Константин Рашков

Нарко-маневри София — Бургас

(Греховете на Мокрия, Едрия и Фараона)

Предговор

В края на двадесети век, и по-специално последните петнадесет години на столетието, (а и на първото хилядолетие) смъртоносното цунами от наркотици от всякакъв тип залива България от всички страни. В столичния ж.к. „Младост“ хероинът до голяма степен започва да се използва от подрастващите тогава повече и от брашно тип 500! През деветдесетте години на миналия век кафеникавият прашец убива хиляди, а наркоразпространителите натрупват огромни богатства, продавайки смърт по улиците на по-големите градове в България. С настъпването на новия милениум популярност със светкавична скорост набират синтетичните наркотици. Амфетамините, със своята ниска цена и многочасов ефект върху мозъка на употребяващите ги, се превръщат в най-масово използваните психоактивни вещества в страната. Възрастовата граница на зависимите пада с всяка изминала година, а страничните ефекти от синтетичната дрога са ужасяващи. Употребата на амфетамини води до хронична параноя, тежка депресия, еректилна дисфункция при мъжете, инсомния и много други тежки психически контрактори. С настъпването на второто десетилетие на двадесет и първи век статистиката сочи, че употребата на хероин намалява за сметка на амфетаминовата такава като броят на използващите синтетични психоактивни вещества нараства главоломно и обратнопропорционално на възрастовата граница.

Героите в книгата са реални лица с променени имена, жертви на деструктивния ефект от злоупотребата с дрога, а действието се развива в градовете София и Бургас — местата с най-голяма гъстота на наркозависими в България. По-голямата част от историята, която разказвам, е вдъхновена от реални събития, останалото е литературна интерпретация с цел придаване на допълнителен драматизъм. Целта е да се покажат действителните последствия и ефекти върху човешката психика и организъм, вследствие прекомерната употреба на забранени субстанции, резултатите от грешно взети решения в екстремни ситуации, водещи до фатални последствия и необратими развръзки. Идеята е всеки да разчете описаното по свой собствен начин и да достигне до собствени изводи. Книгата няма за цел да проповядва или пропагандира каквито и да било морални или нравствени насоки и ценности, а да отрази една болезнена действителност чрез обективни и чисто литературни методи. Приятно четене!

Първа глава

Бог дал, Бог взел

Беше пролетта на 2011. Едрия и Фараона се бяха излегнали мързеливо на фотьойлите в хола на Едрия и пушеха цигара след цигара. Само т’ва не ги мързеше да правят. Гледаха няк’ъв супер глупав сериал по Фокс Лайв, а сами по себе си гледаха тъпо. Изведнъж с гръм и трясък нахлу Мокрия и се провикна:

— Ч’ко ста’а, е, Бийвъс и Бътхед, ухахахаха! Айде ставайте, бееее, мърди такива!

— Къде ще ходим, бе? — незаинтересован избоботи Фараона.

— На разходка! — отвърна Мокрия.

— К’ва разходка в тая жега, бе? Само ми дай малко мръвчица и нема да мръдна от нас, тъпак — намеси се Едрия.

Мокрия се ухили ехидно и директно контрира своя приятел с въпроса:

— А за амфурки ще си размърдаш ли дебелия задник, а?

— Ооооо, амфурки! Докъде? — скокна Фараона, наподобявайки дете, което се радва, че ще ходи на зоологическа градина.

— Камбаните.

— С кой па имаш среща там? — заразпитва Едрия.

— Ще видиш. Ай, скачайте. Ааа, а парички дайте за газчица, че нямам са в мене.

— Еее, Мокър, ще те еба у муфтата скапана!

— Стига хленчи пък ти, беее! И дай една цигара.

Излязоха точно след пет минути. Качиха се в таргата на Мокрия и потеглиха с мръсна газ през прашните улици на „Младост“. Когато пристигнаха, той нареди на Едрия и Фараона да го изчакат в колата.

— Тоя, Мокрия, пак нек’ва далавера ше пра’и, ше го еба в наркомана.

— Абе, той амфурки да изкара, па не ме интересува к’во ше пра’и — потриваха ръце двамата, докато чакаха.

След пет минути Мокрия се върна. Носеше един черен найлонов плик. Влезе в колата и подхвърли плика на Фараона. Каза му:

— Ай, чертай!

Размерът на плика и неговото съдържание можеше горе-долу да се сравни с размера на баскетболна топка. Едрия и Фараона с влажни очи гледаха пакета и след като се спогледаха, го отвориха. Това, което видяха вътре беше огромна буца от бяло-жълтеникаво прахообразно вещество, излъчващо силна миризма на наркотик от т. нар. амфетаминов тип. След кратко заставане от тяхна страна, Фараона и Едрия изпаднаха в невиждана еуфория. Кефеха се като на един милион лева.

— К’во е т’ва, бе, копеле, лелее, ше има да шмъркаме до Нова година! Малеее, лелееее, ох! — джафкаше Фараона.

— Фараон, начертай ми двайсет линии, ше ти еба путката лелина!!! Откъде тая скала, бе, тарикат бургаски? — намеси се Едрия.

— Копелета, нема такъв филм като тоя от снощи! — започна с разказа си Мокрия.

— К’во е станало, бе, откъде тая буца? — развълнувано заразпитва Фараона.

— Отивам снощи на среща с бат’ Сашко да му дам едни парички и гледам в далечината син бус. Приближавам се още малко и гледам ебати хайката, копелета: 4–5 патрулки, бус, нива и… на бате Сашко мерцедеса. След 2 секунди гледам как 2 куки мъкнат бате Сашко с белезници. Оттам газ, с ебати кордона, момче: патрулки, буркани, бусове, путки майни. Имах нек’во предчувствие обаче, че бат’ Сашко е изхвърлил нещо на нащо местенце в гората. Отивам, разръчках малко и е тая буца ме блъсна в челото.

В тоя момент Едрия и Фараона бяха вече толкова надрусани, че едва ли слушаха изобщо Мокрия. От носовете им падаха буци амфетамин и зелено-кафяви съсиреци. Каквото и да се беше случило, те притежаваха солидна буца тежък наркотик, който им осигуряваше минимум 10 годинки на топло. Следващите няколко дни преминаха в невиждано наркобезвремие. Тримата не правеха нищо друго, освен да поглъщат огромни количества дрога и да обикалят по Витоша с потрошената кола на Мокрия. За 4 дни тия трима хубавци бяха изконсумирали над 100 грама амфетамин. Количество, което би се опънало дори на медико-феномена Ози Озбърн. С пословичната си показност Мокрия стана известен на целия квартал с притежаваното от него количество амфетамин.

Гаджето му — Шуши, която и без това не притежаваше какъвто и да бил интелект, съвсем забрави да говори. Само смъркаше и правеше френска любов на Мокрия. Когато не беше с него, правеше тези работа, на когото ѝ попадне.

Всичко изглеждаше прекрасно до един момент. Пет дни след акцията на Софийско градско бате Сашо беше освободен под гаранция. Въпросният зевзек беше тоталният хегемон и властелин на търговията с амфетамини, хероин и марихуана във всичките части на „Младост“ през последните няколко години. Изключително безскрупулен и безмилостен гигант, с когото Мокрия имаше неблагоразумието да се забърка в опитите си да си подсигури редовно и качествено снабдяване на гореспоменатите забранени субстанции с цел задоволяване на собствени нужди. Новината за пускането на бате Сашо под гаранция не стигна до ушите на нашите герои и те продължаваха да консумират жадно така лелеяното наркотично облъчване. Чертаейки поредната огромна гъгрица, Мокрия чу телефона си да звъни. Онова, което видя изписано на дисплея, накара младосткия келеш да онемее и да изтрезнее напълно точно за една секунда. Търсеше го бате Сашо.

— Ооо, бате Сашко, как си? Миналата седмица дойдох на срещата, ама теб те нямаше — заобяснява се с пресипнал глас Мокрия на принципа „Гузен негонен бяга“.

— Къде си, Емчо? — студено отговори с въпрос бате Сашко.

— Ъъъ, миии… на бачкане съм.

— Ей, са ше мина да те видя.

— Ама чакай, в движение съм.

— Добре след бачкане ще те чакам у нас.

Това бяха последните думи на бат’ Сашко, преди да тръшне телефона.

— Е, са си еба майката! — изпсува с половин уста Мокричкия.

— К’во бе? — изпаднал почти в несвяст избоботи Едрия.

— Бате Сашко е навънка! — с треперещ гласец измънка Мокрия. — Трябва да си начертая една черта, за да се успокоя.

След като смръкнаха поредните линии Едрия и Фараона побързаха да се приберат и да накарат Мокрия да разбере, че с цялата тая гадост ще трябва да се оправя абсолютно сам.

Обаждането от бате Сашко накара Мокрия да се поинтересува колко е часът за пръв път от няколко дни. Към седем вечерта се запъти с треперещи пищялки към блока на бабаита, който току-що беше напуснал следствения арест. Бате Сашко живееше в луксозна кооперация в горната част на „Младост“. От огромния балкон се виждаше цяла Витоша. Излегнал се на дивана, босът си бъркаше в носа и гледаше новини. Звънецът иззвъня и бат’ Сашко се запъти към вратата.

— Влизай, мойто момче! — с ехидна усмивка мутрата покани Мокрия вътре.

— Оооо, бат’ Сашко, как си? Не съм те виждал една седмица, к’о ста’а? — измърмори Мокрия с нотка на страх в гласа си.

— Мокричък, да си бъркал в кацата с меда, докато ме нямаше?

Кацата с меда беше кодово наименование на една дупка в гората при Камбаните, в която бат’ Сашко оставяше предварително платени пакети със съмнителни съдържания, които Мокрия отиваше да взима оттам. Точно в тази дупка Сашко беше заровил онази голяма торба с амфети, която за пет дни тримата наркоси Мокрия, Фараона и Едрия бяха преполовили предимно консумирайки. Мокрия излъга Фараона и Едрия, че е намерил пакета на мястото на задържането на бат’ Сашко.

— Не съм бъркал, бате Сашко… аз ъ-ъ… не съм те виждал една седмица… — взе да се обяснява Мокрия.

— Виж сега, моето момче, тая дупка на Камбаните я знаем само аз и ти. Ти мене на малоумен ли ше ме прайш, бе?!

В този момент огромна доза гняв обзе за части от секундата бате Сашко и той стовари два-три супер тежки крошета в лицето на Мокрия. От веждата, носа и устата на злощастника бликна кръв, а бате Сашко се разкрещя:

— Скапан боклук, тая торба, дето изчезна от дупката, струва десет бона. Или ми носиш парите утре на Камбаните, или ми връщаш пакета, който тежи точно шест’отин и петдесет грама, или те копам предварително разчленен в ей тая скапана дупка, в която ти бръкна, нещастник малък!!! Ясно ли е?! Разбрахме ли се?

Мокрия не можеше много-много да говори, тъй като устата му беше разбита. Бате Сашко от своя страна нанесе още един-два шута в ребрата на Мокрия, след което просто го изхвърли от апартамента си като чувал с боклук.

Нашето момче се запъти с почти насрани гащи към апартамента на баба си, който обитаваше от малък. След като се прибра, наложи найлонов плик, пълен с ледени кубчета върху бушоните под очите си и заразмишлява как да се отърве от „тая ситуация левашка“. Мокрия не разполагаше с кой знае какъв умствен потенциал, но това не беше по рождение, а беше придобито (или по-скоро изгубено) с течение на годините, през които беше развил тоталната си наркозависимост. Това обаче не му пречеше да притежава изключително голямо самочувствие. Той твърдеше, че има най-хубавата работа (разкарваше авточасти от понеделник до събота за 500 лв. на месец), най-хубавата жена (тотален урод — кожа и кости, абсолютна нарко-нимфо-клептоманка, която му изневеряваше постоянно с целия квартал) и най-хубавата кола (Сааб 9000 от 91-ва с изгнила ламарина и пробит от цигари плюшен салон). Освен това той самият се имаше за най-умния, най-хитрия и най-големия гангстер. Самочувствието му обаче не беше обезпечено с каквото и да било покритие.

И така, нашият човек заразмишлява върху чисто новия проблем, който му се беше стоварил на главата. Само че нито можеше да даде на бате Сашко петстотин и петдесет грама амфетамин, тъй като имаше не повече от двеста, а още по-малко можеше да намери десет хиляди лева. Десет хиляди лева? Та той не беше виждал на едно място повече от петстотин!

На първо време, това което измисли Мокрия, беше да си начертае една линия, за да му дойде конспиративната мисъл. Извади едно пакетче, натроши една буца на едри парчета и направо си ги внедри в малкия кръг на кръвообращение през дясната си ноздра. Запали една цигара и отново се опита да мисли. Решението пред него беше едно: да избяга колкото може по-далеч от „Младост“, че и от София и да не се връща скоро.

И така Мокрия взе крайното решение да „пали джапанките!“ Побърза да се обади на гаджето си.

Шуши чу телефона си да звъни. Последователно извади първо от вагината си поредния член, който поемаше, а после и телефона от чантичката си.

— Ало… — съвсем без каквото и да било притеснение прозвуча гласът ѝ.

— Котенце, къде си? — попита Мокрия като пълен балък.

— Ами… при баща ми.

— Кога ше си идваш?

— Емиии, след два часа — каза Шуши, намигвайки на младежа, когото задоволяваше сексуално (а специално този го виждаше за първи път).

— Айде, ше те чакам в нас — нервно изръмжа нашето момче.

Шуши представляваше безподобно олицетворение на понятието безсмислено съществуващ човек. Първо: не приличаше на нищо. Второ: друсаше се повече от самия Мокър и трето: крадеше повече, отколкото се друсаше. Клептоманията беше нейно вродено и хронично заболяване. Гепеше каквото ѝ попадне. Мокрия, от своя страна, беше толкова наивно момченце, че просто целият квартал му се чудеше на акъла как може да държи такова вредно същество в гащите си.

След 3 часа Шуши се появи в дома на Мокрия.

— Айде, ма, къде ходиш, ма?! — учтиво я прие в стаята си човекът е влажен прякор.

— Ай’, събличай се и лягай тука! — нареди ѝ е генералски маниери Мокрия.

Шуши някак си машинално и, както се казва „по дифолт“, изпълни командата и разтвори кокалестите си краци. След две минути и половина вече и двамата пушеха цигари (или по-скоро споделяха една, защото нямаха пари за повече).

— Трябва да изчезнем оттука — започна да се обяснява Мокрия.

— Що? — попита Шуши.

— Така!

— Направи ми една чертичка.

— Добре — съгласи се Мокрия и зачерта ивици от жълтеникав прах.

След това каза:

— Заминаваме за Бургас.

— Кога?

— Възможно най-скоро.

— Е, нали вече ходихме до морето, откъде да намеря още пари?

— Вземи от баща ти.

— Е, ти нямаш ли?

В този момент Мокрия получи есемес. Съобщението гласеше следното: „Utre v 20:00 4asa idvam do vas. Ti me 4aka6 s 650 ili 10000. Ako te nqma, 6te te namerq, ako trqbva I v Sibir! Celuvki — bate S.“

— Шуши, нещата са изключително сериозни. Не можеш ли да намериш двеста-триста лева? — в паника започна да заеква Мокрия. — Аз в Бургас ше завъртя остатъка от буцата и ще имаме парички.

— Абе, ти луд ли си, бе? А к’во ше друсаме? Ти нормален ли си?

Крясъците на Шуши бяха терминирани от два изключително звучни шамара, които Мокрия стовари върху изпъкналите ѝ скули.

— Ей, путко тъпа, ти не разбираш ли, че бате Сашко е навънка! Търси ми десет бона ма, кифло!

— Бате Сашко е навънка? — едва измънка Шуши.

— Да! Навънка е! Чети! — Мокрия завря телефона си в лицето на Шуши и после ѝ удари още един шамар.

— Ма, ти за т’ва ли искаш да заминаваме? — ни в клин, ни в ръкав попита дрогираната тийнейджърка.

— Не, за да те водя на спа процедури. Само че ако не заминем, ще спиш до мене, докато свърши светът. На два метра под земята.

— Ооо, мило, не знам, оправяй се. Аз пари нямам. Няма и откъде да намеря.

— Да ти еба майката! Изчезвай!

Мокрия директно натири Шуши. Тя само това чакаше и отиде при едно от другите си десетина гаджета, с когото се отдаде на страстни полови ласки до ранните часове на идващата сутрин. През това време Мокрия изсмърка близо един грам амфетамин, умувайки как да скалъпи някакъв скромен бюджет, за да замине за Бургас, където живееха родителите му и където се налагаше да се покрие за известно време.

По принцип Мокрия нямаше навик да мисли в перспектива, да чертае планове за бъдещето си (имаше навика да чертае линии от амфетамин). За него беше важно да подсигури деня си с десетина бири, една кутия цигари, минимум един грам амфетамин и още толкова марихуана. Сега обаче пред него на дневен ред стоеше нуждата от пари в брой. Поне за гориво до Бургас. След като остана разочарован, провеждайки няколко телефонни разговора (от телефона на баба си, понеже беше изчерпал лимита на своя), пред Мокрия не оставаше никаква друга възможност, освен да се примоли на Едрия и Фараона. А това упражнение не беше провел досега само защото през последните месеци им беше задлъжнял достатъчно.

Едрия и Фараона по принцип навсякъде вървяха в комплект. Където беше единият, там беше и другият. Въпросните индивиди представляваха едни карикатурни образи с елементарни потребности. И двамата — двайсет и девет годишни девственици. Едрия не обичаше да работи. По цял ден спеше, ядеше и пърдеше. Друсаше се доста, но само когато има (винаги имаше). Мързелът му беше по-силен от абстиненцията. Най-важното нещо в живота му беше да има цигари и ядене, по възможност блажничко с повечко месце. Фараона, от своя страна, работеше по цял ден почти за без пари. Неговите нужди бяха почти същите, като прибавим и бира. Много бира (Едрия също се наливаше с много бира). Без бира, цигари и амфетамин се чувстваше безсилен и никому ненужен.

Същата вечер Фараона и Едрия се бяха излегнали мързеливо в хола на Едрия и, естествено, гледаха „Фокслайв“, пиейки бира, пушейки цигари и, от време навреме, оригвайки се. Звънецът иззвъня и Едрия се запъти лениво и безразлично към входната врата. Мокрия връхлетя като природно бедствие в хола. Домакините даже нямаха време да се зарадват, задето им пристига поредната порция „амфурки“.

— Копелета, дайте няк’ви пари, че си еба майката! — пропищя изнемощял Мокрия.

— Да не свърши буцата, бе? — с нотки на паника попита Фараона.

— Бате Сашо — недвусмислено кимна влажния наркодарител.

— Аааа, Мокър, оправяй се, ше те еба у звездата — равнодушно се намеси Едрия.

— Така ли? А докато ви дрогирах перманентно в продължение на един месец ви беше добре, нали? Я, да видим! Общо само вие двамата с Фараона сте ми издрусали сто грама. По двайсе лева на грам, т’ва прай… абе, по хиляда лева вадете веднага, ако ви ги смятам по реалните цени, бе. К’во се пра’ите, бе, майка ви д’еба! Аре, дайте сто-двеста лева да се покрия за малко в Бургас, бе, тоя ше ме обеси на червата ми. Другата седмица ше ви ги изпратя по пощата.

Едрия и Фараона изпаднаха в почти шизофреничен и някак си зловещ смях, но на Мокрия хич не му беше до хумор:

— Фараон, копеле, ще ти дам чисто нова скоростна кутия за Фиат Браво 98-а година, в кутия, с гаранция, всичко. Това може би ще ти помогне да спреш да тръгваш назад, като включиш на първа, а?

— К’во ше ми пробутваш пак бе, брато? Нали ти знам офертите! Ти пържиш! — с недоверие, но видимо заинтересован, промълви Фараона.

— Ако не ми вярваш, ела, ще ти покажа. Петстотин лева струва в магазина, аз ти я давам за двеста и не съм те виждал! Ако искаш.

— Аре да я видим, тогава! — подмамен се съгласи младосткия гамен с титла на египетски владетел.

Мокрия действително превозваше в служебната си баничарка скоростна кутия за Фиат Браво 98-а г. досущ като Фараоновия, но тя си беше на сто процента служебна стока. Мокрия трябваше да я достави на шефа си в магазина, в който работеше. Слязоха долу и Мокрия отвори багажника. След като Фараона се убеди в наличието на въпросния артикул, започна да задава въпроси, тъй като действително изпитваше крещяща нужда от нова скоростна кутия, в случай че иска да пусне отново в движение разбитата си кола.

— И т’ва са откъде е? От магазина?

— Да бе, идиот! Не виждаш ли, че е чисто ново, с кутия, с всичко! Двеста кинта. Аре бе, копеле, трябват ми спешно!

— Добре бе, копеле, ще ти дам двеста лева, назаем. Ма, тая кутия не я искам. Ще седи в мене обаче, докато ми върнеш кинтите. Ама след една седмица си ги искам!

— Абе, няма проблеми, бе! Днес какъв ден е? Вторник! Значи другия вторник ги имаш! Но кутията ще ти я дам довечера — изнагля Мокрия.

— Е, тогава довечера ше ти дам парите, копеле — контрира го Фараона.

— Абе, Рамзес, чуй много внимателно как стоят нещата. Трябва да отчета двеста лева на шефа от едни накладки и дискове (б.а. — които си беше купил един лош тип от квартала за мерцедеса си, а Емилианчо беше изхарчил за пиене и екстри). Тогава той ще ми даде четиристотин лева от заплатата ми, а аз ще ти върна двестате кинта. Даже двеста и петдесет ще ти дам, щото си пич. Айде моля те, де! — почти гърчещ се молеше Мокрия, а иначе офертата му си беше чиста пържилка.

— Офффф, Мокър, много си тъп, копеле. Айде ще ти дам двеста лева Другият вторник, обаче, ми ги връщащ щото са ми за море. Аре, не съм ходил на море от три години, брато. Обещай ми! — балъшки се подхлъзна Фараона.

— Обещавам! — изкрещя мокрия тарикат, все едно беше на клетва в казармата.

— Правиш голяма грешка! — намеси се пророчески в разгорещения пазарлък Едрия.

— Млъкни бе, Едричък! — провикна се Мокрия.

След не много дълго продължили преговори, Фараона беше предал в изключително нерентабилните ръце на Мокрия двеста лева от личния си бюджет, възлизащ на точно двеста лева (или с други думи — всичките си пари). Картинката беше следната: Едрия спукваше Фараона от ебавки (меко казано), а Фараона, вече осъзнаващ допуснатата от него „голяма грешка“, се наливаше, уж успокоително, с мастика и постепенно изпадаше в алкохолен делириум. Примесен с количеството амфетамин, с което Мокрия почерпи Фараона в знак на благодарност за ратифицирането на устния договор, който двамата постигнаха и имащ за цел да финансира Мокрия с двеста лева в брой, състоянието на Фараона започна да наподобява състоянието на дрогирана маймуна.

Мокрия, от своя страна, вече стягаше багажа за Бургас. Освен това, усилено се опитваше да се свърже с гаджето си. А неговото гадже беше толкова тъпо, че съм сигурен, че не знаеше дори кога е рожденият ѝ ден. Въпросната мърла беше заспала в нечий апартамент след прекарани петдесет-шестдесет часа в безсъние и безразборен sex. Батерията на телефона ѝ беше паднала по-бързо от първата пишка, която бе приела последната седмица. Мокрия напразно се опитваше да се свърже с нея. Дрогиран, той се разкрещя:

— Майка ѝ д’еба на тая кучка! Не мога да я чакам! Тръгвам сам! Ебал съм ѝ майката!

Така и никой в квартала не разбра как е възможно Мокрия да е толкова тъп, че тази малка, уникално проста дрисла да го задържи толкова дълго. Както и да е, такава беше реалността. Един без друг не можеха. Разликата беше в това, че Шуши можеше и с по пет-шест наведнъж.

Втора глава

Бягството

Наближаваше три часа следобед на следващия ден. Мокрия беше направил трудното, за да замине (беше намерил пари), но лесното (да намери Шуши) се оказа causa perduta. Вече твърде дрогиран, той реши:

— Тръгвам!

Най-тежкият багаж, който взе със себе си от вкъщи беше тристаграмовата буца, която му беше останала от находката от първа глава на книгата. По джапанки, къси панталони и риза, той пое по пътя за българския град на „Adidas“.

— Няма да си взимам дрехи-мрехи, ебал съм му майката. В Бургас ми е анцугът „Асикс“ от баща ми. Мама ще ми дава по някой лев — зауспокоява се загазилият тип.

Вече беше запалил сааба и маневрираше, за да излезе от паркинга пред блока. Потегли, надувайки касетофона в колата, който между другото беше присвоил незаконно от една известна техно-верига. Както и да е, Мокрия вече се движеше по главния булевард на „Младост“, на излизане от София. Не е излишно да се спомене, че шофьорската му книжка беше отнета от служители на пътна полиция няколко месеца преди случващото се в момента, заради шофиране в нетрезво състояние. Отделно от това не след дълго изчезнаха и всичките документи на колата му: талон, технически преглед и картон от застраховка Гражданска отговорност (последните две — от миналата година). Публична тайна в квартала беше слухът, че гаджето на Мокрия — Шуши — му беше откраднала въпросните документи, естествено без каквато и да било причина. Просто имаше силно развита клептомания. Сигурно веднага след това ги беше и загубила.

След като се заби в задръстването на излизане от „Младост“, поради хронична несъобразителност (породена, естествено, от неизмеримата злоупотреба с наркотици), псувайки, някак си след около половин час, Мокрия пое по магистралата за Бургас. Нагло премина покрай вечно проблем създаващата караулка на „Църна Маца“, залепяйки предната си броня до задната на един тир, направи си една черта в движение и я изсмърка. Спря малко след караулката на една бензиностанция и напълни газовата си бутилка. На въпросната бензиностанция като бензинджия работеше един познат на Мокрия, който естествено беше наркоман. Срещу амфетки, Мокрия получаваше известно количество газ безплатно. И така, бутилката беше пълна, Мокрия излезе от минимаркета в бензиностанцията с доволно количество бира и потегли. През целия път Мокрия не спря да пие бира, да смърка и да пуши трева и цигари. С други думи, дясната му ръка беше ангажирана на сто процента с неща, по никакъв начин свързани с шофирането.

Без каквито и да било документи, пиян и дрогиран, Мокрия ядеше километрите към Бургас. По едно време, около осем часа вечерта, отвори прозореца и изхвърли мобилния си телефон, крещейки:

— Ебал съм ви майката на всички! Аз съм най-големият! Аз съм Мокрия! Изпързалях ли бате Сашко? Изпързалях го! Намерих ли парички? Намерих!

В този момент се сети, че не намери Шуши. Разстрои се и си направи още една линия.

По същото време в София бате Сашко вече търсеше Мокрия под дърво и камък. Въпреки че му беше написал есемес, че ще го посети в осем вечерта, той си го търсеше още от сутринта. Мокрия, обаче, по невероятно стечение на обстоятелствата, беше успял да се измъкне незабелязано. Вследствие на това Фараона беше преебан с двеста лева, тъй като Мокрия не му остави скоростната кутия, предвидена за залог, а бате Сашко — оскубан с десет бона (реално амфурите имаха съдебна стойност четири хиляди лева).

След като не откри Мокрия нито физически, нито по телефона, бате С. му издаде задочна смъртна присъда.

— Ще те намеря! — беше лаконичен откъм коментар по конкретния въпрос той.

Фараона безнадеждно се опитваше да намери Мокрия. Проблемът при него и Едрия беше не толкова парите, а липсата на безплатен амфетамин в количества. Абстиненцията започна да удря двамата амфи-роботи почти веднага след последната им среща с Мокрия и това се оказа доста болезнено за всеки един от тях.

Мокрия беше вече в Стара Загора, а часът беше около десет вечерта. Изведнъж една бяла светлоотразителна точка на около петдесет метра отпред привлече кървясалото му око. Приближавайки, Мокрия забеляза полицейско присъствие, а бялата светлина се оказа стоппалка.

— Мамка му! — измънка той почти в несвяст. Ченгето беше застанало почти фронтално на колата и Мокрия, общо взето, нямаше друга опция, освен да спре.

— Добър вечер, старши сержант Атанасов, пътна полиция. Документите — вашите, и на автомобила, ако обичате.

— Добър вечер, гусин полицай, съжалявам, но бях потърпевш на кражба на една бензиностанция, точно преди два часа, нямам и телефон, който също загубих. Бързам за Бургас!

— Кажете си данните. На полиция не се ли обадихте? — куката беше толкова тъпа, че не забеляза нищо съмнително.

— Ами, откраднаха ми телефона, аз бях спрял на една отбивка да се облекча, вратата ми беше отворена. Изведнъж чух двигател на мотоциклет. Нито видях мотора, нито номера. Впоследствие установих, че ми ли липсват всичките лични вещи от автомобила.

— Накъде си тръгнал? — попита полицаят от патрулката.

— Към Бургас — отговори Мокрия.

— Какво ще правиш там?

— Отивам при мама… — по изключително мазен и жален начин се заобяснява нашето момче.

След половинчасова справка, след като тъпите куки получиха информация, че лицето Емилиан Валериев Кръстанов не е под издирване, а за колата му не им се занимаваше, го пуснаха. Даже и пари не му поискаха. Случка, достойна за филмиране. На моменти Мокрия проявяваше достоен за Оскар артистичен талант. Това го спасяваше в редица неочаквани и неприятни ситуации. Както стана и в този случай.

— Хахааа, преебах ли ви? — кефеше се Мокрия.

Даде газ, след което нареди още една „линейка“ амфети. След два часа беше в Бургас.

Настана странно положение в „Младост“ 2, или както го наричаха местните — „Манхатън Дуе“: Мокрия го нямаше и това се усещаше. Не се забелязваше кафеникава кола, движеща се по улиците с бясна скорост, нямаше скандали между момче и момиче посред нощ под балконите на хората, нямаше масови сбирки на съмнителни младежи по градинките, не се чуваше мощна музика от коли с отворени врати и багажници по паркингите. Изобщо всичко беше спокойно. Странно спокойно. Все по-често обаче тишината прерязваха нечии нечленоразделни крясъци, идващи предимно нощем. Това бяха болезнените стонове на Фараона в мигове или на абстиненция, или на тотален алкохолен колапс. Загубвайки всякаква връзка с Мокрия, той нямаше откъде да си осигурява редовно амфетамин на ишлеме. Налагаше се да дава пари, за да се дрогира. А това не се беше случвало от близо месец.

Едрия, от своя страна, не изпитваше сериозна болка от отсъствието на дрога. Продължаваше с ежедневните си грижи, а именно — да спи, да пърди и да яде. Може би с притъпяващ болката ефект се явяваше фактът, че тлъстото човече си беше отгледал неколцина стръка от онази билка, жаргонно наричана „тревичка“, чиито съцветия се сушат и пушат. На този етап това му беше достатъчно. Отделно канабиноидните изпарения го правеха дваж по-мързелив.

Фараона обаче преживяваше упадъка след доскорошния си наркоапогей повече от болезнено. Нямаше и пари да си закупи каквото и да било количество амфетамин. И започна да пие. Ракия, мастика, водка… каквото му попадне. Или с каквото го почерпят. Алкохолът обаче хич не му се отразяваше добре. Като се напиеше, Фараона ставаше неконтролируем, объркан и най-вече агресивен.

Парадоксалното е, че обект на агресията му в повечето случаи ставаха негови собствени вещи, близки и дори самият той. В безпаметните пиянски нощи, единственият, който пазеше Фараона от неприятности (доколкото беше по силите му) беше Едрия. Той никога не изоставяше приятеля си, понабиваше го, когато беше нужно, и си го водеше вкъщи, когато изпадаше в безтегловност.

Една вечер се случи следното: Едрия и Фараона попаднаха сред представители на тяхната компания, които се бяха събрали да посръбнат в една квартална кръчма. Фараона се настани и си поръча голяма ракия. След четиридесет минути вече беше изпил шест такива и въпрос на минути беше да заприлича на чудовището, в което се превръщаше след злоупотреба с алкохол. Не след дълго това се случи. Всички в заведението разбраха кой е Фараона.

— Аз съм Фараонааааааааа — крещеше неистово той. Това по принцип си му беше коронният номер. След малко обаче започна да задава въпроса „Къде са ми ключовете от колата?“.

В началото никой не му обръщаше внимание, но след като Фараона стана неконтролируем, всички се впуснаха в паническо търсене на ключовете на пияния идиот. А той прерови всичко по себе си, бръкна по няколко пъти във всеки един джоб по дрехите си, повечето от които бяха разпокъсани, обвини двама-трима в кражба и излезе от кръчмата. Вместо да се запъти към вкъщи, както беше редно, той започна да рита и да блъска по ламарината на колата си. Рита, блъска, рита, блъска и след като направи цялата бричка във вдлъбнатини, бръкна неволно в предния ляв джоб на дънките си и извади от там ключовете за колата си.

Такива случки общо взето съпътстваха ежедневието на Фараона в онези дни.

А бате Сашко изобщо не се занимаваше да търси Мокрия, тъй като имаше къде-къде по-важни работи. Само че това не означаваше, че му е простил. Напротив. Той просто знаеше, че Мокрия ще падне сам в лапите му. А тогава щеше да стане страшно.

Трета глава

Нарко-маневри София — Бургас

Бургас е един живописен български град, разположен на брега на Черно море. Улиците са чисти, морската градина е много красива, повечето хора са любезни и учтиви. Лятно време е пълен с туристи и животът ври и кипи. Това обаче е ситуацията към днешна дата. Допреди няколко години градът имаше силно изявена тъмна страна, а именно наличие на силово присъствие по главните улици, и по-специално съмнителни едри типове, безспорно представители на едри местни наркотърговци. Квартал „Меден рудник“ отчиташе най-висока наситеност на хероинови наркомани на територията на цяла Източна България. В такава обстановка беше попаднал малкия Емилианчо при първото си пребиваване в Бургас. Това се случи, когато той беше четвърти клас, по-точно малко преди да започне учебната година. Тогава семейството му се премести от София в Града на Нефтохима. Това се оказа пагубно за цялостното по-нататъшно развитие на нашия главен герой. Независимо, че беше приет да учи в едно от най-елитните училища в града и се занимаваше почти активно със спорт, Мокрия успя да се запознае с най-некачествените елементи в града. Може би такава беше съдбата му. В началото той прекара три години там. Те не бяха от съществено значение за постепенната разруха в акъла на Мокрия. Впоследствие се върна за една година в София. През тази една година той научи тук що е: цигари, алкохол, марихуана и мастурбация. Тогава той беше тринайсет годишен. Последва завръщане в Бургас, където трябваше да завърши средното си образование в реномираната бургаска Немска гимназия. И така той се завърна. И с морето се прегърна!

Немската гимназия в Бургас се водеше елитно училище. Там учеха деца на заможни родители, представителна извадка за елита на града. А такъв там не липсваше. Контингентът на училището беше 99,9 % културни и възпитани деца. Имаше само един проблемен ученик. Именно той се оказа съученик на пубертета Емилиан. Двамата си паснаха перфектно. Въпросният калпазанин се казваше Виден. И докато децата от техния клас учеха немски език и ковяха основите на бъдещето си, Мокрия и Виден изучаваха влиянието на различните видове наркотични субстанции върху жизненоважни органи у човека. Лошото в случая е, че обърнаха най-голямо внимание на хероина.

„Хероинът е деветият кръг на ада“ — казваше един уж излекувал се наркозависим, когото една antidrug организация беше завела в училището на Мокрия, за да изнася лекция за фаталния резултат от злоупотребата с упойващи вещества. Може би лекцията щеше да бъде от полза на клетото ни момче, ако беше присъствал на нея. Но, естествено, той беше предпочел да окупира времето си с други занимания. Той просто не си даваше сметка в какво се въвлича, като в началото пушеше хероина на фолио. В онези дни с Виден пушеха само трева и си мислеха, че са „най-големите“. Стигна се дотам, че си купиха газови пистолети и започнаха да „премятат“ сериозни по размери пакети със „зелена, тревиста суха маса“ по квартала. Естествено, показността им се оказа с губещ ефект, тъй като в един момент двамата бяха арестувани за незаконно притежание на наркотици и оръжие. Gangsta rap made them do it! Двамата бяха освободени и оправдани, тъй като бащите им разполагаха с достатъчно средства и връзки. Не мисля да губя от времето си, за да правя коментар по адрес на съдебната ни система и ще продължа нататък. В един момент Мокрия и Виден може би започнаха да си мислят, че тревата е за децата и се насочиха директно към кафявия прах. А в Бургас той беше доста тъмно кафяв. Там, това което продаваха за хероин, съдържаше активно вещество не повече от 15 %. Пакетчетата, които двамата ни герои купуваха с пари, гепени от родителите им, съдържаха: пясък (Боже, Боже!), стрихнин (отрова за мишки), керемиди (поне такива бяха слуховете) и нишесте. Разбира се, двамата не след дълго затънаха в дълбоката хероинова септична яма. Мокрия разви зависимост, която го беше обсебила за няколко години по време на гимназиалния период. Историята мълчи, най-вероятно и собствената памет на Мокрия, какво точно се е случвало през този период, но именно този факт би могъл да послужи за доказателство, че нещата са били сериозни и извън контрол.

Все пак Мокрия се прибра в София за постоянно след абитуриентския си бал, на който е бил адски жестоко дрогиран. Хубавото е, че в столицата той започна да лекува хероиновата си зависимост. Лошото е, че започна да я лекува с твърде модерните в днешно време амфетамини. Похвално бе, че все пак беше приет в университет. Е, да, ама за съжаление след една година прекъсна завинаги. Точно по това време, в ония години, Мокрия се сближи доста с Едрия и Фараона и тримата сглобиха един толкова могъщ триумвират на амфетаминовото поглъщане, че едва ли някой някъде би могъл да им се опълчи като потенциална конкуренция в смъркането. Това определено бяха най-големите амфетаминови наркомани в Софийска област за всички времена!

И така до днешни дни. Но нека се върнем към последното завръщана на Мокрия на Южното крайбрежие, а именно бягството от бате С.

Пристигайки в Бургас, Мокрия успя да донесе със себе си една буца амфурки, тежаща точно двеста седемдесет и осем грама. Това бяха остатъците от голямата батесашкова тухла. За около два дни по-голямата част от некачествения човешки материал на Бургас разбра, че Мокрия е в града. И тъй като там амфурки се намираха по-трудно, за разлика от хероина, „бучицата“, както на галено я наричаше Емилианчо, се стопи като бучка захар в чаша кафенце. И след като от легендарното количество беше изсмъркана и последната трохичка, Мокрия се почувства зле. Но не от самата дрога, а от нейната липса. А освен това си беше прекарал дните страхотно от пристигането си до опустошаването на количеството. Все пак Мокрия си беше хитро кученце и не вадеше амфурки, на когото и да е просто ей така. Кеш не искаше, но газ, цигарки и алкохол не плащаше. Какао бийч, Созопол, Ахтопол, Силистар, Арапя, Смокиня, все местенца, които Мокрия обикаляше без стотинка да е похарчил. Да, ама буцата се изпари, а заедно с нея и безплатните трипове и питиета. В началото Емилиан разполагаше с някакви къси пари, останали му от злощастния Фараон, и си купуваше пиене и цигари. Да, но и те свършиха и Мокрия остана с абсолютно нищо. Нямаше една стотинка и една прашинка. Естествено, поизсмука каквото можа от неколцината си „приятели“ в Морския град, но и това кранче спря, след като нашия човек започна да изнаглява.

Една вечер, докато се разхождаше пеша, защото нямаше пари за газ, Мокрия случайно срещна един стар познат от годините в гимназията. Това беше една тотална отрепка, когото наричаха Изпития.

— Оооо, к’о ста’а е, Изпитичък? Аз съм Мокрия, бе, Мокрия от Бургас — чак проговори на меко нашия.

— А! Шоп, ти ли си, бе?

Мръсния шоп беше псевдонимът на Мокрия в Бургас. А човекът със странния прякор очевидно позна нашия герой с не по-малко оригинално прозвище.

— Какво пра’иш, бе, личице, не съм те виж’ал от сто години? — забоботи Мокрия.

— Ми к’о да правя, чуйек, бръмча си из Бургас.

Мокрия забеляза, че Изпития говори със съмнително пресипнал глас. След като се взря и в зениците му, се убеди, че бургаския му приятел е употребил хероин преди ни повече, ни по-малко от три часа. Най-вероятно венозно, чрез инжектиране. И тъй като Мокрия не беше взимал никакви наркотици от повече от четиридесет часа, вътрешното му усещане и подсъзнателната, а в много от случаите и съзнателна нужда от дрога от какъвто и да бил тип, го накара да се поинтересува пряко от моментното състояние на Изпития, питайки го директно:

— Охооо, Изпитичък, ти нещо материалче си взимал, а?

— Ааами, да, преди три часа се боцнах, чуйек. Ти търсиш ли, защо?

— Има ли хубав материал в Бургас в днешно време?

— Има. Искаш ли, мога да те почерпя?

— Айде!

— Еми да ходим към нас тогава? — предложи Изпития.

— Да ходим! Къде е Виден бе, лек? — попита Мокрия.

— В Испания е, маниак. В комуна е.

Очичките на Мокрия се навлажниха от наслада. Чувството от хероиновото измерение му беше станало почти чуждо, след като за последно се беше боцкал преди около година и половина.

За съжаление, винаги много малко му трябваше на Мокрия да се навие да се надруса. В този случай се получи същото. Двамата се запътиха към най-близката аптека, за да си закупят нужния „инсулинов комплект за подкожно инжектиране“ и след това се отправиха към апартамента на Изпития, който се намираше в „Хардкор Бургас Меден рудник“, маниак! Оттам двамата се телепортираха във Валхала и вечните полета на опиума. Изпития приготви две много сериозни варки с цвят на петрол и двамата с Мокрия си инжектираха по един кубик от коварната отрова във вените.

Изпития си беше парцал по природа и наркоман от много години. Мокрия често повтаряше, като се сетеше за него: „Няма такъв изрод като Изпития, бе! Седем лечения е изкарал и пак се друса, бе, ей! Ибах му мамата!“. Гордост!

След като се надруса, бургаският наркос почти светкавично се отпусна на прокъсания си фотьойл и заспа. Мокрия, от своя страна, в състояние на безтегловност, безвремие и безпространственост, застина с усмивка и полузатворени очи. Запали цигара, която захапа и забрави да изплюе, докато огънчето от нея не направи дупка в тениската му. След това повърна.

Единственото нещо, което успя да направи, беше да пусне някакъв „гангста рап“ на компютъра в хола на Изпития, след което заспа.

В столичния ж.к. „Младост“ кипеше жарко лято. Слънцето буквално топеше хидроизолациите по покривите на панелките и асфалта по улиците. През деня нямаше почти никакви хора, а през нощта беше тихо, естествено, без случаите, в които Фараона се разхождаше пиян, а когато има късмет — и дрогиран, сипейки закани към Мокрия. Обичайния младостки пейзаж. Заедно с Едрия продължаваха да си живеят по стария начин. А именно: пиене и когато някой извади — амфурки.

Така или иначе кварталът не се идентифицираше само с тези двамата. Друга скандална личност беше ексгаджето на Мокрия — Шуши! Тази малка, слабоумна по природа, рожбичка също си живуркаше постарому: амфурки и курове. Подобно на една стара фолкфурия „летеше от цвят на цвят“.

Един ден, както се разхождаше по квартала полугола, една ръка се подаде от прозореца на сив Мерцедес Е-класа и я плесна по дупето.

Шуши подвикна неволно:

— Аааау, кой си ти, бе?

— Къде ходиш, малката? — попита собственикът на ръката, а най-вероятно и на мерцедеса.

— Бате Сашко? Ти ли си бе, сладур? Не съм те виждала отдавна, къде се изгуби?

Малката разпоретина, освен интелект не притежаваше и инстинкт за самосъхранение, и когато някой я заговореше и поканеше на кафе, тя почти никога не отказваше, което понякога учудваше и самите мъже.

— Айде да пием кафе! — предложи човекът с мерцедеса. Това наистина беше бате Сашко.

Шуши се качи в колата на бате С. и се настани на предната седалка. Въобще не и правеше впечатление, че и се виждаха гащите, понеже беше обула пола тип „колан“, а и без това половите и органи бяха твърде добре познати на по-голямата част от мъжкото население на квартала, което си правеше сериозен резултат за Шушката по бройки. Широко усмихната тя го попита:

— Къде се изгуби ти, не съм те засичала от доста време? Давайки газ, бате.

С. отговори лаконично:

— Бях на гости.

— Къде ще пием кафенце?

— Ми айде към нас. Тъкмо съм си купил машина за кафе.

Както споменах, Шуши отговаряше с „Не“ само когато я питаха: „Да спра ли?“.

— Еми хайде тогава — захили се тъпо милата женичка на Мокрия. — Ебаси якото, можеш да правиш кафе в машина, к’ви яки неща са измислили хората!

След кратка показна обиколка на квартала с колата на мутрата двамата паркираха пред блока на бате С. и се качиха в апартамента му.

— Сядай! — покани момичето бате С.

Шуши се настани удобно в едно кожено кресло.

— Какви ги вършиш напоследък, миличка?

— Амиии, води се, че ходя на училище ма, аз не ходя, хихи.

— На училище? Ти не завърши ли?

— Не, догодина.

— Браво бе, мойто момиче, изглеждаш много по-голяма!

Може би някои момичета биха се обидили от думите на бате Сашко, но Шуши, така или иначе, нямаше мозък да асимилира подобни констатации и затова само се хилеше и кикотеше.

— Абе, не ти ли е топло? — започна да увърта бате Сашко. — Що не си свалиш блузката?

— Ааа, така ли, а ти какво ще ми дадеш? — като от сценарий на филм за възрастни отговори с въпрос Шуши.

Всичко, случило се след това е абсолютно същото, което си мислите, че се е случило. Бате Сашко награби грешната мома и се възползва от безкрайната и дашност.

След като приключиха с креватните съчетания се проснаха на дивана. Някак си съвсем естествено и като по традиция, Шуши зададе въпроса:

— Имаш ли нещо за смъркане?

В следващия миг бате Сашко стовари такъв шамар на Шуши, че тя буквално прелетя два метра и се сгромоляса на плочките в хола.

— Къде е гаджето ти, курво? Казвай, че ще ти размажа курвенската физиономия?

— Не знам, не му е включен телефонът един месец, не ми е звънял, какво искаш? — разрева се Шуши.

— Казвай къде е, ма! — изкрещя бате Сашко и ѝ нанесе още един шамар.

— Каза, че иска да замине за Бургас. Това беше преди един месец. Не знам къде е сега! Не ми се е обаждал от тогава. Търсеше пари да замине и изчезна. Не знам къде е, остави ме, не знам! — хленчеше и подсмърчаше малката развратна пръдла.

— В Бургас казваш. Аре, махай се. Махай се! — разкрещя се бате Сашко, след което буквално изрита Шуши гола навън.

Четвърта глава

Бизнес, море и жажда за мъст

По ирония на съдбата бате Сашко имаше забрана да стъпва в Бургас, наложена му от тамошни сериозни наркобосове. И докато се надяваше Мокрия да се появи отново в столицата, нашето момче тънеше в хероинова меланхолия край морето и преоткриваше ефектите на кафеникавия прашец върху организма си.

Обикаляйки по цял ден бургаските квартали с верни авери по игла, лятото си минаваше, а Мокрия изобщо не се интересуваше от проблемите, които беше оставил на запад. Покрай дилърите в Бургас той се запозна и с техните шефове. Шефовете на дилърите, както може би сами се досещате, бяха изключително опасни типове — двуметрови, двестакилограмови бивши борци с дебели вратове, голи глави и естествено — изключително опасни рецидивисти.

Един ден Мокрия попадна на най-злия от организираната престъпна група, разпространяваща наркотици по Южното Черноморие — Грую Котвата, дясна ръка на Малката Каракуда — капитан на наказателната бригада на Къньо Ушите — страшилището на Югоизтока. С две думи: Мокрия се натъкна на човек, с когото в никакъв случай не би искал да си има проблеми.

— К’ъв си ти бе, лек? — попита Котвата с недоверие Мокрия.

— Аз… за материалче съм. Мокрия съм от София, не — от Бургас съм — запелтечи нашето момче, но смелост му даваше напиращата абста и заветната цел — двайска кафяво.

— Материал няма. Има само пико в момента.

— На какви пари е?

— Двайсе и пет.

— Има ли вариант за двайсе? — с шопска находчивост все пак попита Мокрия.

— Ше ти сипа, бе, лек, няма проблеми. Обаче ше ми направиш една черта.

— Няма грижи!

И така Мокрия пак „изкъси“, както се казва на наркожаргон.

Пикото е синтетичен наркотик, тип метамфетамин, но какви точно прекурсори съдържа — един бог знае. Нещото, което е сигурно при него, е, че причинява изключително силна еуфория и отключва екстремна агресия у вземащите го. За спане и дума не може да става.

— Откъде е? — опитвайки се да завърже разговор, докато чертае линиите попита Мокрия.

— От Сливен, лек — лаконичен беше Котвата.

Двамата опънаха по една линия и моментално изпаднаха в наркоза.

— Абе, лек, ти навит ли си да продаваш за мене? — директно отправи оферта Котвата.

— Ми, що не. Аз друго не работя в момента — без изобщо да се замисля отговори Мокрия.

— Тука в „Меден рудник“ е постата. Аз ще те зареждам в понеделник, а ти ще ми се отчиташ в края на седмицата. От всяка двайска материал — десет процента за тебе, два лева от голямо топче демек.

— Пушка! Навит съм! — без да задава въпроси отговори Мокрия.

— Земи тоя телефон, аз ще те потърся утре на него — бяха последните инструкции на Котвата, преди да отпраши в неизвестна посока с черния си Мерцедес S 320, т. нар. „мечка“ от 1993-а година.

Мокрия остана сам на улицата, запали си цигара и някак си неволно започна да стиска зъби и да си жвака небцето — страничен ефект при употреба на пико.

На следващия ден Котвата се обади на Мокрия и го попита къде живее. След като Мокрия му каза дори номера на апартамента си, бургаската мутра го инструктира да го чака пред блока точно след един час. В уреченото време Котвата се появи с мерцедеса и една торба с хероин на топчета — два вида; малки (на цена от дванадесет лева) и големи (двадесет лева).

— Тука има двеста топчета — сто малки и сто големи. Това като оборот прави три хиляди и двеста лева, лек. От тоя оборот триста и двайсе лева остават за тебе. Две хиляди осемстотин и осемдесет лева трябва да ми отчетеш в момента, в който свърши последното топче от тая торба. А това трябва да е станало до неделя. Ти няма да ми звъниш, аз ще те търся. Всяка сутрин точно в девет часа ще ти се обаждам да ти казвам къде да заставаш с торбата. Клиентите ще бъдат насочвани от телефонист къде ще е постата през дадения ден. Ясно ли е всичко?

— Абсолютно!

— Пак ще те попитам. Ясен ли съм напълно с правилата и условията на играта, личице?

— Да. Напълно!

— Има ли нужда да те инструктирам какво ще ти се случи, ако играта не се играе по горепосочените правила и условия?

— Не! Всичко разбрах.

— Айде сега, грабвай торбата! Аз ще те хвърля до мястото на днешната поста.

След десет минути Котвата изхвърли Мокрия от колата си на едно кръстовище в квартал „Меден рудник“.

— Лек? — провикна се мутрата, преди да отпраши.

— Да?

— Ако искаш да бъркаш в кацата с меда — плащаш си по ценоразпис, ясно?

— Окей, няма проблеми — измрънка Мокрия и си запали цигара.

— В неделя ще бъде следващата ни среща. Цифрата е две хиляди осемстотин и осемдесет! Лека и доходна, маниак. — След което Котвата даде мръсна газ на вехтия мерцедес и отпраши в посока „Слънчев бряг“.

Така започна дилърската одисея на нашето момче. След не повече от пет минути започнаха да прииждат изпаднали наркомани от всички посоки, стискайки измачкани банкноти и шепи със стотинки. Мокрия се видя в чудо. Тия наистина бяха озверели. Причината беше, че два дни в Бургас нямаше никакъв хероин, заради заловена пратка от Държавна агенция „Митници“ на пристанището. По принцип това си беше пунта мара, чиито архитекти бяха самите босове, с цел да заблудят властите и друга, много по-голяма пратка да мине през ГКПП Капитан Андреево.

Бизнесът потръгна добре за Мокрия. Материалът вървеше като топъл хляб, а нашият задоволяваше собствените си нужди, като разопаковаше топчетата и щипеше от всяко едно по малко. Така си осигуряваше по три боцкания дневно. Първата торба свърши за четири дни, вместо за седем. Котвата беше доволен от Мокрия и му даде петдесет лева бонус.

Мокрия се видя в парички и леко вдигна жизнения си стандарт. Веднъж Фараона видя негова снимка във фейсбук от Какао бийч, на която се е излегнал на един шезлонг в доста гъзарско заведение, сърбайки коктейл „Sex on the beach“, докато балдахинени завески му правят сянка, а съмнителни девойки се суетят около него. В този момент той отново се сети за онези двеста лева, с които Мокрия го беше запалил и изтрещя.

— Аз тая работа няма да я оставя така — изръмжа той. — Утре заминавам за Бургас! Ще го намеря тоя нещастник и ще си върна парите с лихвите! Боклук мръсен!

Решението му беше окончателно и не подлежеше на преразглеждане. Речено-сторено. На следващия ден Фараона взе назаем шестдесет лева от един негов комшия, наля гориво в наританата си от самия него кола и потегли, без да спира почти никъде. По обед вече беше на Българската ривиера.

Следващите два дни Фараона прекара по улиците на Бургас, търсейки Мокрия абсолютно навсякъде, за негово съжаление без успех. Спеше в колата си и се хранеше с вафли и банички. Нямаше и една прашинка амфетамин, абстиненцията не го пускаше, а за алкохол пари — нанай.

На четвъртия ден Фараона отчете напредък. На паркинга пред един блок, недалеч от стадиона на „Нефтохимик“ той забеляза колата на Мокрия — Сааб 9000 със софийска регистрация.

— Аз казах ли ти, че ще те намеря, копеленце наркоманско, казах ли ти, пичка ти лелина?! — окрилен от надежда и с нотки на гордост в гласа отбеляза Фараона.

Дотук — добре, изскочи колата на Мокрия, но от самия него нямаше и следа. Фараона паркира колата си срещу тази на Мокрия, настани се удобно на протритата шофьорска седалка и зачака. Погледът му не се отлепяше от таратайката на Мокрия. По едно време заспа. В един момент се стресна от един клаксон и се събуди. Колата на Мокрия си седеше все там, а той не се появяваше от никъде. Фараона прекара два дни там без да мърда, сякаш беше шпионин от ВКР.

Мокрия така и не се появи. Истината е, че по това време той беше в „Меден рудник“, шиткайки херца на бургаските си абонати по цял ден. Движеше се с Котвата и неговия мерцедес. Сутрин бургаският гангстер го возеше от тях до постата, вечер го връщаше обратно. Мокрия изобщо не подозираше, че Фараона е там и го дебне от няколко дни пред колата му. Возилото беше паркирано там, с цел да не се движи известно време, тъй като беше останало без документи. Идеята на Мокрия беше да събере достатъчно пари и да си купи БМВ. Даже беше започнал да забравя за сааба. Може би дори не помнеше къде го е заебал.

На четвъртия ден на Фараона му писна да виси като веян паламуд по цял ден в колата си и да чака. Влезе в един магазин, купи си една кутия цигари и понеже нямаше повече пари, открадна една бутилка мастика.

Може би сами се досещате на какво приличаше той точно след час и половина: пияна на дърво шопска свиня! В яростта си Фараона разкъса тениската си, излезе от колата и се приближи до сааба на Мокрия, след което напъха скъсаната си тениска в дупката на резервоара, тъй като капачката не се заключваше и я запали. След 2 минути колата на Мокрия гореше като факла. Фараона се качи в колата си и с мръсна газ отпраши към крайбрежието. Паркира на една алея в Морската градина и седна на една пейка да си допие мастиката.

— Младеж, жив ли си, бе? Ало, събуди се, бе! Пиян ли си, дрогиран ли си?

— Какво става тука, бе? Нищо не съм направил, оставете ме, бееее!

След като изпи бутилката с мастика Фараона изпадна в амок и заспа на пейката. Хората, които го събудиха и му задаваха горепосочените въпроси, естествено, бяха патрулиращи полицаи от ОДП Бургас.

— Господине, тази кола ваша ли е? — попита едното ченге, което даваше вид на дванадесетокласник.

— Моя е, да. Защо?

— Тук е забранено паркирането. Ако обичате, представете документи — както вашите, така и на автомобила — по устав нареди другото ченге.

Фараона изкара документите си и ги подаде на бургаската кука.

— Станимир Луканов, София? По каква работа сте в Бургас, господине? — продължи по устав да разпитва служителят в униформа.

— Е, на море съм!

— Сам ли сте?

— Да.

— Не ви ли е скучно сам на море?

— Аз бях с компания, ама другите се разотидоха и аз останах за още един ден. Утре се прибирам към София.

— Ако обичате, отворете автомобила — нареди единият полицай.

— Добре — съгласи се Фараона и отвори шофьорската врата. Полицаят се пъхна в таратайката и започна да рови.

— Опааа, какво имаме тук, г-н Луканов?

Ченгето излезе от колата, стискайки пликче с бял прах в едната си ръка. Другият полицай моментално сложи белезници на Фараона и го облегна на предния капак на колата му.

— Това е сода, господа полицаи, сода бикарбонат. Пия я против киселини. Проверете, ако искате, не ви лъжа! — заобяснява се Фараончето като първокласник, който се е напикал в час.

— Полевият наркотест ще покаже какво е, Станимирчо. Колега, вади лакмуса! — измърмори по-възрастният от двете ченгета. След една минута всичко беше готово и полицаите проведоха теста. Наистина веществото, намерено в колата на софийския нашественик не реагира като забранена субстанция.

Ченгетата се ядосаха. Много им се искаше да отчетат дейност, докарвайки в районното нарушител на обществения ред или да изкарат някой лев от рекет.

— Ей, мърльо, веднага премести тая кола от алеята, че съм ти вдигнал мерника, мамичката ви шопска, как ви мразя вас, софиянчета долни! Мислите си, че можете да ми идвате в града и да си правите каквото си искате ли, бе? Ще ви оправям аз! Веднага махни колата, дришльо! — разкрещя се по-дъртото ченге.

Фараона се паникьоса, позагащи се и влезе в колата. Запали и заманеврира. Обърна, даде на първа и потегли. В този миг му се стовари изключително неприятна случка. По-младият от двете униформени прасета извади стоп палка и застана пред колата. На Фараона не му се вярваше какво се случва.

— Спри колата! — провикна се ченгето.

Фараона спря и полицаите се приближиха.

— Господине, пил ли сте алкохол? — попита хитрото ченге сякаш за пръв път се виждаха.

Фараона се насра. Не можеше да повярва каква пунта му плетяха куките.

— Не съм пил много. Аз… нали ме видяхте? Нищо незаконно не пренасям, не съм под издирване, не съм извършил престъпление.

— Ако обичате, слезте от автомобила!

Фараона опита да слезе от колата, но краката му се подкосиха и той се строполи на алеята — къде заради опияняващото действие на мастиката, къде заради паниката, която го облада, осъзнавайки, че бургаските куки му бяха скроили такъв кур капан, че едва ли някога си беше помислял, че подобно нещо може да му се случи.

— Господине, ще ви бъде направен полеви тест за алкохол. Колега, вади дрегера — заповяда по-дъртото ченге на по-младото.

— Ама, господин полицай, аз съм пил, но не съм шофирал. Вие на малоумен ли ме правите в момента? — запелтечи Фараона, като видимо започна да изтрезнява.

— Абе, не ми се обяснявай бе, шоп нагъл! Мама ти д’еба нагла, пияна свиня софийска! Ти ли ще ми кажеш, че не си карал, бе? А тая талига да не е моя, да не съм я паркирал аз на алеята в морската градина, където с велосипед ако те спра, пак ще те проверя за алкохол и наркотици бе, парцал! — ченгето побесня и почервеня от наглостта на наглия шоп.

— Лапнете мундщука и, когато ви кажа, започнете да духате силно. Аз ще ви кажа кога да спрете — нареди младото прасе в синьо, което се явяваше изпълнител на заповедите на по-дъртото прасе, облечено отново в синьо.

Фараона беше в безизходица. Нямаше какво да направи. Нямаше къде да избяга, нямаше и на кого да се обади. Много му липсваше Едрия в този момент. Той или щеше да измисли нещо, или Фараона щеше да го натопи и някак си да се измъкне от тази клопка. Само че в този момент младосткият гамен беше абсолютно сам и сам трябваше да се оправя.

Дрегерът отчете 2,25 промила алкохол в кръвта на Фараона. Всички документи му бяха конфискувани от полицаите и след като повикаха подкрепление, той беше откаран в Бургаската окръжна болница, за да даде кръвна проба. Колата му беше спряна от движение по смисъла на току-що приетия нов закон за движение по пътищата. Кръвната проба показа 2,5 промила алкохол в кръвта на Фараона и той беше арестуван за двадесет и четири часа в бургаското 1-во РПУ.

На следващия ден Фараона беше освободен, след като му беше връчена призовка да се яви в същото районно след около три седмици, за да даде показания по току-що образуваното полицейско производство срещу него, което на по-късен етап щеше да се окаже невероятно тежко финансово бреме на не толкова притеснения по този въпрос нехранимайко.

Без кола, пари и книжка Фараона беше принуден да „дръпне ръчна“ и да зареже, поне временно, операция „Мокри пари“ — или — да си прибере мизерните двеста лева от Мокрия, на всичкото отгоре, по-късно щеше да бъде осъден на две хиляди лева, заради операция „Морска градина“. За да се прибере до София, той реши да се качи на влака без билет, надявайки се да му се размине. На следващата гара беше свален с полиция и натирен. И така — след петнадесет часа се прибра на стоп, след като осем часа никой не пожела да му спре, а впоследствие седем часа се вози в каросерията на камион, превозващ торове за мицели за гъби.

Пета глава

Бързи и яростни

Мокрия видя опожарената си кола два дни по-късно. В началото не му се вярваше, защото беше доста дрогиран. Затова си направи още една линия, да не би нещо да не е довидял и след като се убеди, че колата му наистина е била опожарена, си каза: „Бах ма’а му! Някой ми е запалил колата!“.

От амфетамините, хероина, русенското пико и най-вече от коктейла от трите заедно, свойството на Мокрия да мисли трезво се беше изпарило окончателно. Всъщност, той изобщо не можеше вече да мисли. И след като изпи една бира и изсмърка още две линии, той реши, че Котвата е запалил колата му. Притесни се, че може да е разбрал, че пипа в торбите със стоката и тогава Мокрия наистина се стресна.

— Въйййй, сега какво ше правя? Тоз Котвичката голям изрод, тоз можи да ме ибе с нос от риба мьеч, ако му скимне!!! Въй, въй, въй! В София не мога да са върна, там бат’ Сашко ши ма ибе с дистанционното на телевизора, ако риче! — „въй“-каше се нашето момче.

И както „мааше гащи“ по улицата и цъкаше, до него приближи един черен Мерцедес S класа 1993-а година. Спря до него и прозореца се отвори.

— Къде ходиш, бе, шоп!!! Не си ли на постата, бе? Я, влизай в колата!

Да, това беше Котвата. Връщаше се от някаква сбирка на вратове на Свети Влас.

— Чакам да ме зареди твоя човек. В три часа на гарата ш’се видим. Ето ти парички от предишното, бат’ Грую — побърза да се подмаже Мокрия.

— А така, мойто момче, дай паричката тука, батко, да я помирише. Браво! — видимо доволен беше бургаският главорез, който всъщност беше от Поморие.

— Са ше те водя на едно место да хапнем миди! — отправи покана Котвата.

— Аааа, не, не съм гладен, бат’ Грую. Мерси, трябва да чакам момчето с торбата.

— Ааааа, няма не. Идваш, аз ше му се обадя на момчето, той ше размета торбичката. Тръгваме!

Мокрия се насра. Толкова се беше параноясал, че си помисли, че Котвата ще го убива. Паниката обземаше цялото му тяло. Студена пот изби по челото му. Пулсът му се покачваше с всяко едно натискане на газта на Котвата. И когато дойде моментът, в който Мокрия започна дори да трепери, колата спря.

— Искаш ли цигари? — попита Котвата.

— А? — в несвяст измънка Мокрия.

— Отивам за цигари бе, тъпчо. Искаш ли цигари да ти взема те питам, хахаха!

— Да! Искам. Купи ми едно шарено „Собрание“. — Абсолютно по инерция избоботи Емилиян.

Точно в този момент Мокрия получи сякаш от Космоса някакъв неописуем прилив на адреналин. Озари го цунами от енергия, пулсът му достигаше двеста удара в минута. За части от секундата той скочи от предната дясна седалка в тази на шофьора. Автомобилът стоеше с работещ двигател, на аварийни светлини. Котвата се намираше на около петнадесет метра отстояние от колата. Мокрия седна на шофьорската позиция, превключи автоматичния скоростен лост от неутрална предавка на SPORT и даде такава газ, че цялото кръстовище, на което се намираха, потъна в пепеляк, все едно беше паднала бомба. Мерцедесът започна да мята задницата си наляво-надясно, докато набираше скорост, бутна една-две кофи за боклук, събори една количка за сладолед, но след точно шест секунди вече изчезваше по не толкова натоварения в този час бургаски булевард…

Котвата застина на едно място с отворена уста. Не можеше да повярва на очите си. Наглият шоп току-що открадна шибаната му S класа. Поморийската мутра буквално онемя. Имаше десетина свидетели на случката, които се разбягаха в различни посоки и Котвата остана абсолютно сам на кръстовището, поглъщайки прахта, която гумите на Мерцедеса му вдигнаха при рейда на Мокрия.

Морският наркобос не можеше да се обади в полицията, тъй като самият той имаше активна условна присъда за нанасяне на тежка телесна повреда, а мерцедесът беше със съмнителна история (внос от Албания, без номер на рама). Но нещото, което най-много притесняваше Котвата беше един факт, за който Мокрия все още не знаеше. Под предната дясна седалка в Мерцедеса беше скрит един найлонов пакет с размери тридесет на двадесет и пет сантиметра, пълен с жълти на цвят таблетки, щамповани с няколко вида лога — емблема на Мицубиши, усмивка, светкавица, латинско V, звезда.

Когато срещна Мокрия на улицата, Котвата се връщаше от бизнес среща в Свети Влас. Точно там той се беше снабдил с горепосочения пакет. Това бяха висококачествени таблетки екстази, току-що импортирани в Югоизточна България. Предстоеше им да бъдат „листнати“ по Черноморските курорти. Котвата направи безуспешен опит да се върже с Мокрия на служебния телефон, който му беше дал. Разбира се, сигнал нямаше. Нашето момче естествено го беше изхвърлил през прозореца, докато бързо и яростно излизаше от града в неизвестна посока. Котвата, от своя страна, нямаше много опции. Не можеше да звънне и на хора от обкръжението си, тъй като се притесняваше неговите шефове да не разберат, че „ексовете“ са откраднати. Тогава Котвата щеше да го изяде брутално.

Бат’ Грую седна на тротоара и запали цигара. Набра номера на негов стар авер — Митьо Стартера. Митьо беше един от най-известните автоджамбази в Бургаска област. С Котвата бяха близки приятели.

— Ало?

— Маниаче, как си, Котвичката се обажда.

— Оооо, лек, къде се губиш, бе?

— Стартерче, един наркоман ми открадна колата преди две минути, мамито му да иба наркоманска!

— Откъде, бе?

— Абе, в „Меден рудник“, тука аз съм на улица „Миньорска“. На кръстовището на „Миньорска“ и „Босна“.

— Видя ли накъде тръгна? — попита Митьо Стартера и с другата ръка извади втори телефон.

— Ами, по „Миньорска“ тръгна да излиза в посока Езерото.

— Преди колко време стана?

— Две минути.

— Пускам я под издирване, Котвичка. Ще го намерим тоя, ще му забием ауспуха на Мерцедеса в гъза след това, обещавам ти!

— Мерси много, Мите, дръж ме в течение! И, Митьо… — изшушука Котвата тихо в слушалката — имам стока в колата, братле, това ми е най-големият проблем.

— Ясно! Звъня на момчетата! Затварям — отговори Стартера и затвори.

След точно една минута от четири различни краища на града наизлязоха шест джипа, две коли и два мотора. Хората на Митьо Стартера хукнаха да търсят наглото пишлеме, което се беше осмелило да открадне Мерцедеса на Грую Котвата — един от най-големите бандити по Южното Черноморие.

В същото време Мокрия летеше по улиците с мерцедеса като Вин Дизел в „Бързи и яростни“. Изведнъж на пътя му излезе една каруца и той мигновено скочи на спирачките. От рязкото спиране, и съгласно първия закон на Нютон, изпод предна дясна седалка изскочи онзи найлонов плик, за който споменах малко по-рано. Мокрия хем трябваше да избегне удар с каруца, хем да изчезне колкото може по-бързо възможно най-надалеч. Обаче като видя плика с бонбоните, очите му станаха като на Мики Маус.

— Улееее!!! Какъв е тоз’ пакет, щи иба мама му, само това ми трябваше сега. К’во да го правя ся? — си повтаряше нашият екшън герой, докато се измъкваше от квартала. В същото време кортежът на Котвата заграждаше всички възможни подстъпи към и от „Меден рудник“. Мокрия имаше не повече от пет минути или да се телепортира някъде другаде, или да зареже колата и да се покрие, или да бъде ликвидиран по особено жесток начин от едни от най-тегавите главорези по тези земи. Тогава той взе революционно решение.

Карайки по улицата, на която се намираше, Емилиан се сети за едно наркоманче, което си взимаше пико от него, докато работеше за Котвата — Веско Пехливански, по прякор Малката Пехливанка.

Малката Пехливанка живееше в „Меден рудник“ и беше автобояджия. Боядисваше коли в гаража си и, естествено, яко се друсаше. С каквото има. Това беше единственият шанс на Мокрия да се измъкне от ада, който го очакваше, ако бъде хванат.

Гаражът на Пехливанката се намираше на две пресечки от мястото, на което беше Мокрия в момента. Без да се замисля за нищо друго, Мокрия даде газ до ламарината и влезе в първата пряка с вратите напред. След тридесет секунди беше пред гаража на Пехливанката. Господ явно си харесваше Мокрия, тъй като за пореден път го вадеше от гроба на косъм. Нашето момче наду клаксона няколко пъти и вратата на гаража се отвори.

— Пехливанка, аз съм Мокрия, маниак, моля те, дай да приберем тая кола в гаража за малко, моля те, лек! — запелтечи Мокрия в тотална паника.

— Влизай, лек! Улееее, каква е тъз мечка, откъде я налази? — нищо не подозирайки зачурулика бургаския елемент от гаража и покани Вин Дизел вътре.

— Затвори щората бързо, маниак! — нареди Мокрия и загаси двигателя.

— Откъде тъз машина, шоп? Да не си я гепил, хахахаха?

— Ще ти дам петнадесет бона, ако ме изкараш от града и ме закараш възможно най-далече от тука! — директно оферира Мокрия сащисания бояджия-наркоман и си запали цигара.

— Какво?

— Не ме ли чу какво ти казах? Петнадесет бинки да ме изкараш от Бургас без никой да разбере!

— В какво си се забъркал бе, лек? — попита Пехливанката с лек тремор в гласа.

— Абе, лек, нямам време да ти обяснявам, обаче ако ме хванат, жив ще ме погребат, разбираш ли? Мъртъв съм!

Пехливанката се притесни доста и си направи една линия пико, което си беше взел два дни по-рано именно от Мокрия. Направи и на него. Дръпнаха линиите и Пехливанката попита:

— Верно ли ще ми дадеш петнадесет бона?

— Абсолютно! — категоричен беше Мокрия.

В Бургас всеки подрастващ по онова време се правеше на гангстер. Всичко, което беше забранено, трябваше да се прави. Веско Пехливанката също живееше в някакъв филм, в който е мутра, борец и мафиот, само защото се друса и маже коли с кит. Пикото тамън го беше ударило право в централния мозък и той прозря, че моментът да се покаже като истински OG е настъпил.

— Добре, маниак, ще го направя, лек!!! Айде, да, навит съм! Аз съм човекът за тая работа!

— Ху’у, лек, давай да действаме! — скочи Мокрия.

— Ааа, първо да видя паричките, шоп, не съм толкоз тъп! — категоричен беше Пехливанката, без никакво намерение да отстъпва.

Мокрия си запали още една цигара и отвори предната дясна врата на похитения мерджан. Извади плика с екстазитата и го хвърли по Веско, след което му каза:

— Това са пет бона — след това му хвърли ключа от мерцедеса и добави:

— Това са още десет бона!

— Ама, копеле, какво ще ги правя тия неща? К’во е т’ва? Ексове ли са? — запелтечи Пехливанов с видимо разочарование в погледа и в тембъра на гласа.

— Това е най-добрия хап по Черноморието! Минимум пет бона ще изкараш от тоя плик. — В действителност, вътре имаше около два бона в стока, ако бъде продавано по петнадесет лева бройката.

— Само ще те посъветвам да не го продаваш точно тук.

— А тоя мерцедес какво да го правя?

— Само от части ще му вземеш десет бона. Съветвам те да го разчастиш до болтове и гайки. Ама ламарините ги пребоядисай! — намигна Мокрия на Пехливанката и го потупа по рамото.

— Обаче ще ми помогнеш да разглобиме колата!

— Ху’у, ама ше извадиш по пет-шест бонбона от торбата! — пазарлъкът не спираше.

— Ми, хубаво, лек! Навит съм! Хахахахаха! — възторжено извика слабоумния наркоман от „Меден рудник“ и подкани Мокрия да си направят по още една линия.

Мокрия сам не очакваше толкова лесно да убеди Веско Пехливанката хем да доизмъкне от града, хем да го отърве от мерджана на Котвата.

След като си стиснаха ръцете, Веско — Малката Пехливанка, отвори торбата с екстазитата и двамата с Мокрия така се надрусаха, че забравиха и за мерцедеса, и за уговорката, и за проблемите на Мокрия.

— Въъъъй, лек, туй много работи, бе! — възкликна с удивление Веселин Пехливанов.

— Много, маниак! Аз ти казах! Даже може да ги цъкаш по двайсе лева. Така ще изкараш още много пари! — мъдро отвърна Мокрия в транс.

— Ама трябва и мерджана да разглобим! Аз не мога да си контролирам ръцете! Кога трябва да сме готови?

Мокрия се поогледа насам-натам, беше забравил, че по петите му са двадесетина истински главорези, но присещайки се за кахърите си, лека-полека започна да се адекватизира.

— Имаш ли още пико? — попита той Пехливанката.

— Има малко, да. Искаш ли?

— Да! Начертай по една-две гъгрици да живнем малко, че от тия хапове започнах да се чувствам в безтегловност.

Пехливанката изпълни заръката на Мокрия и отвори пакета с пикото. Вътре имаше бая материал, но от екстазито бояджийчето беше загубил всякакво чувство за ориентация и мярка и изсипа цялото съдържание на пакета върху една кутийка от компактдиск, след което го оформи на 4 доста сериозни по размер и плътност линии.

— Ай, чертай, лек! — подкани Мокрия бургаският му авер по линия.

— Ох, дай сега на батко да види какво има тук! — Мокрия вкара набързо двете линии и започна да се превръща в Оптимус Прайм от „Трансформърс“.

Пикото подейства на двамата наркоимбецили като нитро на спортна кола. Забравиха за трипа до Космоса отпреди малко и се съсредоточиха в разглобяването на мерцедеса на Котвата.

В рамките на шестнадесет часа колата беше приведена в насипно състояние, след като един приятел на Малката Пехливанка му дойде на гости от Нова Загора с 10 грама амфетамини и тримата общо се превърнаха в една малка фабрика за разчастване. Пехливанката имаше дори лебедка, с която извадиха двигателя и го скриха в една дупка, която преди много време е била ползвана за канал. Всички ламаринени детайли бяха пребоядисани, като след тази процедура определено може да се каже, че вече не ставаха за нищо. Кабелите от ел. инсталацията на автомобила бяха изтръгнати като коренище от нива и съответно захвърляни кой където му падне.

На следващата сутрин Мокрия, бояджийчето от „Меден рудник“ и неговото аверче от Нова Загора вече бяха толкова дрогирани, че им беше трудно да говорят свързано. Чуваха се само някакви нечленоразделни звуци, ръмжане и подсмърчане. Оня от Нова Загора се клатеше на предната седалка от мерцедеса на Котвата, която естествено беше извадена от колата, от която бяха останали само преден и заден мост и някакви чарколяци, които тримата наркомани не бяха в състояние да декомпозират.

— Тая седалка, дето седиш на нея, трябва да я изгорим! — смотолеви Мокрия с мъка.

— А? Каква седалка? — попита новозагорецът.

— Тая седалка, дето си се разплул на нея, е „Рекаро“. Целият салон е много скъп и много малко коли в Бургас имат такива седалки — обясни Мокрия и изсмърка една от последните оставащи линии от материала, който приятелят на бояджията беше донесъл от Горнотракийската низина.

Тримата излязоха на двора и Мокрия запали огън. Пехливанката обаче се разбушува и започна да му крещи:

— Нищо няма да гориш. Аз ще си прибера салона. Ще го претапицирам и ще си го сложа на аудито. Гумите с джантите също ще си ги взема. Имам едно тайно мазе под канала, където мога да ги покрия за известно време. А! Сега се сещам, че там имам малко пико!

— Добре, маниак! Занасяй каквото искаш в това мазе, връщай се с пикото и давай да чертаем и да изчезваме оттука. Аз ще вляза в багажника на тоя таралясник, дето караш и наричаш кола. Извеждаш ме от града и ме караш към Ботевград. Там имам къща в едно местно село. Пак там ще се покрия за известно време — обстоятелствено поясни Мокрия.

— Ботевград? Къде е туй бе, лек? — попита бояджийчето-наркоманче.

— Не знаеш къде е Ботевград? — с недоумение попита Мокрия, след което избухна в бурен смях. — На петдесет километра от София. София знаеш ли къде е?

— Ааа, лек, туй ня’а да стане. Изкарвам те на магистралата и обръщам. Много съм друсан, не мога да те карам толкова надалече.

— Тогава си ми върни пакета с бонбоните! — настоя Мокрия.

— Няма!

— Как няма бе, наркоман! Нали се разбрахме да ме изкараш от тука?

— Ама не да те карам чак до Шопландия! Ще си разделим пакета поравно. Има ли сделка?

— Охх, давай половината пакет, начертай по едно пико и пали талигата, че в най-скоро време ония гавази ще почукат на вратата и на тоя коптор тука. Айде!

Двамата най-накрая имаха някаква договорка след дълги преговори в състояние на химичен делириум. Бояджията прибра целия разглобен мерцедес на различни места по сервиза си, скри гумите и седалките в мазето и покри с брезент останалата купчина с ламарини и мостовете от злощастната кола на Грую Котвата.

След като се надрусаха „като за последно“ Мокрия се качи в багажника на колата на приятелчето си — Ауди 80, 91-а година, 1.6 бензин, с газ. Стара кола, но в интерес на истината доста добре поддържана. Оня от Нова Загора изчезна нанякъде. Мокрия и бояджията дори не забелязаха кога е „запалил джапанките“.

След като се поогледа малко, Пехливанката вдигна решетката на гаража си и потегли в посока автомагистрала „Тракия“. Още на първия завой се размина с едно друго ауди — черно матово А8 с тонирани почти на 100 % прозорци (както предните, така и задните). Ясно на всички беше, че хората от А8-та бяха главорези на Котвата, патрулиращи из улиците на града в търсене на „мръсния шоп“. Естествено, в движение пасажерите размениха погледи, но мутрите не се усъмниха в шофьора на „осемдесетката“ и си продължиха.

* * *

Докато Мокрия се измъкваше от „Меден рудник“, скрит в багажник, Фараона кръстосваше улиците на „Младост“ 2, с ръце в празните си джобове, без кола, без пари, без пликче с амфетамини и очакващ присъда от Бургаски районен съд за шофиране в нетрезво състояние. Очакваше го поне една година без свидетелство за управление на МПС и глоба от хиляда до три хиляди лева по смисъла на действащия по това време закон. С две думи — беше преебан. От време на време Едрия го черпеше с марихуана, която отглеждаше на балкона си.

Както се разхождаше по улицата, той се натъкна на Шуши.

— Ооо, Шуши, къде ходиш, бе? — закачливо попита той.

— А, Фараонче! Ми, тук съм, отивам да си взема малко амфетки.

— Откъде, бе?

— От Ванчо.

— Кой?

— Ванчо от Мездра. Не го ли знаеш?

— Не. К’ъв е тоя?

— Еми, един пич, отскоро живее в квартала.

— И продава амфури?

— Е, не е дилър, ама взима големи количества и ми дава от време на време.

— На какви пари?

— Амии, на мен ми дава без пари, щото май си ме харесва, хихихи.

— Ахааа, ясно. Ше извадиш ли малко, като вземеш?

— Еми, да, що не. Ти тук ли си?

— Да, в квартала съм си. Айде звънни, като вземеш.

— Оки доки.

Един час по-късно Шуши се върна на същото място. Фараона чакаше нетърпеливо и обикаляше напред-назад. Двамата с Шуши седнаха на една пейка и мигновено се насмъркаха.

— Мокрия звънял ли ти е? — попита Фараона.

— Не. Не съм го чувала от много време — отговори младостката парантия.

В този момент през акъла на Фараона мина една мисъл, която никога преди това не го беше сполетявала. Нещо в него започна да се надига. Както бях споменал в началото на историята, младосткият пишман-тарикат никога не беше правил секс през живота си, а вече наближаваше критичната възраст от тридесет години. Тогава той си помисли, че Шуши би била идеалният вариант за т. нар. „сефте“. Насмъркан, със скърцащи зъби, той зададе на Шушката следния въпрос:

— Ти сега, като го няма Мокрия, имаш ли си друго гадже?

Шуши беше откровена и директна в отговора си.

— Ами, не, нямам си сериозно гадже.

Тъй като Фараона беше доста зелен в тази сфера, учудено зададе следващия си въпрос:

— Как така „сериозно гадже“. Какво имаш предвид?

— Ами, има няколко момчета, с които се виждам, но нямам връзка с нито един от тях.

— Аха. Ама правите секс ли?

Шуши избухна в истеричен смях:

— Ех, Фараонче, ами това си е моя работа. Лични неща. А ти имаш ли си гадже?

— Не.

— А кога за последно си правил секс?

— Ами… скоро беше. Не си спомням точно.

— Абе, ти да не си девствен? — попита Шуши и се усмихна ехидно.

— Я, направи по още една черта — с нотка на срам в гласа каза Фараона.

— Ти си девствен. Хахахахаха. Девствен си. На колко години си, бе? На двадесет и пет?

— Двадесет и девет.

— Не мога да повярвам! Хахахахахахаа! — Шуши изпадна в още по-истеричен смях след изповедта Фараонова.

— Добре, де, ти какво мислиш за мен? Намираш ли ме привлекателен?

— Аааа, не! Дори не си го и помисляй. С тия пъпки по цялото ти тяло не мисля, че ще ме навиеш. — Шуши директно отряза Фараона и си запали цигара.

В този момент Фараона видимо се натъжи и се почувства доста засрамен.

— Все тая — каза с треперещ глас той, — аз трябва да тръгвам.

— Чакай!

— Какво има?

— Ако ми намериш малко тревичка, може и да измислим нещо.

В този миг Фараона изпита изключително силна вълна на самоувереност и бомба от хормони разтресе тялото му. Сърцето му заби лудо, студена пот изби по пъпчивото му чело, краката му се подкосиха. Имаше сила само да каже:

— Мога да намеря тревичка веднага.

— Ами, добре. Хайде, действай!

Колкото и да беше малоумна и проста, на Шуши ѝ беше пределно ясно, а и си беше свикнала с мисълта, че може да получава каквото си пожелае (най-вече наркотици) само срещу сваляне на гащите си и отваряне на краката си. Целият квартал, без Едрия и Фараона, я бяха минали. На нея вече дори не ѝ правеше впечатление.

И докато гърчавият курволяк още се смееше истерично, младосткият девственик вече тичаше към блока на Едрия, за да вземе необходимия джойнт, който щеше да послужи като средство за постигане на една от най-лелеяните цели на момчето. Направо не му се вярваше.

Фараона се върна след точно две минути и половина. Направо щеше да му изскочи сърцето. Шуши дори още не си беше изпушила цигарата.

— Готово! — с треперещ гласец изпелтечи той.

— Еми, хубаво. Къде ще ме водиш?

— Ами, може у нас. Няма никой вкъщи сега.

— Добре! Айде, че ми се пафка.

Двамата отидоха в апартамента на Фараона, който се намираше доста наблизо. Качиха се горе и влязоха вътре, след едноминутна борба с ключалката, понеже на Станимир му трепереха ръцете от притеснение и не можеше да напъха ключа. Фараона директно се нахвърли върху Шуши и я награби.

— Какво правиш, бе? Спри, бе! Ти луд ли си?

— Що? Нали каза, че ще го направим? — шокиран попита Фараона.

— Ама няма да ме прегръщаш и да се опитваш да ме целуваш, бе, грозник! Ясно ли ти е? — ядоса се Шуши.

— Добре, де, окей — засрамен се съгласи Фараона.

— И освен това първо искам да пуша!

— Добре, добре, добре, разбрах!

Двамата излязоха на балкона и Шуши взе да завива цигарка с тревата, която Едрия беше дал на Фараона, а самият Фараон нетърпеливо потропваше с крак. Имаше чувството, че цял ден стоят на тоя скапан балкон. След като завъртяха цигарката, той отново подкани малката мърла да ходят към спалнята.

И така, най-дългоочакваният момент в живота на нашето момче настъпи. Шуши си вдигна полата и си помести тънката прашка. В този момент очите на Фараона придобиха формата на американски палачинки и му се насълзиха. Той никога досега не беше виждал на живо необлечен женски полов орган.

— Айде, какво чакаш? Сваляй гащите да те видя какво можеш. Хахахаха, никога досега не съм го правила с девствено момче! — отбеляза Шушонката.

Фараона почервеня от срам, обаче меракът си е мерак, и така той си събу мръсните, раздърпани дънки, заедно с белите си слипове. В следващия момент Шуши избухна в още по-истеричен смях. Никога досега тя не беше виждала по-малък и спаружен член.

— Какво се смееш, ма?

— Лелеее, колко ти е малък, Фараонче, хахахахаха! Едвам се вижда! Хахахахахахахха!

— Млъквай! Хайде пипни го! — заповяда Фараона.

Освен че му беше адски малък, очевидно нашето момче изпитваше трудности и с ерекцията. Дали от амфетамините, или от срам, колкото и Шуши да се опитваше да го събуди, малкият приятел отказваше да се приведе в работен режим.

След три-четири минутна борба Шуши се отказа и си върна прашките на мястото им.

— Фараонче, съжалявам, няма да стане. Не ти става, ти не можеш.

На Фараона му потънаха гемиите. Не знаеше нито какво да направи, нито какво да каже. Обу си панталоните, излезе на балкона и си запали цигара, а Шуши просто си тръгна.

* * *

— Шоп, спирам, да пикая. Добре ли си? — попита Пехливанката, след като спря на една отбивка и отвори багажника.

— Къде сме?

— Малко след пети километър. Качвам те на магистралата и обръщам.

Бояджията направи няколко крачки и се спря до едно крайпътно дърво. Разкопча си панталона и започна да пикае. В този миг лампата на Мокрия отново светна и абсолютно по инерция слезе от багажника, качи се в колата, която, също като тази на Котвата, стоеше на ръчна спирачка с работещ двигател. Мокрия скочи на шофьорската седалка, тресна вратата, освободи ръчната и даде мръсна газ. Както си пикаеше, бояджията се обърна наляво и се насра. Мръсния шоп току-що му открадна аудито по абсолютно същия начин, както присвои мерцедеса на Котвата. Веско Пехливанов не можеше да повярва. Тръгна да бяга след колата, но нямаше никакъв шанс да я настигне. Мокрия я беше набримчил на 6000 оборота и буталата на двигателя направо щяха да изхвърчат. Движеше се със 150 км/ч.

— Да ти еба мръсния шопски гъз, копеленце шопскоооо, боклук, спри бе, върни се бе, помияяяяр!!! — крещеше неистово клетникът от „Меден рудник“, естествено, без никакъв смисъл. Колата вече дори не се виждаше на хоризонта. Бояджийчето просто спря и се разрева. Помисли си: „Аз ще те наредя на мутрите, нещастник скапан, наркоман долен, ще им кажа всичко, ще им кажа къде отиваш, ще те намерят и ще те ебат със скоростния лост на количката, дето ми открадна, боклук долен. Само да се прибера, ще видиш какво ше ти се случи“.

— Аааахаахахаааха, тъп наркоман, ще ме изхвърляш на магистралата ли, бе, хахахахаха! Да може да ме видят ония гавази и директно да си ме качат и да ме извозят до гробищата, така ли. Майчицата ти наркоманска, айде ся се прибирай до „Меден рудник“ с „триста и пеш“, хахахахахахаха. Ше ти еба майчицата! — кефеше се като малко дете Мокрия. Това беше втората кола за последните тридесет часа, която беше отнел незаконно. В този час вече се включваше на автомагистрала „Тракия и летеше“ със 160 км/ч.

Както беше споменал на Пехливанов, Мокрия имаше за цел да стигне до Ботевград, където в голяма двуетажна къща живееха баба му и вуйчо му. Там щеше да се покрие както от бургаските, така и от софийските гангстери, които го търсеха както ловци глиган. Баба му гледаше зайци, кокошки и овце, имаше си градина със зеленчуци, живееше си спокоен селски живот. Къщата се намираше във вилна зона на 5 километра от околовръстното на Ботевград сред китни полета и хълмове в Балкана. Само че Мокрия грам не си даваше сметка, че открадвайки колата на бояджията, той може да го натопи на хората на Котвата. Даже изобщо не му минаваше през акъла подобна мисъл. Изведнъж обаче се замисли за нещо друго. Дали ще му стигне горивото до крайната точка. Газовата бутилка беше пълна, това го видя още като се возеше в багажника. Стрелката за бензина показваше малко по-малко от половин резервоар и Мокрия се притесни, че може да не достигне крайната си цел — село Типченица, махала Креща. Както се тюхкаше, Мокрия съзря в далечината стопаджия с високо вдигнат палец на дясната си ръка.

— Бреееей, имало Господ! — мъдро заключи Мокрия и отби. Стопаджията се затича към откраднатото ауди и се спря до прозореца.

— Закъде си, маниак? — попита Мокрия.

— За Пазарджик — отговори момчето, което беше на видима възраст около 25 години, носеше голям самар и беше обут с джапанки „Изгрев“.

— Ще мога да те закарам, ама ми свършва газта. Дали ще имаш някой лев да позаредим по някое време?

— Е, аз ако имах пари щях да си хвана автобус.

— Ами, лошото е, че и аз нямам… ъъъ загубих си портфейла.

— Имам 25 лева, това са ми всичките пари.

— Ами, според мен, ще ни стигнат.

— Чудя се, не знам.

— От колко време висиш тук? — хитро попита Мокрия.

— Около час и нещо вече.

— Ето! Виждаш ли, че не бачка стопа особено добре днес.

— Прав си. Добре, айде, качвам се. Ама ще ме закараш до самия град, няма да ме изхвърляш насред магистралата — заинати се стопаджията.

— Няма проблем бе, лек! — съгласи се мокрия джамбазин. Момчето се качи в колата и двамата продължиха по пътя.

Първата бензиностанция, която се появи на хоризонта беше преди Стара Загора.

— Тука ще спра да заредим — каза Мокрия.

— Охх, екстра, тъкмо много ми се досра — радостно заяви стопаджийчето.

— Ето, тук ще имаш възможност да свършиш тая работа.

Мокрия спря колата до колонката с газта и нареди на бензинджията да сипе за 20 лева. В резервоара имаше и около 20 литра бензин и Мокрия се успокои, че ще има достатъчно гориво да стигне до заветната си цел.

Стопаджията влезе в тоалетната и прословутата „лампа“ на Мокрия отново светна. Помисли си: „Я да проверя на туй пишлеме багажа набързо. Може да има нещо интересно“, след което влезе в колата и заровичка из самара на момчето. Вътре имаше мръсни дрехи и миризливи чорапи. Нищо по-специално. Да, обаче когато Емилиян бръкна в едно от страничните джобчета, напипа някакво шумолящо пликче. Извади го и очите му се ококориха. Това, което напипа се оказа пликче, пълно със семена от канабис.

— Машалааа! — възкликна Мокрия. — Ей, сега батко се уреди!

Пликчето съдържаше стотина семки, които изглеждаха доста добре. Твърди, зелени на цвят, определено бяха годни за засяване и култивиране.

Мокрия прибра набързо пликчето в задния си джоб и затвори прилежно самара. В същия момент в колата се върна и стопаджийчето и седна на предната седалка.

— Готово! Е, друго си е човек да си се изсере — със задоволство отбеляза пазарджишкият стопаджия.

Без да казва и дума, Мокрия даде газ и отново се качи на магистралата.

Тъй като нашият не жалеше изобщо клетото ауди на Пехливанката, след по-малко от час и половина той и спътникът му стигнаха Пазарджик цели и невредими. Стопаджията не беше много словоохотлив, пък и на Мокрия не му беше много до разговори. Нито го попита откъде пътува, нито с какво се занимава. Доволен беше, че успяха да заредят газ, освен това му изпуши всичките цигари. По изражението на стопаджията си личеше, че изобщо не беше доволен, че точно Мокрия се спря и го качи. Както и да е. На първата табела с надпис „Пазарджик“ Емилиянчо наби спирачки и подкани пасажера да си взима самара и да се омита. Оня само това чакаше. Взе си чантата и отпраши. Мокрия обърна и си продължи по пътя за околовръстното на София, понеже не знаеше другия път. И така, малко по малко, доближаваше бабината къща на село. Баба му въобще не знаеше, че той ще идва и не го очакваше, а и той много рядко се сещаше за нея и ходеше там само като е с компания, която има пари и наркотици и вдигаше джабала до небесата и цялата махала разбираше, че е там. Но, както споменах, това се случваше рядко.

„Ох, сега каква лехичка ще си насея, идеално ми дойдоха тия семчици. Имам и бонбонки, ще си друскам на воля. Бате С. и оня каун Котвата могат да ме хванат за оная работа“ — мислеше си нашето момче и с двайсет и четири каратова усмивка даде газ до ламарината. След още един час и половина пристигна и се надруса с две хапчета екстази.

* * *

През това време бедната Пехливанка се прибираше към „Меден Рудник“, „ма’айки гащи“ пеша по 40-градусова жега и сипейки клетви по адрес на Мокрия. Мислеше си само за едно-единствено нещо — как ще натопи Мокрия на хората на Грую Котвата. Това беше единственият шанс някога отново да види количката си, макар хич да не му се вярваше, че подобно нещо може да се случи. Но поне, ако може, мутрите да смелят от бой „наглия шоп“. Пуснаха го всички видове наркотици, които беше издрусал през последните 24 часа.

И така, след три часа и половина злощастният бургаски автобояджия се прибра в скромната си къщурка-сервиз. Веднага се обади по телефона на свой приятел — долен наркоман, който предишното лято продаваше дрога на същата поста, на която последните месеци заработваше нашият главен герой.

— Маниак, имаш ли връзка с Грую Котвата? — без да се обяснява попита Пехливанов.

— Защо бе, лек? — отговори с въпрос на въпроса човекът от другата страна на линията.

— Ако имаш връзка с него, моля те, предай му, че знам къде се намира човекът, когото в момента най-много би се зарадвал да види!

— А? Ко, ко, ко каза? — запелтечи оня в слушалката.

— Само му предай това, което ти казах. Може би ще ти даде бонус и на тебе — завърши Пехливанов и затвори телефона.

След точно осем минути на вратата на гаража на Пехливанката започна така да се блъска, че бояджийчето се притесни, че ще му се срути цялата къща. Той се затича и веднага отвори. На прага на гаража стояха петима души, всеки по минимум сто и двадесет килограма, до един по джапанки и тъмни очила. Единият беше самият Грую — исполинът, чудовището, звярът на Южното Черноморие. И петимата нахълтаха като хали и последният съответно затвори вратата.

— Казвай къде е оня! Нали за неговото местоположение си съобщил, че имаш информация? — попита самият Грую. Очите му бяха кървясали, от устата му излизаше пяна.

— Каза, че заминава за Благоевград — гордо, но с треперещ гласец отговори тъпакът-автобояджия.

— Благоевград казваш. А ти откъде разполагаш с това сведение бе, пишлеме? — Грую хвана гърчавото амфетаминово наркоманче за потника и с една ръка го вдигна във въздуха.

— Ами, съвсем случайно го засякох на светофара на улица „Босна“. Питах го накъде се е запътил и той това ми каза — колкото и да беше тъп и да не можеше да различи Ботевград от Благоевград, Пехливанката все пак успя да измисли нещо що-годе смислено.

— А ти откъде знаеш, че го търсим, бе наркоманче малко? — ядоса се Грую и стовари един токат върху лицето на Пехливанов.

— Ами… Изпития ми каза.

— Кой?

— Изпития, един наркоман от квартал „Изгрев“.

— А той откъде знае?

— Говори се, че цял Бургас знае, че издирвате Мокрия. Не знам какво е направил.

— С кола ли беше тоя софийски боклук като го видя?

— Да. С една черна есовица беше.

— И ти го пита накъде отива, и той ти каза, така ли?

— Мхм. Имал къща там, каза.

— Да се махаме оттука — нареди Котвата на бригадата и за секунди мутрите се качиха в черната G-класа, с която бяха дошли и отпрашиха в неизвестна посока.

Очевидно беше, че Мокрия се беше родил под щастлива звезда. Просто нямаше друг такъв късметлия като него. Целейки да го натопи, Пехливаката му направи може би най-голямата услуга в живота, пращайки Котвата в Благоевград вместо в Ботевград. Освен това тъпите мутри не забелязаха нито мостовете от собствения им мерцедес, нито плика с екстазитата, който Пехливанов беше забравил на един тезгях, намиращ се на половин метър от мястото, където беше застанал Грую, докато разговаряше с бояджията от „Меден Рудник“.

След половин час кортеж от два черни джипа потегли за Горна Джумая в търсене на наглия шоп. Грую се возеше в единия от тях. Още осем бургаски мутрафона му правеха компания. Багажниците и на двата джипа бяха пълни с всякакви пушкала. Носеха и едно пликче с кокаин, който да поддържа тонуса им. По телефона Грую нареди на Митьо Стартера временно да преустанови издирването на Мокрия в Бургас до второ нареждане.

Веско Пехливански, от своя страна, разполагаше с половината от екстазитата на Котвата, както и с разчастения му Мерцедес. Излапа набързо два бонбона и заподскача като маймуна из потъналия в чаркове и петна от масло и боя сервиз. Вечерта, или около пет часа по-късно, някак си като невидима пелерина започна да го обгръща някаква странна параноя. Гледайки към плика с екстазитата, си помисли „Ами ако Грую види хаповете? Ами ако попаднат в лапите му, докато се опитвам да ги развържа?“. Какви ли не мисли спохождаха изпържения от дрога мозък на Веско. И така, след още два часа той реши да вземе пакета и да отпраши на север. Целта му беше Морската столица на България — Варна. Там той имаше братовчедка и двама-трима познати. Реши да замине, да разпродаде хапчетата и с някой лев в джоба да се върне, да продаде чарковете от мерджана на бургаската мутра и да си купи нова кола. Отделно се надяваше Мокрия да бъде намерен и наказан подобаващо за злодеянието, което беше извършил срещу самия него. Поначало наркоманите имат доста отмъстителен нрав.

* * *

Мутренският кортеж пристигна в китния Благоевград рано-рано на следващата сутрин. По това време градът пустееше, тъй като студентският сезон още не беше започнал, а именно учащите бяха душата и сърцето на югозападния областен град.

Двата джипа спряха пред едно денонощно заведение и Грую нареди на всички бабаити от кортежа си да влязат вътре за оперативка. Горилите се настаниха на една по-голяма маса и Котвата занарежда заповеди и зараздава пълномощия и задължения на всеки един от тях. Да, обаче, както са казали мъдрите хора „Животът е това, което ти се случва, докато кроиш планове“. Изведнъж джиесемът на Грую иззвъня някак си „международно“. Търсеше го човекът, който Котвата в този момент би искал да чуе най-малко, а именно босът над него.

— Къде си, Грую? — попита гласът в слушалката.

Котвата все пак се беше подготвил, тъй като шефът му така или иначе можеше да го потърси във всеки един момент.

— Уреждам едни грузински курви, в Пловдив съм, шефе — заобяснява се Котвата.

— Защо не си ме информирал?

— Не бях сигурен, че ще стане работата, шефе. Не исках да те занимавам, преди да съм уредил нещата.

— Как вървят бонбонките „тик-так“?

Тук Грую се позадави:

— Търговските представители в „Рудника“ са поели дистрибуцията.

— Искам утре да ми отчетеш оборота от първата партида.

— Утре? — шокиран измрънка Грую. — Ама не знам дали ще развържат палето до утре, шефе.

— Утре! В 16:00 часа в заведението на Влас. Очаквам да ми отчетеш целия оборот. Имай предвид, че знам точната сума, която беше определена за това количество на тези цени.

— Разбрано! — примири се Котвата.

— И докарай няколко от тия грузински мацуранки, за които говориш.

След което шефът на Грую тръшна телефона, а самият Грую с кански усилия удържа да не се насере.

Котвата се видя в чудо. Налагаше се да прекрати мисия „Мокри ръце“ в самия ѝ зародиш. По-лошото в случая обаче се явяваше фактът, че той трябваше да отчете оборота от ексовете на шефа си със свои лични средства (2000 лева). Освен това, поне за момента, трябваше да се прости с лъскавата си мутренска черна S-класа. Направо не можеше да се побере в кожата си от яд. Някакъв сополив софийски дришльо успя да му се изплъзне под носа и Грую не можеше да направи нищо. Чувстваше се като импотентен старец.

След като цялата бригада се завърна в родния си Бургас, толкова бързо, колкото и трябваше, за да стигне до Благоевград, Котвата побърза да се срещне с шефа си и му предаде пощенски плик, пълен с няколко хиляди лева. На въпроса „Къде са грузинските курви?“, той просто вдигна рамене и отговори:

— Много грозни се оказаха, шефе, не бих ти ги предложил току-така.

Бургаската мутра побърза да си тръгне от срещата с шефа си в Свети Влас и седна в заведението на един негов авер в Слънчев бряг. Там той така се насмърка и се напи, че който и да попаднеше в полезрението му, щеше да го отнесе без причина. Котвата остана в заведението до вечерта и след като кръчмата все пак затвори, той трябваше да си тръгне. Обаче изобщо не му се прибираше. Бръкна в джоба си и преброи парите, които му бяха останали, след отчета на шефа му. Сумата наброяваше 560 лева. Грую реши да влезе в казиното, което се намираше срещу кръчмата, в която прекара деня. Мутрата бързо намери своето място на живата рулетка и депозира 500 лева. Поръча си едно уиски, запали цигара и започна да залага по секторите. Оказа се, че денят му започна много зле, но пък завършекът му май излезе доста щастлив. След прекарани 4 часа и половина в игралната зала, бургаското страшилище Грую Котвата генерира невероятната сума от 35 000 лева, всичките от воазините на рулетката. Цялото казино се беше насъбрало около него и никой не можеше да повярва какво се случва. Накрая щастливият вече казино шампион взе може би най-мъдрото решение в живота си до този момент:

— Вади! — лаконично, пиян до козирката нареди Грую на крупието.

— Каква сума бихте желали да изтеглите, господине? — сащисан, но учтиво попита служителят на казиното.

— Всичко!

След като крупието и управителят на казиното се спогледаха, мигайки на парцали, не им оставаше нищо друго, освен да изпълнят желанието на клиента си и така Котвичката си тръгна за Бургас с една торба пари.

Без изобщо да си ляга, Грую се обади на Митьо Стартера и му заръча до края на текущия ден да му докара супер лъскаво возило, до двадесет хиляди лева. Речено-сторено. На вечерта автоджамбазинът от „Меден Рудник“ се появи пред дома на Котвата с черно Ауди S8, производство 2007 год., с мощност от 450 конски сили, бежов кожен салон и абсолютно всички екстри за модела. Естествено, возилото беше с неясен произход и история, без номера на рама и двигател, с немска регистрация, и именно заради тази подробност цената беше такава.

Грую изглеждаше повече от щастлив. Направо забрави и за Мокрия, и за Мерцедеса, и за гепените хапове. След като предаде на Митьо Стартера двадесет бона кеш, Котвата набра номера на шефа си и зададе въпроса:

— Шефе, кога да очаквам следващото пале бонбонки „тик-так“?

Шеста глава

Типченица

Есента връхлетя страната рязко и безапелационно още в началото на месец септември. Студ, дъждове и бурни ветрове се стелеха над почти цялата територия на република България. Беше началото на деветия месец от годината и нарколятото на Мокрия изведнъж си отиде. Да, обаче започваше наркоесента. Нашето момче все още притежаваше около петдесет таблетки вносно екстази и около стотина семена от канабис, които изглеждаха доста качествени. Да речем, че от тези сто семки, петдесет се окажат феминизирани, т. е. пораснат „женски“ растения (петдесет корена), и ако едно растение даде минимум сто грама суха маса, от пликчето със семки Емилиянчо имаше реалната възможност да отгледа пет кила висококачествена домашна марихуана. По тогавашните цени за грам (около двадесет лева), това прави сто хиляди български лева, сто шибани бона!!! Това вече си е бая пара. Да, обаче и до ден-днешен марихуаната си е забранена в България и за отглеждане, трафик и притежание наказанието е затвор. Ако вече не сте разбрали, прочитайки написаното дотук, ще ви го обясня с няколко думи: на Мокрия изобщо не му пукаше от закона, не го беше страх от мутрите и нямаше никакво намерение да се отказва, както от консумирането, така и от пласирането на всички видове наркотици, които му попадаха.

И така, „емигрирайки“ на село при баба, хранейки се с качествена и здравословна домашна храна и дишайки чист планински въздух, Мокрия стартира едно ново ежедневие, в съвсем различна от досегашната околна среда. Освен хубавата храна, готвена ежедневно от баба му, той лапваше и по две-три „хапченца“ от тия на Котвата абсолютно всеки ден. Естествено, без изобщо да се бави, нашият зася всички семена, които беше гепил от чантата на пазарджишкия стопаджия. Семената наброяваха точно деветдесет и пет. Мокрия ги боцна в деветдесет и пет кофички от кисело мляко, старателно ги подреди в няколко дървени касетки и ги постави до прозореца в една от стаите в къщата, тъй като слънцето вече не беше толкова силно и нямаше възможност растенията да бъдат отгледани в двора. Една седмица по-късно всички засети семки покълнаха. След още две седмици Мокрия пресади растенията в туби от минерална вода, кашпи, саксии и вази. Повече от половината растения се оказаха женски. Наистина семената излязоха доста качествени.

* * *

Внезапно настъпи един странно скучен период. Есента връхлетя и „Младост“ 2. Листата на дърветата пожълтяха, потъмняха и окапаха за има-няма две седмици. Единственият живец бяха децата, които тъкмо започваха учебната година. Бате С. постепенно изтриваше спомена за Емо Мокрия и парите/материала, които му дължеше, а и ембаргото да стъпва в Бургас го спъваше по пътя му към вземане на дължимото и възмездието, което имаше нужда да наложи на софийско-бургаския наркоман, дръзнал да му открадне половин кило амфети. От друга страна, в морския град, Грую Котвата „бълха го беше ухапала“ с кражбата на колата му и плика с бонбоните, тъй като, освен че спечели тридесет и пет бимберици и си купи „да си ебе“ и колата, през остатъка от лятото така му вървеше бизнесът, че натрупа адски много пара, за супер малко време. Е, ако все пак Господ го срещнеше с Мокрия, щеше да го смаже от бой и да го насилва с тъп предмет, докато започне да хърка, но като цяло, „му кинеше дедовия“, както се изразяват по Видинско. Освен това си хвана за гадже обещаваща млада и засукана фолк певица-бургазлийка с безмерно количество силикон по цялото тяло и носеща култовия псевдоним Шехерезада. Иначе се казваше Захаринка. Май Котвичката си беше най-добре от всички. Веско Пехливанов — Малката Пехливанка си остана във Варна. Изпития влезе за лечение на наркотичната си зависимост в клиника някъде в Стара планина. Мокрия си гледаше канабиса в Ботевградската си вила. Едрия по цял ден гледаше телевизия, ядеше, пърдеше и пушеше трева.

Само Фараона постоянно го мъчеха „кахъри, черни ядове“. Първо: не можа да наебе Шуши, понеже не му стана. Второ: нямаше амфетамини и пари. Трето: очакваше го присъда от Бургаски районен съд. Четвърто: Мокрия го беше изпържил с двеста кинта, които Фараонченцето така и не можа да прежали. Освен всичко, колата му беше спряна от движение, със свалени регистрационни номера, събираща прах в районното в Бургас и т. н., и т. н. Обаче най-му беше криво за Шуши.

Самата Шуши си беше долен курволяк, наркоманка и клептоманка. Страшен боклук, отделно си беше бая грозновата. Фараона, обаче, се влюби яко в нея. И не му даваше мира фикс идеята да я обладае. Звънеше ѝ всеки ден, но тя го режеше. И той давеше мъката в алкохол.

Един ден я видя на улицата с мистериозния Ванчо от Мездра. Човекът, който и даваше безплатно амфурки, очевидно срещу натура.

— Оооо, Шуши, къде ходиш, бе? — закачливо я заговори Фараона.

— Емии, тук с Ванчо се разхождаме — отговори младостката парантия. — Запознайте се, това е Фараона.

Исторически момент! The Pharaon meets Vancho. Тази среща щеше да даде началото на една нова нарко епоха.

Въпросният Ванчо беше обикновен преселник от северозападния български град Мездра. Дошъл в София да си търси късмета, Ванчо беше попаднал още от самото начало на най-долните отрепки в „Младост“. Живееше на квартира в един апартамент в квартала и друсаше яко амфетамини. Направо си смъркаше като количество и честота наравно с Мокрия, Фараона и Едрия. Ванчо имаше невероятната дарба буквално да надушва къде е най-евтиният и същевременно най-качественият материал.

И така, по времето, когато още се ориентираше в обстановката, Ванчо се беше запознал с всички дилъри в околността, както и с Шуши. За сношение между тях двамата преки доказателства няма, но не са и необходими. Гарантирано, от време на време си спеше с нея, както и се друсаха заедно доста често.

— Приятно ми е — учтиво каза Ванчо, подавайки ръка на Фараона.

— И на мене ми е приятно — отговори Станимирчо, но някак си със злоба в пресипналия си глас. — Накъде сте се запътили?

— Търсим си нещо за пафкане — простичко отговори Шуши.

Амфетамините в „Младост“ 2 бяха нещо като даденост по това време. Абсолютно всеки „вземаше“ и „даваше“. Не така стояха нещата с марихуаната. Тя беше „кът“. По-трудно се намираше. Допреди една година съществуваше изключително силна „фирма“ за трева, базирана в Югоизточните райони на София, която беше разбита със страшна сила къде случайно, къде не толкова, точно в деня на парламентарните избори, когато за пръв път за министър-председател на България беше избрано лицето Бойко Методиев Борисов.

Както стана дума по-рано, Едрия си отглеждаше храсталаци на балкона и хич не страдаше от липса на „нещо за пафкане“. А Фараона удобно се възползваше от „имането едро“ и често отскачаше до тлъстичкия си приятел за шепа ганджалък.

Така стана и сега.

— Едър, вдигни си дебелия гъз и отвори скапаната врата! — крещеше Фараона, докато блъскаше по вратата на тлъстия младостки мързеливец.

— Стига удря по вратата, ше ти еба путката лелина! — сипеше Едрия от другата страна, клатушкайки се към антрето на апартамента си. Отключи вратата и отвори.

— Копеле, дай една щипка жожобичка — вече с по-мек тон замяука Фараона, след което се просна на дивана в хола и си запали цигара от кутията на Едрия.

— Ааа, стига съм ти давал, ше те еба у наркоманския гъз. Изпуши ми десет грама за една седмица! Да го духаш!

— Аре бе, свиня долна, дай една главичка само, де — започна да наглее Станимир.

— Ако ми намериш няк’ви амфетки! — категоричен беше Едрия.

— Добре ше ти намеря, обещавам!

— Откъде? — залюбопитства човекът с ко´за.

— Абе, откъде ше намеря си е моя работа, айде дай малко „Марийка“ и до довечера ще ти доведа „кака Ани“ — прикани Фараона, след което Едрия с половин уста каза „ОК“ и бръкна в един шкаф, а после подхвърли в ръцете на Фараона една бучица от домашно отгледаната си марихуана.

Без дори да каже „чао“, Фараона се изстреля „с триста“ обратно към мястото, където по-рано беше срещнал Шуши и Ванчо Мездрата. Горкото Фараонче, все още таеше някаква надежда, че един ден ще обладае малката квартална развратница. Когато се върна на мястото, двамата го чакаха, хилейки се и мятайки си съмнително палави погледи.

— Ето го коза! — изпъчи се Фараона, сякаш беше хвърлил един сак с десет кила „холандец“ на пейката.

— Уууу, екстра! Шуши, ще свиеш ли докато начертая пет-шест линейки? — измрънка Ванчо и извади един хартиен пакет от смрадливите си чорапи. Очите на наш Станимир естествено светнаха като би ксенонови фарове на чисто ново БМВ шестица.

Така започна наркотичната одисея на Фараона и Ванчо. Тримата с Шуши така се напафкаха и насмъркаха, че до вечерта не спряха да боботят, да се наливат с бири, които Ванчо купуваше и, естествено, да продължават да смъркат амфетаминикус. Разбира се, Фараона забрави за обещанието си към Едрия и не му занесе амфурки. Но, както са казали мъдрите хора: „Ако Мохамед не отиде при планината, планината ще отиде при Фараона“. И така, в един момент, докато нарко-пейка партито на нашите герои беше в разгара си, една „планина“ дойде при тях. Да, точно така. Докато разхождаше кучето си, Едрия се натъкна на Фараона, Ваньо и Шуши:

— Ей, калъф долен, нали ми беше обещал нещо, бе, да ти е…! — избухна Едрия, правейки се на шефче пред непознатия тогава за него Ванчо Мездренски.

— Тъкмо щях да ти звъня, Едър, не се сърди — заоправдава се Фараона, след което се обърна към мездренския: — Ванчо, запознай се с Едрия!

— Ванчо — безизразно подаде ръка момчето от провинцията.

— Борислав — по същия начин отвърна Едрия, след което продължи да залива Фараона със словесна помия:

— Ти си еба ти боклука, като имаш нужда си първи, а като обещаеш, нещо ник’ъв те нема! Помияр!

Фараона набързо успокои нещата, примолвайки се на Ванчо да извади още малко материал, за да може и Едрия да се почувства „освежен“. След пет минути скандалът беше потушен и всички бяха щастливи. Явно амфетаминът обединява хората!

В следващите няколко месеца Фараона, Едрия и Ванчо Мездрата бяха неразделни. С тревата на Едрия и амфетите на Ванчо светът беше розов. От сутрин до вечер тримата яко се друсаха, пиеха и вършееха по квартала и Витоша с една офроуд джипка, която Ванчо Мездрата притежаваше. Шуши подскачаше покрай тях като пеперудка. Изобщо, Ванчо Мездренския се оказа достоен заместник на Мокрия в „метабригадата“, както наричаха Едрия и Фараона в „Младост“.

Времето никога не стои на едно място. Тече си без да спира дори за секунда. И така, както се нижеха дните, неусетно дойде и зимата. В село Типченица, община Ботевград, сняг падна още в края на месец октомври. Студ скова целия Балкан. В къщата на баба си, Мокрия все още намираше убежище и скривалище от свирепите си душмани, а стръковете канабис, които беше посадил в началото на есента бяха избуяли и започваха да се превръщат в половинметрови храсталаци. Да, обаче назряваше един проблем, който не даваше мира на лицето Емилиан Кръстанов — безкомпромисният студ, който до дни се очакваше да превземе цялата страна и прогнозите за снежни бури и виелици. Това можеше да се окаже пагубно за реколтата, за която Мокрия в продължение на два месеца и половина се грижеше с безгранична любов и всеотдайност. Както споменах, растенията се отглеждаха вътре в къщата, а не на двора, но все пак, за да се получи качествена марихуана, от критична важност за „борчетата“ бяха наличието на топлина, светлина, вода и определени торове, някои от които — изкуствени. В зимни условия, за да осигури светлина и топлина на растенията, Мокрия трябваше да се бръкне с няколкостотин лева за лампи и препарати. Лампите за отглеждане на коноп осигуряват както светлина, така и топлина. Имат специални крушки и струват поне сто лева едната. За петдесетте саксии в хола на първия етаж на къщата, на Мокрия му трябваха минимум десет такива лампи. Тор имаше заешка и кокоша, и затова нямаше да му се налага да купува допълнителни препарати, но лампите си бяха от критична нужда. Мокрия нямаше нито една стотинка. Баба му му даваше пари за цигари, храна не купуваше, защото имаше всичко необходимо, отгледано в градината и кочината на двора. От екстазитата, които беше гепил от Грую Котвата, му бяха останали петнайсетина, но понеже бяха спрели да го хващат, Мокрия прекрати употребата им, особено след като откри, че на баба му доктори са предписали по „четвъртинка Ривотрил“ на ден и намери цяло бурканче в едно шкафче. С по хап на ден Мокрия си докарваше необходимия ежедневен делириум, тъй като все пак си беше наркоман и то много тежък.

Все пак не можеше да се отрече, че Мокрия беше изключително комбинативен и определено имаше талант да намира решение за повечето проблеми, които не спираха да го сполитат още от ранна детска възраст. Емилиан имаше братовчед на име Цецко, който, може би, няма да ми повярвате, но беше наркоман. Цецко живееше в София, но от време на време отскачаше до Типченица да види баба си. И така, един ден брат’чеда Цецко се появи без предупреждение и баба му и Мокрия се зарадваха да го видят. Естествено, първото нещо, което Цецко видя беше конопената гора в самия хол на къщата и се шокира. Все пак и идея си нямаше, че братовчед му Емилиан е там, още по-малко, че отглежда марихуана в къщата на баба им.

След като се видяха и обядваха, а на баба им изобщо не и пукаше какво се отглежда в хола, двамата братовчеди седнаха на двора и запалиха по цигара.

— Брат’чед, какво ще правиш с всичката тая трева, като я обереш? Да нямаш канал за „на едро“? — попита Цецко.

— Не знам, брат’чед. Аз първо да я отгледам пък ще видим. Нямам канал, попаднаха ми едни семки, аз ги боцнах тук, преди два месеца и те взеха, че пораснаха. Лошото е, че им трябва още поне един месец, а с тоя студ, дето ни обгръща тука и с тоя сняг, твърде вероятно е да измрат до последния корен. Имам откъде да поръчам лампи, ма нямам кинта да ги купя и много съм се притеснил — обясни Мокрия, след което, естествено, попита: — Ти нямаш ли някой лев да инвестираш за лампичка, пък после в стока ще ти ги върна, брат’чед, знаеш, няма да изпържа!

— Нямам никакви пари, брат’чед! Не мога да ти помогна — набързо го отряза братовчеда Цецко.

Тогава Мокрия се сети за нещо друго.

— А можем ли да намерим пазар за едни екстазита? Имам петнайсетина бонбона, за двеста и петдесет-триста лева ще ги дам всичките. Поне две-три лампи да взема.

— Абе, познавам едни наркомани от Ботевград, мога да ги питам.

— Много ще съм ти благодарен, брат’чед! — обнадежден се усмихна Мокрия.

На следващия ден Мокрия се събуди с някакъв дискомфорт, налегнал общото му състояние. Мъчеха го киселини. Стана и попита баба си дали има някакво лекарство, което би му помогнало. Жената го посъветва да изпие една лъжица сода бикарбонат с малко вода. Тогава Мокрия се сети за нещо гениално! Отвори буркана със содата и разцелува баба си. Без изобщо да губи време, извади плика с екстазитата, и започна да ги изсипва в едно хаванче за чукане на чесън, след което започна да мачка екстазитата с чукчето на хаванчето, правейки ги на прах. След като счука всички хапчета и ги изсипа на един вестник, Мокрия изсипа отгоре и бурканчето със содата и разбърка добре двете субстанции до получаването на хомогенна смес. Така Мокрия получи около 50 грама прах, съдържащ 65 % сода бикарбонат и 35 % смляно на прах екстази. Естествено, нашето момче си направи една линия и я изсмърка. След което възкликна:

— Въъъъъй, туй работи, бе!!! Хахаха, ей сега ше го разшиткам на ботевградските авери на брат’чеда и ще осигуря някоя и друга лампичка на храсталаците!

Веднага след това Мокрия побърза да събуди братовчед си и да го накара да се свърже с хората му от Ботевград.

Речено-сторено. Цецко звънна на приятелчетата си и им каза, че има 50 грама „метамфетамин“ на прах. Пълни глупости! Купчината бял прах съдържаше всичко друго, но не и метамфетамин. Обаче, понеже приятелите на брат’чеда Цецко не се открояваха с много акъл (за сметка на това пък имаха доста пари), и се случи така, че по това време по цял ден гледаха „Braking Bad“, така се вързаха на офертата на роднината на Мокрия, че поискаха да купят цялото количество още на вечерта на същия ден.

И така, няколко часа по-късно, Мокрия и братовчед му се спуснаха до Околовръстното на Ботевград, за да се срещнат с купувачите в едно местно заведение. Момчетата бяха точни и срещата започна навреме. Единият от купувачите поиска да пробва стоката и Мокрия му начерта една доста дебела линия, с надеждата онзи да се надруса яко и да се „изкефи на стоката“. Точно така и стана. Онези бяха обикновени амфетаминови наркомани и такова вносно екстази през живота си не бяха и помирисвали. Дегустаторът се надруса до такава степен, че очите му започнаха да се въртят и не можеше да си прибере езика. Другите момчета от ботевградската бригада онемяха. Естествено, Мокрия им предложи да почерпи и тях и те не можаха да устоят. След половин час всичките подскачаха като макаци по заведението, в което се осъществяваше сделката. Хубавото беше, че стопанин на кафенето беше братът на един от бандата купувачи. И така, след не много дълги преговори Мокрия успя да продаде цялото пликче на цена от двадесет лева за грам и тръгна от срещата с баснословната сума от хиляда лева.

На следващия ден Мокрия поръча онлайн десет металхалогенни (импулсни) цифрови лампи за отглеждане на марихуана, ползвайки лаптопа на братовчед си, тъй като в къщата на баба му компютър нямаше. Осветителните тела бяха шестстотинватови, струващи сто лева всяка. Даже от сайта, от който Мокрия ги поръча, му направиха отстъпка, заради количеството, което закупи и така доставката му излезе безплатна. Не можем да не отбележим, че тук Мокрия се справи перфектно!

Два дни по-късно лампите бяха доставени. Нашето момче ги инсталира почти веднага, поля саксиите и след като включи закупените уреди в електрическата мрежа, холът в бабината къща светна като дискотека, но по-правилно е да се каже, че заприлича на магазин за коледни елхи — готови, украсени, с лампички! Мокрия запали цигара и си помисли: „Ето това е! Вече нищо не може да ме спре да си отгледам няколко килца висококачествена «пъстървичонка»“!

Действително, стаята с петдесетте саксии растящ и зреещ канабис, заприлича на професионална оранжерия. Липсваха единствено системи за автоматично капково напояване и туби с изкуствени торове и рибешки вътрешности, използвани в индустрията за набавяне на по-голямо количество фосфор и т. н., но, както споменахме, Мокрия си беше в къщата, поливаше си стръковете ръчно, а торове имаше в изобилие, при това естествени. Ето че и най-важният фактор — светлината, вече беше обезпечен на 100 %.

И така, докато в махала Креща, на село Типченица — община Ботевград, Мокрия пийваше по един „Ривотрил“ на ден и само гледаше как „бебетата“ му растат, по горната част на „Младост“ 2 в София Едрия, Фараона и Ванчо Мездрата унищожаваха, жертвайки собствените си ноздри, колкото амфетамин можеше да се намери. По цял ден и по цяла нощ тримцата от квартала, заедно с Шуши, не правеха нищо друго, освен да се друсат и да се наливат с бири. Нарко-идилия!

Една сутрин Ванчо се появи с някаква девойка в квартала, която не беше Шуши. Мистерия е откъде я беше довел и изобщо коя беше тайнствената девойка си остана загадка. Мездрата само я представи на Фараона и Едрия като „Карина“. Шуши, естествено, изобщо не прояви и най-малкия признак на ревност, когато се запозна с нея. Фараона, обаче, видя една светлинка в тунела. Сега, когато Ванчо очевидно си беше хванал някакво гадже, може би имаше, макар и минимален шанс отново да се опита да обладае бившата изгора на Мокрия.

Вечерта на същия ден Ванчо предложи на цялата тайфа да се качат с джипката му на Железница. В гората около китното планинско селце на Витоша имаше топли минерални извори, които в квартала наричаха „природно джакузи“. Дори и в най-кучия студ, човек можеше да си отиде там, да се топне в горещата вода, която извираше наблизо и да си кара кефа с биричка в ръка. Мястото си беше природен феномен и се намираше на не повече от петнайсет километра от квартала.

Всички откликнаха на офертата на Ванчо и се накачулиха на джипа му. Мездренския беше каширал в гащите си едно тлъсто пликче, пълно с амфети. Едрия напълни един джоб ганджалък от домашния, Фараона и Шуши натовариха в багажника десетина двулитрови бири и подпалиха към Железница на свечеряване.

След половин час джипът спря на една полянка и петимата от запаса закрачиха към „джакузито“ с ентусиазъм. Ванчо вече точеше лиги по новото си гадже и само си представяше как ще я потопи в горещата минерална вода, награбвайки я жадно. Фараона се молеше на всички богове Шуши сама да му предложи да опитат отново да правят секс. Едрия си мечтаеше за един тлъст джойнт, огромна линия амфетамин и цяла двулитрова бира само за него. Всеки с мераците си!

Още с влизането в джакузито Ванчо и Карина се отдадоха на ласки, а Едрия започна да свива и да чертае. Само Фараона се шугавеше, сякаш имаше трън в гъза. И докато тъпчеше нервно на едно място, Шуши се провикна:

— Фараон, хайде сваляй гащите и влизай във водата, че ми е скучно.

Мераклията си помисли: „Благодаря ти, Господи! Ти чу молитвите ми. От утре ставам вярващ християнин!“, след което захвърли всички дрехи и със засилка се пльосна в бълбукащото вирче.

Шуши, от своя страна, седна в скута на Фараона и го прегърна. Фараона облещи очи като казанлъшки понички. След това ги затвори и прехапа устни. След малко усети как малкият му спаружен член започва да се втвърдява. На два метра от него, телата на Ванчо и тайнствената му приятелка, се гънеха в синхрон и еротични стенания огласяваха нощната гора на Железница. В един момент Фараона усети нещо, което никога досега не беше чувствал. Да! Малкото му „трабантче“ се вмъкна в гостоприемния „гараж“ на развратната Шуши. Това не беше сън! Беше реалност. Сърцето на Фараона заби лудо. Пот изби по челото му, косата му настръхна. Той правеше секс! Цялото блаженство, обаче, продължи точно двайсет секунди. Фараона гръмна като черешово топче, а Шуши му заби такъв шамар, че другите си помислиха, че някой бор се е прекършил или е ударил гръм.

— Абе, глупак, ти вътре ли свърши, бе? — закряка кокалестата младостка парантия.

— Амиии, не знам, не знам, май да… — заоправдава се клетия Фараон.

— Много си тъп. Сега ще ми купуваш хапче!

— Ааа, няма проблем, ще ти купя. Какво хапче ти трябва? — леко се поуспокои екс-девственикът.

— Оххх, Фараон, абе много си глупав, бее! Като слезнем в квартала отиваме до денонощната аптека! И как така толкова бързо свърши, бе? Хахахахаха, ти си луд! — заключи Шуши и подкани Едрия да им подаде приготвените синтетични наркотици, за да си напълнят ноздрите и да си сипят по бира.

Така Фараона ще запомни своето „сефте“. Вярно, актът продължи много кратко, но важното е, че членът му вече беше влизал във вагина. И след като се насмърка като абсолютен изрод и изпи една двулитрова бира почти на екс, животинските му крясъци огласиха цялата гора и сигурно се чуха дори в Бистрица: „Аз съм Фараонаааааааааааа…“. От следващия ден самочувствието на Станимирчо порасна до небето и само ебаваше Едрия, че още не е спал с жена. Леко парадоксално, саркастично и донякъде жалко поведение от страна на Фараона, но такова беше положението. От друга страна, Шуши не искаше и да чува за нови полови приключения с участието на току-що загубилия девствеността си калпазанин, колкото и той да ѝ се обаждаше и да я оферираше пак да я обладава.

Без да имаше и най-бегла представа какво се случва в родния му квартал, както и какви ги върши бившата му приятелка там, Мокрия вече нетърпеливо подстригваше връхчетата на растенията, които отглеждаше в хола на бабината си къща, и ги сушеше, увити във вестници и провесени над печката на дърва в кухнята, след което си свиваше цигарки и дегустираше почти готовата за жътва реколта. И въпреки че до така мечтаната беритба оставаше около една седмица, тревичката си хващаше доста доволно, а и като се добавеше и „Ривотрил“-а, който нашият продължаваше да пие, като заменяше хапчетата в бурканчето на баба му с обикновен аналгин(!!!!), ежедневното надрусване на Емилиян беше гарантирано. Така си минаваха дните му на село. До деня, в който вече не можеше да издържа и изкорени всички растения от саксиите и ги обеси в мазето с върховете надолу.

Беше осми ноември. Рожденият ден на Мокрия. Нашето момче се събуди рано, задушаван от нужда да се дрогира, изпи половин хапче „Ривотрил“, запали един останал от предишната вечер „патрон“ и дрогиран си помисли: „Въъъй, днес имам рожден ден! Мисля сам да си направя най-хубавия подарък на света!“, след което влезе в хола и започна да жъне.

Мазето в къщата на бабата на Мокрия беше хладно, сухо и проветриво. Размерите на подземното стайче бяха около три на четири метра или около дванайсет „квадрата“. Мокрия заби няколко кукички с дюбели в стената и опъна няколко въжета по цялото продължение на мазето, наподобявайки простори за пране. Изтръгвайки узрелите конопени стръкове, той ги „простираше“ по въжетата с корените нагоре, с цел колкото може по-голямо количество активно вещество да се стече в самите съцветия, които всъщност се пушат. След като ожъна всички корени и ги просна в мазето, Мокрия изпи и другата половинка от хапчето, което беше заел по-рано същия ден и заспа.

Цялата реколта изсъхна напълно за около десетина дни. Количеството суха маса беше огромно. Мокрия старателно премахна клоните, изряза с ножица „главите“ и върховете на растенията и ги изсипа в няколко платнени чувала, които изрови от бараката на двора. Миризмата беше изключително силна и натрапчива. Нашето момче отгледа много добра марихуана. И видът ѝ и ароматът, а и качеството бяха доста задоволителни. Е, стоката не даваше вид на перфектния „холандец“, обаче си беше наистина доста добра. В същата барака, от която извади чувалите, Мокрия намери и един касапски кантар, с кука и тежести. След като премери цялото сухо количество, остана като гръмнат. След което го премери отново. Грешка нямаше. Калкулацията на премерените чували показваше общо четири килограма и седемстотин двадесет и пет грама „зелена тревиста суха маса“, която, след подлагане на полеви наркотест, би реагирала на марихуана. И така, започна Голямото пушене! Мокрия свиваше по десет джойнта на ден, произведе около сто грама хашиш, извлече около трийсет грама масло, погуби около сто грама трева за манагуа и разни кексчета и сладки. Пушеше от лула, от наргиле, свиваше цигари, „лалета“, „самолетчета“, какво ли не… Обаче в един момент започна да му става скучно и самотно. Поначало Мокричкия не обичаше да пуши трева сам. Постепенно започна да му домъчнява за „Младост 2“, за Бургас, за приятелите и не на последно място — за Шуши. Е, съдбата и в този случай щеше да се намеси. И то по-скоро, отколкото всеки би очаквал. За пореден път ще отбележа, че Емилиян Мокрия беше роден под щастлива звезда.

Седма глава

Шехерезада

Времето продължаваше да си тече, есента се изтърколваше и наближаваше зимата. Едрия си пафкаше тревичката и по цял ден се чудеше какво да прави. Фараона също. Следобедите ги прекарваха заедно в хола на Едрия не правейки абсолютно нищо. Шуши само пърхаше наляво-надясно и не спираше да се друса и да си отваря краката. На около четиристотин километра на изток Грую Котвата си харчеше балите с пари, натрупани през лятото и си щракаше с пръсти, слушайки набиращите скорост хитове на гаджето си — фолкдивата Шехерезада. Двамата заживяха заедно в луксозен апартамент в центъра на претърпяващия мащабна модернизация по това време Бургас.

Фурията, в която бат’ Грую се влюби беше родом от Царево. Стартирайки с участия по местните кръчми, тя постепенно стана известна, не толкова с певческите си дадености, колкото с едрия си естествен бюст (който впоследствие допълнително подсили с 900 кубика силикон) и перверзното си изражение. Естествено, с Грую Котвата се запознаха в едно заведение в Китен, където една вечер Перлата от Царево извиваше и кълчеше телеса.

След като попадна в ръцете на Грую, Шехерезада започна да го източва финансово, както само една фолк певица си знае. Поне даваше и част от парите за продукция. Така тя засне първия си видеоклип, към хита „Заведи ме в Дубай“, със запомнящия се припев „Карай към Дубай, паричките ми дай, а аз ще ти разказвам приказка без край“.

И ето че заявката за първото участие на Шехерезада в София не закъсня. Един ден по телефона ѝ се обадиха хора от една много известна чалга дискотека, намираща се в автономната територия в самия град, наречена „Студентски град“. Офертата беше добра откъм хонорар и условия и малката Шехи с големите очи прие поканата с неистова радост. Тя трябваше да пее в София на 8 декември 2011 г. Да, точно така! На празника на студентите!

08.12.2011 г.

— Захарче, готовичка ли си? — попита, Грую почуквайки на вратата на банята, облепена с плочки „Версаче“.

— Ей, сегичка, Мечо! — отговори сладострастно Захаринка, както беше истинското име на Груювата изгора.

— Моля ти са, излизай по-бързичко, чи трябва да са обръсна! — с лека нотка на раздразненост прикани половинката си бат’ Грую.

— Стига си мрънкал, а вземи клещити и ела да ми закачиш цикламенити кичури в косата! — атакува го с контракоманда Шехката.

Грую все пак изпълни каквото му беше наредено и взе да си чегърта дебелите бузи със самобръсначката. Той настояваше да придружи новата фолк звезда на дебютното ѝ участие в Шопландия, както бургазлии наричаха София. Шехунсита нямаше нищо против.

След като и двамата приключиха с приготовленията си, което като цяло им отне доста време, Грую Котвата звънна по телефона и след пет минути двама бабаита с по слушалка в ушите се появиха пред входа и застанаха мирно, като гвардейци пред Президентството. ВИП двойката слезе и всички се накачулиха в тузарската черна лимузина на поморийския наркобандит. Зад колата на Грую, залепен почти като вагон на влак, пърпореше черен джип Мерцедес ML от първите модели, натоварен с други двама тежки бабаити, всички лична охрана на Груйката.

И така, кортежът потегли за София около 12:00 на обед, навръх празника, славещ се с най-пиянските изцепки в годината — Студентския празник. По правило, в София е най-тъпо да се празнува осми декември, тъй като всеки гледа да изчезне на някое по-яко местенце — я вила, я хижа, я курорт в планина, на морето дори. И така, в София до голяма степен остават „лузърите“. С други думи, столицата се опразва откъм младежи. Но не точно така стоят нещата на територията на гореспоменатия „департамент“ на София — Студентски град! Там на осми декември е като на Слънчев бряг на осми юли: навалица, селяния, чалгория, оргии, пиянщина на максимален предел, вакханалия! Точно в такава обстановка младата изпълнителка от Царево щеше да дебютира на софийската сцена. С други думи, нищо различно от обичайната околна среда, сред която се изявяваше професионално въпросната персона.

„Делегацията“ пристигна на мястото около 16:00 ч. след бясно каране по магистрала „Тракия“ и половинчасов обяд на Макдоналдс на Пазарджик. След като пристигнаха, хапнаха и по един дюнер на близките дюнерджийници.

На този ден, в Типченица, Мокрия придоби един почти нов, тридесет и шест инчов плазмен телевизор, снабдявайки един двадесет и четири годишен младеж от Ботевград с петдесет и пет грама домашно отгледана марихуана. В пакет с телевизора вървеше и модерен ефирен приемник, с вградена антена, с помощта на която Емилиян Кръстанов имаше възможността да наблюдава повече от десет телевизионни канала без да има нужда да се абонира към някоя фирма, предлагаща услуга телевизия срещу месечна такса. Студентският празник му беше през… В селото си валеше стабилен сняг вече повече от седмица. Мокрия, къде от скука, къде от нужда, си беше нацепил огромно количество дърва, тъй като там те бяха неизчерпаем ресурс и само ръгаше в печката, пиеше домашно вино и пушеше коз. Ето че вече имаше и телевизор.

В „Младост“ 2, Горната част, на Едрия и Фараона студентският празник също им беше през… Какъв студентски празник, при положение че Фараона беше записал да следва висше образование само за да избегне казарма и след като казармата отпадна се отписа, а Едрия нямаше дори средно. Денят им обаче беше необичайно зает, заради завишеното търсене на синтетични наркотици и марихуана наоколо. Те го усетиха, тъй като Шуши и разни нехранимайковци от квартала постоянно им звъняха по телефона, за да ги питат за „офертички“. От цялата работа двамата зевзеци изкараха един грам амфети чакалък и десет лева в брой. Слаба работа, балъшко-сиромашка. Във въздуха се носеше един странен, зловещ полъх. Полъх на нещо мистериозно и зловещо. Нещо, което щеше да се случи в този ден и да размеси картите, така че да разпръсне предварително насочените към дадена дирекция обстоятелства във всички възможни посоки на хаоса, в необратима и безвъзвратна проекция.

В чалготеката, която певачката и гадже на черноморски наркобос Шехерезада щеше да взриви с ориенталските си ритми по-късно тази нощ, течеше трескава подготовка. Грую Котвата и четирите му двуметрови, облечени целите в черно горили, вече си бяха поръчали няколко бутилки уиски и петнайсет редбула и чупеха стойки на едно сепаре. Лека-полека в заведението започнаха да прииждат разни субекти, тъй като вечерта вече си беше дошла. Контингентът в дискотеката, както може би сами се досещате, беше предимно от студенти, млади хора, 90 % от провинцията, обитаващи „Студентското градче“ и около 10 % местни фенове на лекия жанр и леките жени.

Точно в полунощ Шехерезада беше донесена на нещо като носилка, носена от четирима голи до кръста здравеняци, имитираща може би вълшебно килимче или нещо в този дух. Кичът и пошлостта просто извираха от самата атмосфера. Певицата започна да си отваря устата с принесен към нея микрофон и да се кълчи, облечена в прозрачен панталон и само по сутиен, с превързан парцал с пендари около пищния си ханш. Естествено, не пееше на живо и както всяка една уважаваща себе си чалгаджийка, разчиташе на плейбека. Цялата дискотека затанцува и защрака с пръсти. Турбо хитът „Заведи ме в Дубай“ ехтеше здраво, децибелите караха всичко наоколо да вибрира, салфетки захвърчаха навсякъде. Чалга до дупка!

Грую Котвата продължаваше да си седи на сепарето и да се налива с уиски и енергийни напитки. Ставаше често, за да ходи до тоалетната и да смърка бело. Към един часа след полунощ, точно в разгара на купона и малко преди Шехерезада да слезе от сцената, бургаският бандит беше вече толкова пиян и дрогиран, че само гледаше на кръв и се чудеше кого да пребие.

Петнайсетина минути по-късно участието на Шехерезада приключи и изпълнителката се запъти към гримьорната. Грую тръгна след нея, залитайки и проправяйки си път през тълпата. Точно в този момент, с премрежения си поглед, той забеляза как една ръка се протяга и хваща за дупето гаджето му. Грую замръзна. Усети как главата му се пълни с кръв. Сърцето му залумка като двадесет и четири инчова каса на барабани. Гневът взе превес над разума за части от секундата. Шехерезада се намираше на около пет метра от него. Точно с два скока Котвата връхлетя върху най-близко стоящия в тази секунда до гаджето му субект и започна да налага всичко живо с тупаници и шутове, без да подбира. В дискотеката стана мазало! Четиримата бодигардове на морския наркошеф наскачаха веднага и започнаха да налагат каквото им попадне по пътя им. Охраната на дискотеката реагира светкавично и се намеси, но си нямаше и идея какво се случва. Шехерезада беше отведена в бекстейджа от двама гардове, докато мелето ставаше все по-брутално. Сцената наподобяваше обстановка на концерт на „Слейър“ — сякаш огромно безкомпромисно пого се виеше на дансинга в дискотеката. Боят стана масов. Паникьосани и сащисани гости на заведението започнаха да бягат към изхода един през друг. Момичетата пищяха неистово. Охраната на заведението беше безсилна. Грую и четиримата му гардове налагаха и газеха всичко живо наред. Котвата така и не успя да идентифицира човека, който плесна приятелката му през гъза, затова ринеше всеки, който му се изпречи на погледа.

Като цяло, в епицентъра на конфликта, присъстваше една групичка от около седем-осем човека, също толкова едрички и облечени от горе до долу в черно, които даваха сериозен отпор на атаката на Груювата армада. Най-вероятно ръката, която хвана Захаринка за седалището, принадлежеше именно на някой от тези момчета. В чалготеката, вместо салфетки, започнаха да хвърчат зъби и кървища.

И докато екшънът беше в разгара си, изведнъж Грую Котвата се строполи на земята, без никой да разбере какво точно го събори. Пет секунди по-късно в дискотеката връхлетя цял батальон полицаи от 7-мо РПУ и командоси от НСБОП. Всички бяха натръшкани на земята и закопчани с белезници за отрицателно време. Целият бой трая не повече от пет минути, които обаче се оказаха фатални за един човек: Страшилището на Югоизтока — Грую Котвата лежеше в локва кръв, притискайки корема си с две ръце. Когато куките му ги извиха, за да му щракнат „прангите“, бликна обилна струя черна като катран кръв, а раненият само хриптеше и отваряше устата си като шаран на суша.

— Има наръган, къде е линейката? — провикна се едно от ченгетата по радиостанцията.

Две коли на Бърза помощ вече бяха пристигнали на мястото на инцидента. Медици оказваха първа помощ на пострадалите пред заведението. Две ченгета натовариха наръгания инициатор на мелето в едната линейка и заедно с една патрулка на буркани отпрашиха за „Пирогов“ с мръсна газ. Арестувани бяха около двадесет човека: четиримата бургаски бодигардове, десетина човека от вражеската групичка, както и няколко неутрални лица.

Грую Котвата издъхна в линейката на път за „Пирогов“. Кръвта, която загуби, се оказа достатъчна, за да го затрие. Бандитът се прости с този свят на 37-годишна възраст. В Спешното само констатираха смъртта му. Неизвестен към този момент извършител беше наръгал фатално с нож в корема Грую по време на боя в дискотеката.

Веднага след инцидента и акцията на ченгетата, всички задържани бяха откарани директно в СДВР, в отдел „Тежки криминални престъпления“. Към дискотеката бяха изпратени специализирани екипи за експертиза на място. Оръжието, с което беше наръган Котвата беше намерено веднага — сгъваем нож, с острие, дълго 12 см, лежащо в локва кръв на дансинга. Други ножове не бяха открити. Оставаше само да се извърши аутопсия на трупа на убития, за да се докаже, че именно с този нож е извършено престъплението.

В седем часа сутринта на следващия ден — девети декември, две хиляди и единадесета година — имаше уличено лице, което присъстваше сред задържаните на мястото на инцидента. На база на направените експертиза, аутопсия, свидетелски показания и снемане и сравняване на отпечатъци от всички задържани, мъж на възраст 41 години, с постоянен адрес в град София, беше приведен като единствен обвиняем по убийството на бат’ Грую.

Същата сутрин Мокрия се събуди към десет и половина в къщата на баба си в село Типченица, както правеше вече няколко месеца и си запали един джойнт. Излезе на двора, поразходи се малко и се замисли: „Бах мама му, писна ми да стоя тука. Ше ги еба тез мутри — и бургаски, и софийски, в какъв филм се вкарах заради тях! Въй, въй, въй…“. След което си допуши джойнта и се прибра, за да погледа поне телевизия на новия си телевизор. Пусна си телевизора и се натъкна на филма „Полицейска академия“. Оказа се, че по въпросния канал, целия ден щяха да излъчат всичките части на „Полицейска академия“ една след друга. Мокрия умря от кеф. Цял ден прекара пред телевизора, зяпайки въпросната комедийна филмова поредица и не спирайки да пуши трева.

Към седем часа привечер тотално му писна и превключи на БТВ, където попадна на централната емисия новини.

„… А сега отново към снощното убийство в дискотека в София. От мястото на събитието предава нашата репортерка Канна Рачева.“

„Има обвинен по случая с убийството на Грую Събев снощи в столична дискотека. Това е 41-годишният Александър Александров Александров от София, известен още с прякора Бате Сашко. Александров е криминално проявен, по неофициална информация заема ръководен пост в организирана престъпна група, занимаваща се с разпространение на наркотици, изнудване, склоняване към проституция, поръчкови убийства, отвличания, банкови и финансови измами и кражби на автомобили, действаща на територията на столичния квартал «Младост». Допреди пет месеца обвиняемият лежеше в следствения арест по обвинения в притежание на огромно количество амфетамини, но беше освободен под гаранция. Припомняме, че снощи, навръх осми декември, празникът на студентите, в дискотеката зад мен беше смъртоносно ранен при свада в заведението трийсет и седем годишният Грую Анастасов Събев, роден в Поморие, с адресна регистрация в Бургас, който също е сочен за лидер в престъпна наркогрупа, действаща в цяла Бургаска област, най-вече по курортите, прилежащи към региона. По неофициални данни Александър Александров — бате Сашко, е имал стар конфликт с наркомафията по морето, свързан с преразпределение на територии преди години. Отново към теб, Юксел.“

Докато гледаше репортажа, на Мокрия за малко да му се откачи ченето. След около пет минути се съвзе, беше застинал като статуя. На глас каза сам на себе си:

— Въй, маниак! Много съм са напушил, почват да ми са привиждат разни работи!

Загаси телевизора и си легна.

Да, точно така. Убиецът на Грую Котвата се оказа бате С., софийският душманин на Емилиян Валериев Кръстанов. Каква ирония на съдбата! Какво невероятно стечение на обстоятелствата! Съвсем естествено е, че Мокрия не можа да повярва, че това е истина и си помисли, че халюцинира. Дори в най-смелите му мечти през ум не му беше преминавала подобна мисъл.

* * *

Два дни преди трагедията с Грую от Поморие бате Сашко се намираше на старта на пореден алкохолно/кокаинов маратон, който за съжаление щеше впоследствие да се окаже пагубен за него самия. От известно време насам младосткият вариант на Котвата висеше по цял ден в кварталния пункт на известна българска казино верига, играейки по цял ден комар и наливайки се с водка. Доста често употребяваше разнообразни по количество дози кокаин. Съдържателят на пункта беше като негов личен прислужник: наливаше му питиета, дори му режеше салати. В пункта! Най-редовно му поръчваше проститутки, оставяше му ключовете от пункта и по цяла нощ се кръстеше и се молеше да си ги види отново на сутринта. Тотална вакханалия цареше във въпросното помещение денонощно. На всичкото отгоре, от време на време батко ви Сашко печелеше по някоя доста сериозна сума пари, я на хрътки, я на електронен футбол! На няколко пъти шефчето на пункта обмисляше да се хвърли от покрива на блок 215 — един от най-високите в квартала, цели двадесет и три етажа.

На сутринта на шести декември бате Сашко се събуди с махмурлук. След като се освести, звънна един-два телефона и се разбра с други двама-трима местни криминални субекти да се срещнат в популярна в квартала кръчма, за да хапнат по една шкембе чорба, след което да се насочат към казиното, където да прекарат останалата част от деня, играейки сварка, пиейки водка и смъркайки кокаин, под звуците на мощна, предимно популярно-фолклорна по стил музика. Познайте коя беше любимата песен на бат’ С. по това време! Естествено, че хитът „Заведи Ме В Дубай“ на фолк-русалката Шехерезада. Във въпросния ден, по негово нареждане, песента беше пусната десет пъти подред, затова защото бил спечелил залог на коефициент 10.00!

На сутринта на осми декември бате Сашко отчете присъствие от 45 часа в заведението. Състоянието му беше тежко, към безпомощно. Наоколо всичко представляваше тотална кочина. Беше останал сам. Нямаше и следа от аверите му, а шефчето го беше хванала липсата още предишния ден.

Със сетни усилия бате Сашко се прибра до готиния си апартамент, след което се свлече на леглото и заспа като пън. Осем часа по-късно беше събуден от телефонен звън:

— Ало, кой е, бе? — с глас от криптата промълви в слушалката бъдещия убиец на Грую Котвата.

— Жив ли си, бе, играч? — провикна се с такава сила, човекът, който се обаждаше, че на бате С. за малко да му се спука тъпанчето.

Обаждаше се Цецко Дружбенски, безмилостен столичен бандит, наемен бияч, двуметров, стокилограмов исполин, близък приятел на боса от „Младост“. Предишната вечер се беше появил за малко, но Сашето изобщо не помнеше.

— Абе, к’во си се развикал, бе, ненормалник! Берем душа в нас, не ме питай! — вече с разбираема интонация започна да говори бате Сашко.

— Довечера ше те водя в Дубай, батка!

— Какъв Дубай бе, ти побърка ли се?

— В Студентски, Шехерезада на живо, мой човек! Хахахаха, след един час идвам до вас да те взема, приготвяй се!

— А? Какво? — докато се опита да попита каквото и да било, бате Сашко просто чу как Цецко Дружбата само затваря джиесема.

Действително, след един час цяла тумба от петима бабаита се изсипа в дома му, вдигайки такава гюрултия, че цялата кооперация разбра за присъствието им. Батко С. изобщо не беше изтрезнял, но след една дебела линия бело започна да крещи неистово „Карай към Дубааааааааай, мама ти мръсна, проклетааааааа!!!!“.

Цялата група пристигна във фаталното заведение с един черен джип Порше Кайен и едно БМВ седмица, също черно, с черни стъкла, точно в 23:30, вечерта на осми декември. Навън беше кучи студ. Нямаше много сняг, но вятърът беше пронизващ, студен и бръснещ. Всички се изсипаха в заведението като стадо бизони, препускащо из прерията. Впоследствие, на няколко пъти през цялата вечер, погледите им се преплитаха с тези на горилите, дето седяха на отсрещното сепаре, а именно — „Бригада Бургас“ — Грую Събев и ко.

Точно след час и половина, в 01:00 ч. (един час, след като тампонът на Пепеляшка се е превърнал в тиква), дружбенско-младостката гвардия не приличаше на нищо човешко. Всички бяха толкова пияни и дрогирани, че бяха способни да изкоренят заведението и да го обърнат с главата надолу, ако някой им се изпречеше на пътя. За жалост, точно това щеше да се случи минути по-късно.

Наистина, бате Сашко беше този, който плесна по задника Захаринка от Царево. И да, наистина бате Сашко беше този, който наръга Грую Котвата смъртоносно в корема в онова епично меле. Всичко стана за броени минути. Толкова бързо, че трябва да се заснеме с камера и да се пусне на забавен кадър, за да се разбере какво точно се случи в онази мразовита декемврийска нощ. Каквото и да се каже и изпише, обаче, оттам нататък, фактите са си факти: Грую Котвата is dead, бате С. беше арестуван, уличен и приведен като единствен обвиняем по делото за убийството на Грую Анастасов Събев, роден в Поморие, с постоянен адрес в град Бургас…

Следващите месеци той щеше да прекара в следствения арест на бул. „Г. М. Димитров“, докато чака присъда на първа инстанция от Софийски районен съд.

Два дни след като Котвата премина в отвъдното, Мокрия все още не беше осъзнал случилото се. Всъщност той беше дори забравил, че е гледал репортажа по телевизията. Така или иначе, не гледаше новини, вместо това докато седеше пред телевизора, циклеше предимно на „Хавай 5.0“ и тем подобни сериали.

На третия ден след убийството — 11.12.2011 г. Емилиян отиде до Ботевград, с цел да си напазарува цигарки, бирички и някои други нещица. Имаше някаква не кой знае каква, но все пак пара от дребните сделки с ботевградските пишлемета, които си взимаха по малко коз от него.

Влизайки в магазинчето, от което си купуваше цигари и пиене, Мокрия съвсем случайно забеляза едно заглавие на първа страница на вестник „24 Часа“: „Адвокатите на бате Сашко искат освобождаване под домашен арест, заради стари болежки в колената на клиента си“. Не съм сигурен дали Мокрия изобщо прочете заглавието. Това, което го втрещи бяха снимките на Грую Котвата и бате С. Впоследствие прочете и заглавието. Впоследствие видя и изданията и на другите вестници, като установи, че снимките на двамата висят на първа страница на всеки един брой на най-тиражираните ежедневници в страната.

Мокрия си купи по един вестник от всички, пет бири и две кутии цигари „Марлборо“ червено 100’s. Отвън имаше една маса с пейка, където нашето момче седна, отвори си една бира, изпи я почти на екс, отвори втора, запали си цигара и се оригна. След като се зачете, очите му заприличаха на американски палачинки. Не можеше да повярва. За него това беше някаква метафизична сюрреалистика, която не можеше да си обясни по никакъв начин. Как беше възможен подобен сценарий?! След като изпи всичките пет бири за двайсет минути и изчете всички статии по случая, Мокрия изчисли наум, че това, което е станало на девети декември вечерта в Студентски град в София, за него лично, е като осмица от 6/49, така да се каже. Душманите на Емилиянчо детронирани взаимно — единият в гроба, другият в затвора. Невероятно!

Мокрия погледна към небето и изкрещя, така че ако може да го чуят чак в София:

— Благодаря ти, Господиииииииииииииииииииииииии!

Една групичка младежи, намиращи се наблизо се стреснаха от крясъците на клетия бежанец с осмица от тотото и естествено последва резонният въпрос от тяхна страна:

— К’во си се развикал бе, ненормалник, да не си ударил шестица от тотото? Ше си крещиш у вас така!

— Чшш, пишлеме, туй ти ли си бе, лек? Извинявайте, ако съм ви стреснал, много съм щастлив, падна ми огромен камък от сърцето! — отговори Мокрия, разпознавайки сред компанията един от младежите, на които шиткаше домашна жожобица.

— Какво става? Да не ти е отпаднало някое дело? — любопитно започна да разпитва ботевградският тийнейджър.

— Нещо такова, даже по-добро, ама няма значение. Я да те питам нещо, така и така се виждаме.

— Кажи, батьо.

— Имам три кила трева, които трябва да ги продам веднага, наведнъж. На вас мога да ви ги дам по хиляда лева килото. Това прави по левче на грам. Ако го давате по десет лева грама, може да изкарате тридесет бона от тия кила. Какво ше кажеш? Такава оферта няма да намериш никъде в днешно време, особено тука по тия ширини.

Действително, офертата си заслужаваше. За тия пари, ако купувачите можеха да продадат всичкото това количество на дребно, печалбата щеше да се равнява на инвестицията по десет. Мокрия беше готов на всичко, за да се завърне в своето царство — „Младост“ 2, София. Чувстваше се прероден, вече осъзнал реалността и невероятното стечение на обстоятелствата, което работеше само и единствено в негова полза. Продавайки три кила от реколтата, означаваше, че ще има няколко хиляди лева и около едно кило остатък от ганджата, която отгледа. Невероятен капитал. Естествено, ако се беше заел сам да размята всичките кила на дребно, щеше да изкара огромна сума пари, особено при дефицита на марихуана по това време в столицата и постоянната и висока цена на улицата. Но за Мокрия най-важно беше, че се беше отървал наведнъж от два кръвожадни звяра, които даваха мило и драго да го намерят и да го убият.

— Я пак, колко кила викаш, пичага? — намеси се друго момче от ботевградската компания, което нямаше как да не чуе офертата на Мокрия, тъй като той изобщо не се притесняваше да говори открито пред цялата групичка от младежи.

— Три кила за три бона.

— Братле, нямам толкова пари в мене в момента, обаче мога да ти дам едно беемве петица ВАНОС, 91-ва година.

Мокрия настръхна, сърцето му заби като барабаните на Пийт Сандовал. Беемве петица беше меко казано страст за находчивия ни герой. След като се съвзе след краткия възторг, Емилиян успя единствено да попита:

— Работи ли?

Момчето с колата се усмихна, свали си ръкавиците и подаде ръка на Мокрия с думите:

— Давам ти гаранция за двигателя, обаче има проблем по ел. инсталацията и окачването, и накладките с дисковете трябва да ги смениш, заминали са. Има и козметични забележки по ламарините.

— Имаме сделка, лек! — с 25-каратова усмивка Мокрия стисна ръката на младежа, след което се присъедини към ботевградската групичка, и след като изпиха по още една бира, всички се запътиха към къщата на пичагата с „бумера“, за да огледа нашето момче бъдещата си автопридобивка.

Моментът, в който Емилиян видя бавареца за първи път не беше нищо друго освен любов от пръв поглед. Очите му се насълзиха. Колицата си беше екстра, със съвсем тънки забележки по ламарините, леко поочукана, нямаше кожен салон, но беше със супер яки джанти, оригиналните за модела. Лазурно синя на цвят, 150 конски сили, 520-ка инжекцион, бензин. Действително, на Мокрия щеше да му се наложи да продаде и останалото му кило, само за да осигури гориво за това зверче, ако мислеше да не ѝ монтира газова уредба. Но нищо нямаше значение за него след момента, в който зърна возилото за сефте.

— Каква е хавата с ел. инсталацията? — попита Мокрия, палейки си цигара.

— Абе, едни клапани нещо показва, че са преебани, ама те си работят. Светят някои чекове. Вземи ключовете, запали я да видиш.

Мокрия моментално грабна шперца и се гмурна на шофьорската седалка. Завъртя ключа и след кратко колебание от страна на стартера, колата запали. Отзад излезе едно кълбо черен дим, а Мокрия натисна газта плавно. Оборотите си бяха наред, всичко по автомобила за Мокрия беше супер.

— Кога правим сделката? — с въпрос Емилиян потвърди съгласието си да вземе бавареца в замяна на 3 кила трева.

— Утре, ако си свободен — отговори без изобщо да се колебае ботевградският тарикат.

Речено-сторено. На следващия ден пред къщата на Мокрия пристигна един джип Лада Нива. Като го видя, нашият човек първоначално се сдуха, мислейки си, че това са куки и че момчето от ботевградската компания би могъл да бъде я „ухо“, я истинско ченге. Но като видя, че от джипа слизат само двама човека — въпросното момче и другият, когото Мокрия познаваше от преди това, се успокои и излезе на двора.

— Къде ще натоварим постата? — попита леко загрижено доскорошният беглец Емилиян Кръстанов.

— В багажника, няма грижи, тая джипка е на дядо ми, той е от горското. Няма да ни спре никой, повярвай ми. Щом и ние сме в колата и не се притесняваме, значи всичко е окей. Ако кажеш, бихме могли да прекараме и атомна бомба от твойта до мойта къща — все тая — съвсем спокойно отговори местният младеж с бартера.

Мокрия изкара два черни найлонови чувала, пълни с коз и ги натовари в багажника на нивата, след което се качи и се настани на задната седалка. Колата потегли и след петнадесет минути тримата пристигнаха в къщата с беемвето. Оказа се, че местният младеж, който изкупи продукцията на Мокрия, има и връзки в местния КАТ, както и познат нотариус, където за нула време, чрез фалшив договор за покупко-продажба и генерално пълномощно, прехвърлиха бумера на името на Емилиян Валериев Кръстанов.

Осма глава

Завръщане

Постата беше прибрана, колата — прехвърлена и двамата сделкаджии си стиснаха ръцете като истински бизнесмени.

Мокрия имаше неистовото желание да запали бавареца за „Младост“ 2 София незабавно и горе-долу, така и направи. Само че преди да тръгне за Шопландия, се върна с новата си кола до къщата на баба си. Там екс беглецът премери останалото количество марихуана, което беше отгледал по време на ембаргото си в Типченица. Кантарът показа малко над 850 грама.

— Въййй, не е като да не съм попушил и попродал, да ибеш маа му! — на глас си помисли Мокрия.

Въпреки това, количеството си беше доста доволно, имайки предвид, че четири часа по-рано нашият продаде цели три хиляди грама наведнъж!

Новата кола на Мокричкия имаше много яка екстра — сак за ски в задната седалка. Там новоизлюпеният „бумерджия“ натъпка селскостопанската продукция, след което си взе довиждане с баба си и вуйчо си, а в багажника не сложи нищо, тъй като беше пристигнал без абсолютно никакъв багаж, качи се в колата и даде мръсна газ в посока София. Аудито, което открадна от Веско — Малката Пехливанка — беше безцеремонно опожарено в близката гора на сутринта, минути преди сделката.

След десетина минути Емилиян беше вече на околовръстното на Ботевград, където спря на една бензиностанция, за да сипе гориво в новото си возило. Парите му бяха кът и се наложи да „капне“ за тридесет лева, надявайки се, че ще му стигне до „Младост“ 2. С неподправена усмивка Мокрия си сви една дебела „пъстърва“, запали я и даде газ към АМ Хемус. През целия път си мислеше за бате Сашко и за Грую Котвата, за Шуши и за месеците в Бургас, а после и на село. Единствено, през главата му не мина и за секунда дори и една мисъл за Фараона и за двестате лева, които му дължеше. Направо беше съвсем забравил за този факт. А и по принцип Фараона изобщо не представляваше заплаха за него, на фона на черните облаци, спускани от софийски и бургаски главорези, които се стелеха над него като пелерината на смъртта допреди броени дни. А да, не се сещаше и за килото трева, което караше в колата — количество забранена субстанция, достатъчно да го вкара в затвора за поне пет години.

Мокрия пристигна в София за не повече от един час, като акостира директно в квартала, максимално кефейки се, че колата, в която инвестира три хиляди грама ганджа, работи доста добре, като изключим факта, че имаше проблеми със спирането, но това беше нещо, което предстоеше да бъде поправено. След като паркира пред неговия блок, той слезе от колата и пое дълбока глътка софийски въздух. Усмивката му започваше от едното ухо и стигаше до другото. Беше шест часа следобед, но имайки предвид сезона, навън вече беше тъмно. Хората се прибираха от работа и „Младост“ 2 си беше оживен. Нашето момче постоя малко пред блока, изпушвайки една цигара, след което погледна нагоре, видя, че у тях свети и се качи.

Другата му баба, която живееше в апартамента в „Младост“ се изненада да го види, тъй като той не я беше предупредил, че ще си идва и искрено се зарадва, понеже живееше сама и ѝ беше скучно през по-голямата част от времето. Веднага му приготви вечеря и изпра дрехите му.

След като хапна, Емилиян Кръстанов Мокрия си сви една цигара с коз, излезе на балкона и блажено я изпафка, след което се провикна:

— Върнах се, копелетаааааааааа!!! Аз съм най-големияяяяяя!

Десет минути по-късно Мокрия вече хъркаше, сгромолясал се на доброто си старо легло в стаята си и не къде да е, а в „Младост“ 2.

На сутринта ексбеглецът се събуди от невероятния шум на булевард „Александър Малинов“, на десетина-петнайсет метра от който се намираше блокът му. Нашето момче излезе на балкона, запали си една цигарка и пое дълбока глътка въздух.

„Въъъъй, амфетамините са във въздуха… Мммм, дааа, мирише ми на амфетамини, направо вони!“ — помисли си Мокрия и си дръпна дълбоко от цигарата. Действително, съществуваше някакъв географски елемент в проприорецепторите в организма на Мокрия, явно подсъзнателен.

Всеки път, когато си идваше в „Младост“ 2 след отсъствие от повече от една седмица, първата му работа беше да се насмърка с „джамфирикус“ по най-бързия възможен начин, след което, ако няма, да се намери количество, което да бъде достатъчно поне до следващото денонощие. Когато пък ходеше в Бургас, се повтаряше същата процедура, само че с „кафево“. На село пък не стъпваше без трева. Както и да е, този феномен по-скоро подлежи на по-обстоен анализ, осъществен от компетентни специалисти от областта на наркоманиите и видовете зависимости, или нещо такова.

Та, мисълта ми е, че на Мокричкия така му се досмърка амфетамин, че взе непоколебимото решение да излезе веднага навън, където вече би могъл да се разхожда по улиците абсолютно необезпокояван, тъй като черният му тиранин — бате Сашко, щеше да прекара много сериозно време зад решетките на Софийския централен затвор.

Мокрия отвори гардероба си и намери всякакви дрехи, подходящи за сезона, тъй като точно шест месеца и половина по-рано беше зарязал абсолютно всичко свое в дома си, напускайки „Младост“ 2 в посока Бургас по къси панталони и джапанки. Облече се набързо, влезе в хола при баба си и след като ѝ поиска „двайси лйева на зайем до довьечьера“ излетя като бързолет от апартамента и си купи една биричка от магазинчето в последния вход на блока му. Впоследствие реши да я изпие на пейката пред входа си. Когато се върна, пред входа тъкмо пристигаха групичка младежи — две-три момчета и също толкова момичета. Мокрия директно седна на пейката отпред, запали си цигара, отвори си бирата и след като я изпи до половината на екс, се оригна звучно.

Естествено, групичката младежи, които също седнаха на пейките пред входа на Мокрия, забелязаха присъствието му и леко се смутиха. Но, както и да е, всички си продължиха с приказките и кой, с каквото се занимаваше. Мокрия запуши цигарата, която си беше запалил, засмука втората половина от бирата, която си беше купил, и наостри наркомански уши. В един момент, едно от момчетата от групичката младежи загледа Емилиян малко по-съсредоточено, след което го попита:

— Извинявай, ти тук ли живееш?

— К’о те интересува? — мега надменно отговори с въпрос Мокрия.

— Нещо си ми много познат отнякъде.

— Нье знам, лйек, ни тъ позна’ам. Ти откъдье си?

— От Пазарджик — отговори момчето и по всичко изглеждаше, че започва да се сеща все по-добре, откъде познава софийския бургазлия.

— Ами откъдье ши мъ познаваш тогава бйе, лйек? — отново попита Емилиян, започвайки леко да се перчи, тъй като му беше присъщо да се дуе като папуняк, когато си е пред собствения вход на блока.

— Ти си тоя, дето ме вози на стоп от Бургас до Пазарджик през лятото с едно ауди, не ме ли помниш?

За кой ли път в живота на Мокрия обстоятелствата се стичаха по толкова невероятен сценарий, че дори във филм биха изглеждали абсурдни! Стопаджийчето от магистралата на изхода на Бургас, тийнейджърчето, което всъщност има заслугата Мокрия да има едно кило супер як коз и лазурно синя „петица“, стоеше пред входа на блока на Емилиян Кръстанов в „Младост“ 2 София, на сто и кусур километра, откъдето нашето момче го беше изритал от крадената кола, с която бягаше от Бургас. Невероятно! Наистина, невероятно!

— Въъъъй лйееек, туй ти ли си, уей? Хахахаха, ни съ сьетих, личицье? Ко пра’иш в София, уей? Бах туй съвпадьений! И то посрьед зима?

— Тука дойдох да празнувам осми декември и останах за една седмица, ей това са мои хора, не знам дали ги познаваш, от високите блокове са.

— Че кой празнува осми декември в София бе, манияк? — вече без да говори на меко забоботи Мокрия. Беше му присъщо да сменя диалекта и лафовете, съобразно съответната географска ширина. Но най-големият ташак е, че изобщо беше забравил, че му гепи семената от каше в раницата му.

— Браточка, след като ме стовари на шосето за Пазарджик, установих, че ми няма едно нещо от раницата. Случайно да си ровичкал по джобчетата? — попита пазарджиклията, като в същото време, другите момчета от групичката започнаха леко да се наежват.

— Нищо не съм ти пипал бе, лице! Ти какво намекваш, че съм няк’ъв крадец ли, бе? Аз те закарах като пич, взех те на стоп и вместо да ми благодариш, ме обвиняваш ли, бе?!

Мокрия се ядоса, обаче и оня не отстъпи:

— Няма кой да ми е взел пликчето със семките! Докато бях в кенефа на бензиностанцията, си ми преджобил раницата, копеле, ти си бил, мамицата ти долна! Е, са ше те смачкам, има Господ, как си ми те достави наготово!

Без въобще да го бави, пазарджиклията скочи на Мокрия с еленски и нашият падна на земята, давайки две крачки назад преди това. Обаче, тъй като си беше жилав, стана и се засили обратно към агресора, връщайки му еленския скок, като в битка между два бизона. От предадената сила вследствие на удара, тарикатчето от Пазарджик даде такъв заден, че изскочи на улицата пред блока и връхлетя върху предния капак на преминаващ, слава богу, с бавна скорост, раздрънкан син Форд Фокус комби.

На секундата настана страшна суматоха. Другите момчета от компанията налетяха да бият Мокрия, а колата, която блъсна клетника, спря и водачът и излезе, държейки се за главата.

— К’во става тука, бееее!!! К’ви сте вия, бе, тоя що изскача така, бе?

Всички се стъписаха, тия дето биеха Мокрия застинаха, момичетата, които се стекоха на помощ, на блъснатия също.

— Мокър, това ти ли си, бе, копеле? — опулено запита шофьора, след като фокусира човека, когото трима бяха хванали, кой за където може, канейки се да го линчуват.

— Фараон, направи нещо, тия са трима! — през зъби и едва-едва промъца клетия Емилиянчо.

Точно така, уважаеми читатели! От синия раздрънкан Форд Фокус комби изскочи не кой да е, ами самия Станимир Лукарски, по прякор Фараона! Отново Господ! Отново съдбата! Ех, тая съдба! Безмилостна за някои, орлица-закрилница за други.

— Мокър, ше ти еба путката лелина, само изчакай една секунда, боклук мръсен, е с’а гле’й к’во ста’а!!!

Абсолютно всеки един от всички от присъстващите на въпросната сцена застина като статуя: Мокрия съвсем се обърка. Ония, дето го държаха за реверите си помислиха, че и тоя с фокуса има интерес да смаже тяхната жертва от бой, съдейки по псувните, които се сипеха по неин адрес от страна на водача на автомобила, който блъсна тяхното приятелче. А пък в това време тяхното приятелче се превиваше от болка на тротоара пред блока на Мокрия, заобграден от паникьосаните и абсолютно не знаещи как да реагират в ситуацията момичета.

Фараона отвори багажника на колата и оттам извади един кози крак. След което така го развъртя и замлати тия, дето държаха Мокрия, че момичетата се разбягаха като пилета, а пазарджишкия стопаджия се разрева като малко дете, очевидно нямайки физическата възможност да се изправи и да последва момичетата или да помогне на момчетата. Неговите хора пък извадиха най-лошия късмет в ситуацията, бивайки буквално помлени от психопатията на Фараона и неговия стоманен кози крак.

Целият блок излезе на балконите и зазяпа сеира, понеже битите от Фараона мъжлета завиха като стари бабички, оплакващи мъртвец на погребение.

— Влизай в скапаната кола! — крещеше Фараона по адрес на Мокрия, докато млатеше ония, дето ужким били от високите блокове. („Младост“ 2, най-горната част.)

Мокрия не се поколеба дори и за секунда и с „левски“ скок нахлу на предната дясна седалка на форда, отваряйки шофьорската врата отвътре и провиквайки се:

— Влизай и дай шибана газ, че целият блок е по балконите и те гледа, цървул!

За две секунди Фараона скочи в колата, тръшна вратата и включи на скорост. Хвърли козия крак, оцапан целия в кървища, даде газ до ламарината и в миг колата изчезна към „високите блокове“ — точно там, откъдето уж идваха тия, които си бяха помислили, че може да се ебават с „Най-големия“ — Емилиян Валериев Кръстанов, по-известен като Емо Мокрия!

— Къде си, бе, боклууууук?!!!! — крещеше блудният син, докато Фараона даваше мръсна газ нагоре по улицата.

— Аз ли къде съм, бе, ше ти еба путката лелина, нещастник наркомански! Аз ли къде съм? Ходих чак до Бургас да те търся, колата ми прибраха, мене ме прибраха… в шибания Бургас, заради тебе! Съдят ме, шибаните бургаски, селски мьекащи ченгета, мама ти д’еба, боклук!!! Как можа да ме завлечеш с двеста лева? Сега ще ме съдят за две хиляди! Поне! — в абсолютен делириум зееше Фараона, къде ядосан, къде под влияние на адреналина от боя преди малко.

— Спокойно бе, Фараоне, ти побърка ли се? Ти нормален ли си? Двеста лева? Чуваш ли се за какво говориш? Знаеш ли на мен какво ми се случи през всичкото това време? Търсеха ме за убиване, направиха ми атентат, запалиха ми колата бе, манияк!!! — съвсем спокойно замрънка Емилиян, палейки си цигара.

— Не се пуши в тая кола! — с леко смекчен тон каза Фараона.

— Не се ли радваш да ме видиш бе, копеле?

— Къде се изгуби бе, брато? Изпопритеснихме се за теб! Знаеш аз и Едрия колко държим на тебе! Ти ни заеба! Искам си двестате лева!!! — вече ридаейки се размекна Фараона и очевидно, предстоеше да прости абсолютно всичко на Мокрия, тъй като по всичко личеше, че дълбоко в себе си се радваше от сърце, че старият му приятел по линия е отново в родния им квартал, а и опожаряването на колата му си беше достатъчна компенсация. Освен това младосткият приятел на Емилиян нямаше никакво намерение да му признае, че именно той е бил неговият „атентатор“.

— Фараон, намери ми нещо за смъркане, че съвсем забравих мириса на препарати последната половин година. Ще ти разкажа всичко след това — жално се примоли Мокрия с пресипнал гласец.

— Ще ти намеря, к’во да те правя — отговори Фараона и даде газ.

— Откъде тоя таралясник, Фараонче? — продължи Емилиян.

— Служебен е.

— Бреййй, ти работа ли си почнал, бе? Къде?

— Возя матраци с тая бракма. Трябва да събирам пари, кой знае какви глоби ще ми наложат тия бургаски боклуци. Освен това карам шано, без книжка. Да си ми върнеш парите!

След два завоя Фараона паркира колата пред един блок в квартала. Там, пред един от входовете, го чакаше Ванчо Мездрата. Така Емилиян Валериев Кръстанов се запозна с човека, който реално го заместваше по отношение на употребяването и пласирането на амфетамини в „Младост“ 2, докато траеше софийското ембарго за Мокрия. Запознанството на тези двама индивиди и последвалата нарко-колаборация помежду им, щеше да даде началото на нова амфи-епоха в гореспоменатия жилищен комплекс.

Девета глава

Втора амфетаминова епоха: Апокалипсис

Ванчо и Мокрия много си допаднаха още след първата линия. Просто между тях имаше „химия“. За три часа изсмъркаха едно „топче за тенис на маса“. Изведнъж, от нищото, Мокрия се сети за Шуши:

— Фараон, къде е Шуши?

В този момент настана известен смут. Все пак докато Мокрия се криеше, неговият приятел Станимирчо беше понаебкал неговото „котенце“, отделно за това знаеха и Ванчо, и Едрия, а най-вероятно и целият квартал. Отделна история е, че освен Фараоновата, Шушката я бяха намушкали още никак не малък брой кожени саби, но все пак си беше конфузно. От цялата история на Фараона му беше най-криво за това, че вероятно повече нямаше да му се отдаде възможност да повтори гаджето на Мокрия, но някак си се примири, като все пак дълбоко в себе си таеше смътна надежда.

— Ми, звънни ѝ, какво ме питаш мене. Да не съм ѝ аз гадже? — заядливо му отговори Фараончето.

Тъй като нямаше телефон, Мокрия помоли някой от двамата да му услужи и се обади на изгората си. Шушанка много се израдва, като чу мекащия гласец на официалното си гадже и след известно време, тъй като в момента на обаждането се намираше в чужда компания, цъфна при Мокрия, Фараона и Ванчо. Двамата с Мокрия се награбиха директно и след като изсмъркаха по една линия се насочиха право към апартамента на Емилиян, за да наваксат пропуснатото през лятото и есента на отиващата си година.

И така, Мокрия си беше обратно вкъщи. Свободен, с едно кило трева, БМВ петица, надежден снабдител на прах, никой не го търсеше за убиване и всичко изглеждаше прекрасно. Само за следващите шест месеца той, Шуши, Едрия, Фараона, Ванчо и неговата приятелка унищожиха през носовете си умопомрачително количество синтетична дрога, като не правеха почти нищо друго. Амфурите плащаха с тревата на Мокрия, която по това време държеше до три пъти по-висока цена на дребно в сравнение със синтетиката. Изобщо, за метабригадата времето спря. И така до лятото на следващата година.

В един горещ юнски ден Мокрия получи писмо, че наследява тристаен апартамент в Бургас, след като негов роднина се беше споминал и Мокрия и сестра му стават собственици според завещанието. След около две седмици всички документи бяха уредени и нашето момче се сдоби с жилище в квартал „Лазур“.

След стеклите се обстоятелства малко повече от половин година по-рано за Емилиян нямаше заплаха да посещава черноморския град, след като Грую Котвата вече не съществуваше. Мокрия и сестра му пристигнаха в Бургас един ден преди апартаментът да им бъде прехвърлен. Тъй като и двамата си бяха прахосници и през ум не им минаваше да запазят имота или да живеят там. Още когато разбраха, че наследяват апартамент, Мокрия и сестра му се споразумяха, че ще го продадат и всеки ще прави с парите каквото си иска. Абе, умна работа!

И така, веднага след като уредиха документалната част и официално станаха собственици, двамата наследници се свързаха с брокерска фирма, която намери купувачи точно за три дни. Мокрия и сестра му продадоха апартамента на сравнително ниска цена и платиха на брокерите изключително тлъста комисиона. Бихме могли да оценим сделката им като неизгодна за самите тях. Но, в крайна сметка, както за Мокрия, така и за сестра му най-важно беше да получат преводи от по няколко десетки хиляди лева в банковите си сметки, тъй като наследството им беше паднало наготово, без всеки един от тях да е предполагал, че някой ден ще го притежава. И така, след една седмица Мокрия се върна в квартала и събра антуража си да почерпи. Метабригадата се събра в една беседка и се наизвадиха пакети, карти, банкноти, листчета, бири, цигари и т. н.

След като се почерпиха с „прахчета и храсти“, всички забоботиха един през друг.

— Не трябваше да продаваш цял апартамент, Мокър, ти си много тъп! — заяви Едрия. — Недвижимо имущество не се продава!

— Бреййй, голям професор ще дойдеш, бе, Едричък. Я, си пий биричката и недей да знаеш толкова! — скастри го набързо Мокрия и изсмърка още една линия.

— Сега какво ще правиш с парите? — попита любопитно Ванчо Мездрата.

— Ще изкупя амфетамина! — отговори Мокрия с ококорени очи и стиснати зъби.

В този момент всички избухнаха в смях и одобрителни възгласи, след което Мездренския попита:

— Кой амфетамин?

— Всичкия! — беше лаконичният отговор на Емилиян.

Три дни по-късно Мокрия, Шуши, Едрия и Фараона заминаха за Бургас с беемвето, придобито след наркосделката в Ботевград. Ванчо Мездрата остана в София, защото трябваше да работи и да върти амфетите. И така, Великолепната четворка пристигна на морето по обяд в един изключително горещ юнски ден, тъкмо в началото на летния сезон. Всеки един от тях носеше по една раница с дрехи, а във вградения сак за ски в беемвето на Мокрия, заедно с групата пътуваше торба, пълна с амфетамини, хапчета екстази и марихуана, достатъчни за поне пет години затвор.

Мокрия по природа си беше селяндур с първични потребности и ако трябва да бъде описан с една дума, то най-подходящата би била думата „простак“. Отделно, наркотиците му бяха унищожили каквито и да било амбиции да постигне нещо в живота, нямаше каквито и да било цели в перспектива, освен да консумира. Предимно наркотици и алкохол. Други по-специфични нужди у Емо Мокрия не се забелязваха. Единствената сфера извън дрогата, която будеше интереса на Емилиян бяха колите.

Нарко-бандата от „Младост“ 2 пристигна от София до Бургас за 2 часа и 40 минути, след като Мокрия беше решил да ѝ даде газ като за последно по току-що откритата легендарна автомагистрала „Тракия“, за която беше характерно, че ще дава възможност на пътуващите да стигат от столицата до морето за три часа. По пътя четиримата конници на апокалипсиса не спираха да смъркат, да пият бири, да пушат цигари и трева и да слушат музика на нечовешко високи децибели. С дясната ръка Мокрия държеше волана, а с лявата размахваше пачка с пари през прозореца и рапираше в ритмите на звучащата дандания.

— Ееееей, пристигнахмеее! — провикна се Шуши, след като Мокрия спря, за да се изпикае, веднага след изхода от Бургас посока Созопол. — Къде отиваме сега? — бяха следващите думи на младостката пипирудка.

— Където си поискаме, котенце! — отговори баровски Емилиян и си запали една цигара „Собрание“.

Фараона и Едрия избухнаха в смях и започнаха да нареждат по адрес на приятеля им иронични коментари:

— Ееее, Мокър, Мокъъър, кога стана циганин, кога ти почерня гъзът! Хахахаха… — през смях изкоментира Фараона.

— Ти недей много да знаеш, че всичките тука на моите пари лежите! — контрира Мокрия.

— Дължиш ми двеста лева, цървул! Още не си ми ги върнал! — запя старата песен на нов глас Станимирчо.

— Оххх, Фараон, стига си ме занимавал с тез’ глупости! — приключи набързо спора Емилиян и заповяда на Едрия да начертае по една линия за „добре дошли“ на морето.

Следващите няколко дни четиримата прекараха на гости на един съученик на Мокрия в Бургас. Що се отнася до подземния свят в града от старата група на Грую Котвата не беше останал нито един човек, тъй като след убийството на шефа им всички дилъри и биячи се покриха заради последвалите проверки на прокуратура, полиция и ДАНС. На нашите хора от „Младост“ 2 дилъри не им и трябваха, тъй като самите те бяха донесли един кашон с дрога, достатъчна да задоволи нуждите на цял „Меден Рудник“ за един ден, а това означава наистина огромно количество „неща“!

Два дни по-късно Мокрия си купи моторна лодка, за която даде няколко хиляди лева. Същински граф от Монако! Каква инвестиция! Какъв нюх за печелившо влагане на средства!

Фараона, Шуши, Едрия и Мокрия се намираха в такъв наркотичен транс, че нямаха абсолютно никаква представа за реалност! Буквално не можеха да се ориентират кога е ден и кога — нощ. Филмът „Страх и отвращение в Лас Вегас“ е изключително бледа сянка на това, което представляваха четиримата.

И така, започна незабравимото лято на нашите герои по българското южно черноморие. Мокрия пръскаше по стотици левове на ден по къмпинги, барове, аквапаркове, плажове, ресторанти, партита и т. н. Черноморец, „Градина“, „Смокиня“, „Каваци“, „Арапя“, Ахтопол, Синеморец с кола, с лодка, пеша и т. н., и т. н. И така — цял месец. И какво мислите се случи след един месец? Ами дрогата свърши. И понеже, както споменах преди малко, разпространители на наркотици по южното черноморие това лято липсваха над нашите приятели надвисна като черен буреносен облак опасността да останат без така необходимите им препарати. Но тъй като, както е казал артистът, „Щом има бра̀шно — нема страшно!“, а именно, щом Мокрия притежава „финикийски знаци“, би трябвало проблемите им да бъдат решени лесно. И наистина, решение имаше, а и щом ставаше въпрос за дрога, Мокрия винаги започваше да разсъждава конспиративно, комбинативно и в повечето случаи — успешно.

След като проведе десет минутен разговор с Ванчо Мездренския по чисто новия си смартфон, за който даде хиляда лева (а впоследствие го ползваше най-вече, за да си чертае линии на дисплея му), Мокрия преведе известна сума пари по банковата му сметка. Два дни по-късно Емилиян получи есемес, с който го уведомяваха, че в клон на известна куриерска фирма в Созопол е пристигнала пратка за него от София, до поискване, за негова сметка, без наложен платеж. По това време нашето момче си печеше гъза на плажа на къмпинг „Смокиня“, докато Фараона и Едрия се пльоскаха в морето като малки деца, а спасители задяваха разкрепостената Шуши, която си вееше гъза наляво-надясно по плажа, само по прашки.

В рамките на точно четиридесет минути Мокрия отиде до Созопол и се върна с така лелеяната пратка от Ванчо Мездрата. И партито продължи! И така — още един месец! Дрога, парти, дрога, парти… До припадък!

Тъй като харченето на пари много се харесваше на Емилиян, а и по всичко личеше и че доста му се удава, не закъсня и поредната ултра перспективна инвестиция на Мокрия: още едно беемве! Същото като това, което караше към момента, но златисто на цвят, малко по-запазено и с много готини джанти — 20 цола! Жестоко! Поредната зашеметяваща покупка на нашето момче. Питате се „За чий хуй?“. Е, и аз се питам, но отговор не знам дали бих могъл да получа. Както и да е. Емо Мокрия вече имаше две беемвета петица и една моторна лодка! Старото беемве Мокрия паркира в Бургас, а с новото се бръмчеше нонстоп по обичайните дестинации, а именно плажове, къмпинги и т. н. Освен това нашето момче си купи и много гъзарска „кар“ аудио система от известна техно-верига и по този начин се лиши от багажника на колата си, защото усилвателят и субуферът към системата запълниха цялото място.

За останалите два месеца от лятото Емилиян направи още две поръчки на едро от Мездрата по куриер. Количествата марихуана, екстази и амфетамин бяха наистина големи. А Мокрия, Едрия, Фараона и Шуши изобщо не се затрудняваха с унищожаването на дрогата, използвайки собствените си организми. За около три месеца мозъците им наистина се изпържиха до неузнаваемост. Адекватни разговори помежду им трудно се провеждаха, а заниманията им си оставаха същите: друсане, пиене и обикаляне наляво-надясно без каквато и да било цел.

В една гореща нощ към края на август обаче се случи нещо, което щеше да извади Мокрия от летния му делириум и да го накара да прекрати нарко-ваканцията си скоропостижно.

В София, в апартамента на Мокрия в „Младост“ 2, избухна пожар и баба му едва не загуби живота си в пламъците, обхванали жилището и през нощта на 28-и срещу 29-и август 2012 година, като причината за пожара така и не беше изяснена след потушаването му. Пожарникарите спасиха клетата женица, но апартаментът претърпя сериозни поражения. Цялата покъщнина изгоря, а стените и таваните придобиха катраненочерен цвят.

Мокрия беше принуден да се завърне в София след бедствието и да се погрижи за баба си и за изгорялото и жилище. Отрезвен от проблемите, които го сполетяха, той организира приятелите си и гаджето си и един ден по-късно заминаха за столицата. Фараона яхна старото беемве на Мокрия, без книжка, очакващ присъда и с умопомрачителна концентрация на забранени вещества в кръвта си. Едрия се качи при него, все едно щеше да го опази, ако бъде спрян от ченгетата. Мокрия и Шуши закараха лодката, която си купиха в началото на лятото, в един къмпинг и помолиха концесионерите да я приберат в един склад, тъй като им бяха познати, след което също отпрашиха за София с другото беемве. Преди да тръгнат, Емилиян влезе в една банка в Бургас, за да провери състоянието на сметката си. След като служителката, която проведе справката, му показа цифрата, нашето момче застина като восъчна статуя и само очите му мигаха като на анимационен герой. Мокрия не можеше да повярва и помоли служителката да провери отново. След повторната проверка се оказа, че грешка няма. След проста аритметика, Емилиян Кръстанов установи, че за последните три месеца е профукал повече от трийсет хиляди лева!!! Машала, ефенди!

Нашето момче излезе от банката като насран, а краката и ръцете му трепереха. Качи се в колата, запали си цигара, и след като нареди на Шуши да му начертае една линия, даде мръсна газ и се качи на магистралата, изчезвайки към почервеняващия от залеза хоризонт.

В София листата на кестените вече бяха започнали да окапват и лека-полека градът отново придобиваше претъпкания си, сив и мръсен урбанистичен дух, след като лятото започваше да отстъпва мястото си на настъпващата есен. В квартала почти нищо не се беше променило през лятото. Единствените промени бяха поредните няколко нови блока, полузаконно построени в няколко бивши градинки и детски площадки. Като споменахме блокове, в този на Мокрия, един апартамент беше опустошен след битов инцидент, предизвикал пожар. Това беше апартаментът на бабата на нашия герой и сега именно той беше човекът, който трябваше да се погрижи за основния ремонт, който се налагаше да бъде извършен в най-скоро време, за да може бедното бабе да се прибере.

Мокрия беше израснал в този апартамент. В същия блок имаше приятели, с които е ходил на детска градина и са били съученици. Повече от половината му живот беше преминал там, а и официално все още живееше там. След като беше осъзнал колко пари е профукал през лятото, Емилиян леко се притесни и се замисли какво ще стане, след като и последната стотинка от имането му свърши. Когато му преведоха сумата от апартамента в Бургас, нашия се беше заканил, че повече никога няма да работи (сякаш беше наследил един милион долара!), обаче мисълта, че скоро ще трябва да си търси работа, започна да се прокрадва в дрогираното му съзнание все повече и повече. „Трябва да измисля нещо, трябва да намеря още парички. Тези, дето имам, ще свършат, мамка му…“ не спираше да си мисли Мокрия и гневно пушеше цигари и смъркаше амфетки, докато с Шуши пътуваха към Шопландия.

На следващия ден, след като нашите герои вече бяха пристигнали и огледали щетите по апартамента, Мокрия взе изключително „мъдро“ решение:

— Ще направя основен ремонт и ще продам този апартамент! — сподели той пред приятелите си.

— А къде ще живееш бе, копеле? — с недоумение попита Фараона.

— Ще отида да живея при баща ми. С паричките от апартамента ще стартирам бизнес!

— Бизнес? Какъв бизнес? — продължаваше да разпитва Станимир с още по-голямо учудване.

— Ще отворя заведение — тропна по масата Мокрия и изпи почти на екс една „Загорка“, след което се оригна и смачка кенчето от бирата.

Докато бяха на нарко-ваканция на морето, Мокрия се беше запознал с някакъв тип от Бургас, който му разправяше, че имал верига от пекарни, които били част от някаква франчайз схема. В самите пекарни, произвеждали тестени закуски в конвектомати, като продукцията се доставяла в полуготово състояние в обекта, след което за броени минути се изпичала и се продавала на място.

На Мокрия му беше минала през главата идея да отвори подобен обект в София, тъй като до този момент подобни пекарни съществуваха само в Бургас, но преди да стане пожарът в „Младост“ 2, не се беше замислял задълбочено по този въпрос.

Сега идеята да отвори заведение, се превърна в основна амбиция и цел на Емилиян. И наистина, още на следващия ден нашето момче се захвана да ремонтира апартамента на баба му, който впоследствие щеше да бъде „шитнат“, а парите — инвестирани в бизнес!

Едрия и Фараона се хванаха да помагат на приятеля си. Тримата не спираха да смъркат и да шпакловат стени и тавани една седмица. След още една, жилището придоби нов облик. Мокрия, Фараона и Едрия наистина се постараха и постигнаха много добър резултат. Апартаментът беше ремонтиран изцяло и нямаше и следа от бедствието, сполетяло го двайсетина дни по-рано. Липсваше обаче каквото и да било обзавеждане. Както споменах по-рано, всичко изгоря в пожара и беше изхвърлено.

И така, Мокрия се свърза с брокерска къща и пусна апартамента на баба си за продажба. Самата му баба се съгласи, след като внукът ѝ обясни, че ще започва бизнес и ѝ обеща да ѝ купи гарсониера, която да замени тристайния и апартамент в „Младост“ 2 и където женицата да изкара спокойно старините си. Жилището се продаде изключително скоропостижно, защото в „Младост“ търсенето бе огромно, въпреки нереално високите цени. Емилиян също успя да се възползва от тези цени и взе добра сума за панелното жилище на баба си. Две седмици по-късно той купи гарсониера на възрастната женица в „Люлин“ и буквално я заточи там с малкото ѝ оцелели вещи и известна сума пари.

Без да губи излишно време Мокричкия се свърза по телефона с бизнесмена с пекарните от Бургас и му обясни, че има пари, които би искал да инвестира в обект от неговата верига в София. След кратки преговори двамата се разбраха за среща в столицата, където да начертаят бъдещия им съвместен бизнес план. Бургаският баровец щеше да пристигне в София два дни по-късно за някакъв семинар на франчайз компаниите в България и обеща да се обади на Мокрия, след като срещата му приключи.

Така Емилиян Кръстанов скочи с главата надолу в бурното море на частния бизнес, без да проучи почвата и без да си направи каквато и да е сметка, що се касае до възвръщаемостта на инвестицията, която му предстоеше да направи.

Десета глава

Бизнес в нова насока

Лятото си отиде, така, както беше дошло — изведнъж. Студ скова страната и черни буреносни облаци се надвесиха над столицата, а беше едва средата на септември. Мокрия и бургаският бизнесмен Петър Димитров, който си беше едра риба по морето, заемайки ръководен пост в местните управленски структури, си стиснаха ръцете след кратки преговори и след като нашето момче доказа моментното си финансово състояние. Беше взето решение, след като Мокрия намери подходящо помещение на неопределена локация и преведе определена сума от няколко десетки хиляди лева по сметки на фирми на Димитров, а последният да достави, монтира и впоследствие поддържа пълно оборудване и суровини за обекта, който да бъде първото заведение от веригата на бургаския едър бизнесмен на територията на София. Освен това Мокрия се задължаваше да покрива наема на обекта, както и да заплаща месечен абонамент за предоставяне на търговската марка на веригата заведения на Петър Димитров в размер на пет хиляди лева.

Мокрия подписа всички предварителни договори без дори да ги прочете. На изпроводяк Димитров се обърна към новия си партньор с думите:

— Е, колега, да си пожелаем успех и на добър час!

— Успех, г-н Димитров, вярвам в нашето светло бъдеще! — отговори като комсомолски секретар Мокрия, стискайки ръката на мастития бизнесмен.

Две седмици по-късно, посредством брокерите от фирмата, която използва за да продаде апартамента на баба си, Мокрия намери помещение, което според него било „перфектно и е на място, където ще ги изтреби!“. Действително, мястото не беше лошо, намираше се в „Младост“ 1А, а помещението беше подходящо за дейността, която щеше да се извършва вътре, но наемът беше много висок. Това обаче не беше от значение за гениалния бизнесмен Емилиян Кръстанов — предприемач с нюх към печалбата, на чийто усет към успешните инвестиции биха завидели дори и финансовите акули от Уолстрийт!

След като плати тлъста комисиона на две дългокраки брокерки и три наема за помещението напред, Мокрия подписа договор за наем и поучи ключове за бъдещото си заведение. Цели три месеца и половина му прави ремонт, за да го пригоди за бъдещата му дейност. „Като отворя, ще избия всички инвестиции за нула време“, повтаряше си постоянно той и, разбира се, не спираше да се дрогира. Амфетамините поне му доставяха необходимата енергия за да задвижи „колелото на Фортуна“.

И ето че след куп перипетии, около пет месеца след преговорите с Петър Димитров от Бургас, Мокрия вече беше готов да поръчва оборудването за бъдещата си пекарна. Оказа се, че трябва да плати почти двойно на цените, които му бяха обявени на преговорите. Трябвало да се плащат две мита, ДДС, рушвети за разрешителни, транспорт, монтаж и т. н., и т. н. Както и да е, Мокричкия си плати като поп до стотинка и два дни по-късно оборудването беше доставено и монтирано. Отварянето на пекарната се забави допълнително покрай неуредици около регистрирането на фирмата на Мокрия, както и заради липсата на читави кандидати за работа в заведението.

И така, още два месеца по-късно Мокрия най-сетне отвори прословутото си заведение. След като се беше набутал с няколко десетки хиляди лева за оборудване и 7–8 наема за помещението, без да работи, Мокрия най-накрая стартира собствения си бизнес. Три клети женици на по петдесет и кусур години бяха наети да работят на конвектоматите и още две млади момичета — назначени за касиерки. Обектът наистина изглеждаше добре — като малка италианска пекарна на улицата с две масички отпред и още три вътре. Заведението предлагаше различни видове тестени закуски, изпечени на място, кафе, чай и здравословни продукти.

Още на първата седмица след като стартира производството, Емилиян установи, че пече много повече изделия, отколкото продава, но това не го притесни особено. В началото раздаваше на служителките си по пет козунака всяка вечер след работа, но след като и на самите служителки им втръсна от тези козунаци, Мокрия спря. Постепенно започнаха да го връхлитат и други проблеми, свързани със счетоводство, доставки на суровини, заплати на служители, които Мокрия постоянно бавеше и още, и още. Междувременно, нашето момче продаде едното беемве, другото като че ли му го взе един измамник, без да му даде и стотинка, но конкретна информация по въпроса тук липсва и си купи друго беемве — този път седмица, бензинова, с газова уредба! Поредната суперумна инвестиция на Кръстанов!

Мокрия официално обяви фалита си едва четири месеца след като отвори първия си търговски обект. След като и трите лелки и двете касиерки напуснаха вкупом, тъй като за последните два месеца не бяха взели нито един лев, а работеха почти без почивка, а Петър Димитров не получи сумата за месечния франчайз абонамент, новоизлюпеният бизнесмен Кръстанов хвърли кърпата. За да бъде крахът му пълен, Димитров така извъртя нещата, че Мокрия остана без оборудването, което беше закупил, а инвестициите му в ремонта на помещението, се оказаха абсолютно напразни. Най-лошото е, че самото заведение продължи да работи, но под управлението на човек, когото самият Петър Димитров изпрати от Бургас.

„Е, поне не платих последните пет хиляди лева за абонамента, пак е нещо…“ успокояваше се Мокрия, но дори той самият вътрешно в себе си признаваше, че това успокоение е меко казано нелепо.

От двата апартамента, които продаде, след цялата дрога, партита, коли, лодки, пътувания и „бизнес инвестиции“, в крайна сметка на Емилиянчо му бяха останали малко по-малко от двайсет хиляди лева. Дори след всичките премеждия и неуспешни бизнес начинания, на Мокрия така и не му дойде акъл в главата. Една вечер, докато смъркаха и пиеха бира на една маса за тенис в квартала, нашето момче сподели с приятелите си новите си планове:

— Ще отворя ново заведение! Но този път ще бъде бар! Да, кур за всички тия козунаци и кроасани, майка им ше еба!

— Мокър, абе ти не разбра ли, че не те бива да въртиш заведения? По-добре си намери някаква работа! — намеси се Едрия, който по начало никога не пестеше критики към приятелите си.

— Едричък, не ми давай акъл, моля ти се! Аз си знам какво мога и какво не мога — контрира Мокрия и напъха една навита на фуния банкнота в носа си.

Очевидно беше, че докато не профука и последния лев от имането си, Мокрия нямаше да се хване на каквато и да е работа. Мозъкът му беше вече толкова „изпилен“ от наркотиците, че изобщо дори не си даваше сметка, че вече няма собствено жилище, и че за последната година е профукал над шестдесет хиляди лева, без да е спечелил нито една стотинка.

Един ден, докато се шляеше с раздрънкания баварец седмица, който замени двете петици, Мокрия видя табелка на вратата на една сравнително нова кооперация в квартала, на която пишеше, че се дава заведение в същата кооперация под наем. Нашият веднага скочи на спирачките и спря колата на тротоара пред въпросния блок. След като набра номера на телефона, който беше написан на табелката, Мокрия си запали цигара и зачака да му вдигнат.

— Ало? — чу се женски глас в слушалката.

— Ало, добър ден! Обаждам се по обявата за заведението в „Младост“ 2! — забоботи Мокрия по телефона. — Заинтересован съм, дали можем да се срещнем да обсъдим условията?

— Разбира се! — отговори жената отсреща и двамата с Мокрия се разбраха да се срещнат в самото заведение малко по-късно същия ден.

Заведението, което грабна окото на Мокрия се намираше на границата между „Младост“ 2 и „Младост“ 1. Намираше се на сутерена на блока, на който Мокрия видя обявата. Преди да бъде пусната обявата, обектът работеше като обикновено квартално кафене, а причините за напускането на предишните съдържатели бяха неясни.

След като огледа хубаво мястото, Мокрия веднага реши, че това ще бъде неговото ново начинание. Самото помещение беше голямо около шестдесет и пет квадратни метра, имаше просторна баня и дори кухня. Обзавеждането и оборудването вървяха заедно с помещението, т. е. стояха си там и Мокрия можеше да ги ползва, без да се налага да купува каквото и да било. Имаше дори плазмен телевизор! Наемът обаче си беше доста висок.

Естествено, лекомислието на Мокрия отново взе превес и нашият се съгласи с офертата на собствениците без изобщо да премисли нещата. Плати шест наема наведнъж, понеже такива бяха изискванията и подписа договора. Банковата му сметка изтъня като дантела на дамско бельо. Въпреки това, Емилиян не спираше да вярва, че успехът тепърва предстои и е въпрос на време парите да потекат и инвестициите му да започнат да се връщат. Нашето момче изобщо не попита защо предишните съдържатели са се отказали от заведението, може ли да се вдига шум, до колко часа може да се работи и т. н.

Три дни по-късно Мокрия вдигна щуро парти по случай откриването на новото му заведение, на което сложи ултра оригиналното име „The Barr“. Купонът се развихри в самия бар, а гости бяха предимно наркомани от цял „Младост“. Картинката беше покъртителна: десетграмови линии амфетамини се редяха по плотовете, свиваха се огромни джойнтове от OCB ролка, разливаха се напитки, трошаха се чаши, дънеше музика на нечовешки децибели… Мокрия на едни взимаше три лева за една бира, на други два лева, трети черпеше. Това място предстоеше да се превърне в бърлога на най-долната нарко-сбирщина не само от „Младост“ 2, но и от всички останали части на комплекса, както и от някои по-далечни точки на града.

Така премина грандиозното откриване на новото заведение на Емилиян Кръстанов — Мокрия. Само че не всичко около стартирането на новия бизнес на нашето момче беше уредено. Мокрия все още нямаше касов апарат, свързан със системата на НАП, а освен това неговата фирма все още нямаше лиценз за продажба на алкохол. Тези факти, обаче, изобщо не притесняваха новоизлюпения бизнесмен от „Младост“ 2.

Първите два месеца Мокрия въртеше бара си абсолютно нелегално. Там ходеха само отрепки, Мокрия им сервираше алкохол, без да вади касови бележки, вратата на заведението се заключваше и изобщо, обектът работеше като частен клуб. Живущите в кооперацията, в която се намираше барът, започнаха да се усъмняват в дейността на обекта, а отделно, музиката, която дънеше вътре, определено ги тероризираше.

Мокрия регистрираше някакви минимални приходи. Алкохол продаваше само на свои хора, тъй като други реално не влизаха в бара, а неговите хора в повечето случаи „забравяха“ да си платят. Парите на Кръстанов все по-скоропостижно се топяха, а печалбата му беше меко казано символична.

Така Мокрия се принуди да се захване отново с това, което очевидно му се удаваше най-много, а именно дрогата. Заедно с Ванчо Мездрата той започна да продава амфетамини и марихуана вътре в заведението. Тъй като нашия не се притесняваше от абсолютно нищо, продажбите на дрога не спираха, а кръгът от клиенти се разширяваше ежедневно. Оборотът постепенно се увеличаваше, а количествата наркотици, които се въртяха придобиваха огромни размери. Най-сетне колелото се завъртя и Мокрия започна лека-полека да възвръща прахосаните през последната година десетки хиляди левове.

Руси Калоферов беше тегаво, четиридесет годишно ченге от „Наркотици“ в Софийско градско. Ръстът му беше огромен, а прическата му — по-абсурдна от името му. В последно време работеше с колеги от седмо районно точно на територията на „Младост“ 1 и 2, където разработваха дребни риби в разпространението, които се опитваха да завземат овакантените от бате Сашко райони.

Калоферов работеше с две млади свини от районното — мъж и жена, много нахакани и изключително подли полицейски тресавища, дошли от някакви далечни села и готови на абсолютно всичко, за да се издигнат в наподобяващата купчина тор йерархия на МВР. Тримата бръмчаха цивилни по улиците, с цивилна кола — червена опел астра с номер 0600, но на повечето тарикати от квартала отдавна им беше станало ясно, че тая кола е на ушев. Тримата заедно редовно прибираха петнайсет годишни пикльовци за една слимарка, а после им ебаваха майчиците от терор, докато не им разкрият име на някое оперативно интересно лице, за да може групата да прихване някой по-висшестоящ. Калоферов беше известен с пословичната си неподкупност, а двамата му сол-ташаци му ближеха задника по цял ден и правеха каквото им нареди. Тримата заедно образуваха „Корпорация Зло“.

Естествено, „барът“ на Мокрия попадна в полезрението на „инспектор Дюдю“ и компания и беше въпрос на време Мокричкия да се запознае с „органите“, но към онзи момент на Емилиян дори не му минаваше през главата, че куките биха могли да надушат, че в заведението му се продават „неща“. И така, минаха четири седмици, в които Калоферов и хората му не спираха да наблюдават хората, които влизат и излизат от бара. Много от посетителите на заведението бяха лица, които трите ченгета познаваха: бивши арестанти, разработвани, наркомани и т. н. Естествено, Калоферов се светна, че в бара най-вероятно се продава дрога, но му трябваха доказателства, за да има основание да извърши арести.

Мъжът и жената куки, с които Калоферов бръмчеше по квартала, бяха на по 27 години, току-що изходени от клоаката в „Симеоново“. Два чисто нови полицейски екскремента. Тримата с Калоферов скроиха пъклен план, с помощта на който да разбият групичката от заведението на последната спирка на автобус 306 в „Младост“ 2, която разработваха вече повече от месец. След задълбочено разучаване на всички редовни посетители на барчето, куките забелязаха, че всяка нощ последни си тръгват момче и момиче, които, след като заключат вратата на бара, се качват в едно раздрънкано беемве седмица и отпрашват по „Бруклинския мост“, който от няколко години свързваше „Младост“ 2 долната част с „Младост“ 1. Да, точно така, става въпрос именно за Мокрия и Шуши! Именно Шуши щеше да изиграе основна роля в зрелищната акция, която щеше да разтърси квартала седмица по-късно.

Руси Калоферов нареди на двете ченгета от седмо районно, с които работеше, да следят Шуши изкъсо в продължение на няколко дни, след което, евентуално, тя да бъде вербувана за сътрудничество, което да доведе до арести на наркоразпространители. Мъжът и жената полицаи дори не предполагаха колко лесно всъщност Шушито и компания ще им паднат в ръцете.

Два дни по-късно, в кварталното паркче, което местните наричаха „Охлюва“, помощниците на наркоченгето от СДВР, които носеха имената Лесов и Тодорова, засякоха Шуши да пие бира с непознато момче, на което от време на време сядаше в скута. Служителите на реда седнаха на съседна пейка и заслухтяха. Половин час по-късно, на момчето, което правеше компания на Шушанка, му звънна телефонът и след кратък разговор, изчезна в неизвестна посока.

— Сега е шансът ни! — през зъби изпупулика Лесов и подкани колежката си да отиде при Шуши, която си допиваше бирата на пейката и се пулеше на нещо в джиесема си. Полицай Тодорова директно отиде при гаджето на Мокрия, седна до нея и я попита:

— Хей, сладурче, здравей! Мога ли да седна до теб?

— Разбира се, заповядай! — с усмивка отговори младостката гювендия.

Шушито не беше прихванала нищо от опитите на родителите ѝ да я възпитат, а на съвети от сорта на „не говори с непознати“ изобщо не беше обръщала внимание. Дори и самите ченгета не си даваха сметка колко лесно ще изпързалят гаджето на Емилиян в опитите си да я вербуват.

— От квартала ли си? — продължи с въпросите женската кука, след като се настани до Шуши и си запали цигара.

— Да, живея в блока зад училището. А ти? — с детска искреност зачурулика кварталната палавница.

— Ами аз не съм оттук, даже не съм от София. Ако трябва да съм честна, търся нещо и се чудя дали ти не би могла да ми помогнеш — отговори Тодорова и сложи слънчевите си очила на диадема.

— Ами не знам, кажи какво ти трябва, ще се опитам да ти помогна.

— Търся амфети или коз, ама по-голямо количество. Случайно да познаваш някого, който би могъл да ми свърши работа? — директно зададе въпроса си Тодорова без повече да увърта.

Тъй като Шуши беше известна най-много с факта, че беше умопомрачително тъпа, мисля, че на всички е ясно какво последва.

— Оооо, ма така кажи, кака, гаджето ми се занимава с тия неща. Той може да намери абсолютно всичко, каквото ви трябва: коз, амфети, бонбони, бело, материалче… Каквото се сетиш!

Очите на полицайката от районното се ококориха като на предрусал наркоман и тя върна слънчевите си очила на мястото им, след което каза:

— Нека те запозная с приятеля ми — и повика Лесов, който продължаваше да седи на съседната пейка.

— Здравей, аз съм Шуши — представи се нашето момиче и намигна многозначно на ченгето под прикритие. — Е, какво и колко ще ви трябва? — продължи да копае гроба на гаджето си Шушка, след което си запали цигара.

— Амфетки, колкото можете да намерите — монотонно промълви полицай Лесов.

— Ами, добре. Елате довечера в бара в блок 263, на последната спирка на 306. Направо там на място ще ви запозная с приятеля ми и той ще ви уреди всичко.

— Добре, там сме! — с усмивка отговори Лесов, след което намигна на колежката си и подаде ръка на Шуши.

— Ами добре, разбрахме се. Ще се видим довечера! — каза Шуши и помаха за довиждане на новите си „приятели“.

Има една поговорка, че никой не може да причини на човек това, което той сам е способен да си причини. Никой, освен Шуши! Беше въпрос на време някой от най-близкото обкръжение на Мокрия да „преебе постата“. По ирония на съдбата, този някой се оказа собственото му гадже. Без да иска, неволно, в резултат на патологичното малоумие на Шушанита, Мокрия щеше да „гризне дръвцето“ съвсем скоро. Не че и без помощта на Шуши нямаше да се случи същото, заради тоталната показност и непукизъм, с които оперираше Емилиян, но все пак…

Единадесета глава

Блицкриг

Тодорова и Лесов побързаха да разкажат на Руси Калоферов какво е станало на срещата им с Шуши. Последният остана изключително доволен от работата на помощниците си.

— Директно ги сгащваме! На място! В заведението! В момента, в който оня мърльо изскочи с „нещата“, вадите патлаците и го закопчавате, ясно? — занарежда като някой фелдфебел ченгето от софийско градско.

— Ясно, шефе! — хорово отговориха двамата от районното.

В същото време, без да подозира каквато и да било заплаха, Мокрия си висеше в бара, пушейки цигари, смъркайки и пиейки бири с неколцина „клиенти“. По едно време се появи Шуши, ухилена до ушите и традиционно неадекватна.

— Здравейте на всички! — изчурулика весело тя и се метна на врата на гаджето си.

— Къде ходиш, котенце? — попита мазно Мокрия и си издуха носа.

— По квартала се мотах, идвам от парка.

— Какво има там?

— Трябва да говорим нещо, ела за малко отзад — подкани Шуши Мокрия и двамата се запътиха към кухнята. След като се увериха, че са сами, Шуши разказа на Емилиян за срещата ѝ с новите ѝ приятели и за техните мераци да купят голямо количество наркотици. Мокрия се ядоса и се разкрещя:

— Ама как така с непознати ще говориш за неща и за схеми и продажби, ма?!

— Абе, споко, бе, хората са съвсем сериозни, изглеждаха читави, горе-долу на твоите години са… — заобяснява се малката мърла, палейки си цигара.

— На моите години? И ти затова реши, че са „читави“! Ами ако са куки?

— Не може да са куки! Видях много добре момичето как изглеждаше! Очите и плуваха, сто процента се друса!!! — отговори Шуши и издуха един облак цигарен дим в лицето на Мокрия.

— Колко искат? — с вече далеч по-мек тон попита Мокрия, след като очевидно се беше поуспокоил.

— Ми, не знам точно, именно затова ще дойдат да говорят с теб.

— Добре, добре, отиди да свиеш един джойнт, аз идвам сега.

След като Шуши излезе от кухнята и се върна в салона на заведението Мокрия се обади на Ванчо Мездрата и го предупреди, че количеството амфетамини, което складираха в бара, може да свърши скоропостижно и му заръча да има готовност на следващия ден да зареди ново количество.

Мездренския зареждаше амфетите и тревата от едни лоши мутри от квартал „Витоша“. Само той имаше връзка с тях и единствено той вършеше работа, когато ставаше въпрос за зареждане. С продажбите на дребно се занимаваше Мокрия, като сделките осъществяваше, както стана ясно по-рано — в бара.

Времето си минаваше и лека-полека се свечери и започна да се стъмва. Лесов, Тодорова и Калоферов бяха готови за акцията, като предварително бяха ангажирали патрул от 7-мо районно да им съдейства при евентуални арести.

— Тактиката е изяснена до последния детайл, нали? — попита Калоферов помощниците си.

— Да, шефе! — отново хорово отговориха ченгетата под прикритие.

През деня Калоферов беше успял да уреди и заповед за обиск на заведението на Мокрия, тъй като без веществени доказателства нямаше да има основание за арест, така че ченгето от софийско градско се беше погрижило да осигури всичко необходимо за успешното провеждане на акцията.

Както досега много пъти съм отбелязвал, Мокрия никога не се притесняваше от нищо, когато ставаше въпрос за дрога. Неговият инстинкт за самосъхранение отдавна се беше изгубил в мъглата на наркобезвремието, в което витаеше. Да не говорим, че от ден на ден изтъпяваше все повече и повече от умопомрачителните количества амфетамини, които ежедневно консумираше в продължение на години.

Ченгетата сгащиха нашето момче с трийсет и пет грама амфетамини и десет грама марихуана. Операцията им се оказа толкова лесна, че дори първокурсници от „Симеоново“ щяха да се справят безупречно. Лесов и Тодорова успяха с лекота да преметнат Мокрия, представяйки му се за шано-дилъри от провинцията, които просто търсят по-голямо количество дрога на изгодни цени, за да снабдяват нуждаещите се в техния край. Мокрия клъвна изключително лесно.

Тримата се разбраха нашият човек да им продаде цялото количество, с което разполага към момента и впоследствие да се върнат за още, когато пристигне нова стока. В момента, в който той извади пликовете с нещата, куките извадиха значки и патлаци и сами закопчаха нашия човек. По това време други хора в бара нямаше. Така беше наредил самия Емилиян. Калоферов дори не се наложи да се намесва. Едва след като сложиха белезниците на ръцете на Мокрия, ръководителят на акцията и повиканата мобилна група влязоха в заведението, за да извършат обиска, за който ченгето Руси беше извадил заповед по-рано същия ден. След края на акцията Калоферов се прибра в районното със смесени чувства. Радваше се, че е ударил поредния наркоразпространител, но го беше яд, че не намериха по-голямо количество забранени вещества.

Седмо РПУ се намира буквално на по-малко от километър разстояние от злощастното заведение, където Мокрия беше сгащен. Откараха го в син полицейски бус Фолксваген. По пътя Мокрия само си мислеше каква проста пача е гаджето му, изобщо не си даваше сметка, че всъщност сам си е виновен. Правило номер едно в бизнеса с дрога е да не работиш с непознати. Но, както споменах по-рано, Мокрия изобщо не се замисляше по-задълбочено в какво всъщност се е забъркал, продавайки амфетамини и марихуана на Сульо и Пульо в бара, който беше обърнал на истински долнопробен бардак, откакто го взе под наем. Все пак, трябва да отбележим, че това беше първи арест за Емилиян Кръстанов след повече от десет години, което си беше леко смекчаващо вината обстоятелство, а и действително простите ченгета го бяха заловили със сравнително малко количество „неща“.

След като го откараха в районното и му съставиха протокол за задържане, Мокрия беше вкаран в една малка, тъмна стаичка за разпит, още на същата вечер. С „пранги“ на китките, нашето момче седна на един стол, а срещу него се настани Руси Калоферов.

— Искаш ли цигара? — попита ченгето и подаде пакет червено Боро на Мокрия.

— Може — отговори нашият.

— Може, ама ще ти дам, след като ми отговориш на няколко въпроса — контрира подлата кука и си запали папируска от същия пакет. — За кого работиш?

— Не знам за какво говорите — лаконичен беше Емилиян.

В същия момент Руси Калоферов заби такъв тупаник в носа на Мокрия, че кръвта, която плисна от него изцапа цялата маса и ревера на старомодното вълнено сако, с което беше облечено ченгето от СДВР.

— Кой е тоя тука, а? Говории, ше ти еба майката наркоманска!!! Искам име!!! Сега!!! — крещеше в истерия Калоферов, размахвайки черно-бяла снимка, на която Емилиян е с Ванчо Мездрата пред „The Barr“, а виковете му се чуваха по коридорите на цялото районно.

— Това е един приятел, просто приятел, оставете ме на мира, нищо не съм направил — опитваше се да говори без да му трепери гласа Мокрия.

— Много ти е тежко положението, мършляк! Заради тия два пакета, с които те хванахме, може да лежиш от три до девет години, ясно ли ти е бе, келеш? — продължаваше да крещи Калоферов.

Мокрия за малко не се напика. За пръв път в живота си изпита истински страх. Дотогава това чувство някак си му беше непознато, тъй като всичките наркотици, които употребяваше притъпяваха неговата чувствителност, а и от тийнейджърските си години не се беше сблъсквал със закона по точно такъв повод.

— Това е Ванчо, Ванчо от Мездра. Не му знам фамилията. Той ми е просто приятел — започна да чурулика Емилиян, надявайки се на снизхождение от страна на полицията.

— Той ли те зарежда? — отново полита Калоферов?

— Не.

— А кой?

— Не знам за какво говорите — каза Мокрия и стисна зъби.

— Мамичката ти мръсна, копеленце, ще те смачкам!!! — Калоферов се ядоса и стовари още един юмрук в лицето на Мокрия.

— Искам адвокат — с мъка промълви нашето момче — повече няма да говоря!

След едночасов разпит, придружен със серия от юмруци в лицето, корема и хълбоците на Мокрия, Руси Калоферов хвърли кърпата.

— Ще ти съсипя живота, боклук — закани се разследващия от „Наркотици“ към софийско градско, избърса кръвта от ръцете си с една салфетка и я напъха в устата на пребития клетник Емилиян. Цигара така и не му даде и след като закопча сакото си, излезе от стайчето и тръшна вратата.

Случайно или не, за ареста на Емилиян никой от квартала не разбра. В часовете преди акцията Ванчо от Мездра зареди известно количество амфетамини и марихуана от тегавите мутри от квартал „Витоша“, точно както му беше заръчал по-рано Мокрия.

От своя страна тегавите мутри от квартал „Витоша“ дадоха на Ванчо десет хапчета екстази бонус. След това Мездренския се прибра директно в квартирата си, където прекара цялата нощ, разфасовайки пакетите на топчета за продажби по един грам, друсайки се и пиейки бира.

На следващата сутрин партньорът на Мокрия беше заловен току пред заведението му, в момента, в който отключваше вратата на бара.

— Не мърдай, Столична дирекция! Вдигни си ръцете, копеленце, на място! На място! — крещяха двама цивилни мъже и една жена, изскочили сякаш от нищото, с пистолети, насочени право към главата на Мездрата.

— Какво става, бе? — питаше с недоумение Ванчо, докато белезниците щракваха на китките му.

— Какво става ли? А това какво е бе, наркоманче смрадливо, пудра захар в найлонови топченца ли? Маааама ти д’еееба гадна, наркоманска… — крещеше в лицето му единият от двамата мъже с патлаци, вадейки пакетите от джобовете на арестанта. Точно така, това беше именно Руси Калоферов, гадната кука от софийско градско, която щеше да вгорчи животите на цялата младостка наркобригада, водена от Емилиян Кръстанов — Мокрия.

След показната акция на ченгетата, Ванчо беше откаран, подобно на Мокрия, с бус в седмо районно, където му беше съставен протокол за задържане, както и „всички онези процедури, предвидени от закона, които се прилагат в подобни случаи“, както казват, сякаш след нарочно назубряне, повечето служители на МВР, когато трябва да се обясняват пред обществеността. След два часа в килията, Ванчо беше привикан на разпит в същата стаичка, в която разпитваха и Мокрия.

— Много ти е тежко положението, грозньо! — подкара го Калоферов без изобщо да го бави.

— Нямате нищо срещу мене, бе, какво ще ми направите? Тия пакети, дето ми ги извади от джоба, вие сте ги подхвърлили. Искам адвокат.

Явно на Ванчо му се беше случвало да се сблъсква само с полицаи от Мездра до този момент, тъй като в малкия провинциален град, от който идваше, беше свикнал да си прави каквото си пожелае без никой да му търси сметка. Да, обаче не точно така седяха нещата в София, където Ванчо имаше статут на временно пребиваващ, нямаше постоянен адрес и каквото и да ставаше, той винаги щеше да си остане пришълец в столицата.

— Лукче? — предложи учтиво Руси Калоферов, вадейки шепа бонбони за смучене от джоба на извехтялото си сако. Както споменах, Мездрата не беше запознат с прийомите на столичните ченгета.

— Може, мерси! — с радост прие арестантът и си взе един бонбон, след което набързо го освободи от опаковката и го лапна, засмуквайки го между зъбите и лявата си буза. Тъкмо в този момент Руси Калоферов от СДВР стовари толкова брутален и звучен шамар в същата буза на Мездренския, че лукчето, което смучеше стана на сол, а два от кътниците му се изпотрошиха. Цялото лице на Ванчо стана в кръв, а Калоферов започна да крещи неистово:

— Копеленце селско, мамичката ти да еба дрогирана, смрадливец грозен!!! Казвай веднага откъде зареждате тия боклуци, че бел ден нема да видиш поне петнайсет години, ясно ли ти е? Твойто приятелче Емилиянчо също е тука, утре отива на ГеМе-то, а там ше го шибат с касетофон! И ти ли искаш същото, а? Имена! Искам скапани имена!

Ванчо Мездренския буквално изпадна в шок и почти се насра. За части от секундата осъзна всъщност в каква ужасяваща каша се беше забъркал. Стана му ясно, че се е оплел жестоко. От една страна, ако натопеше тегавите мутри от квартал „Витоша“, със сигурност щеше да бъде убит, от друга страна, ако не ги издадеше, щеше да лежи в затвора, където най-вероятно нямаше да издържи и щеше да се самоубие. В този момент на Ванчо Мездрата му дойде идеята да натопи някого. Някой, който да се окаже изкупителна жертва и да понесе вината вместо него самия. Просто нищо друго не му идваше на ум, а в същото време обезумялото ченге, което го разпитваше, крещеше в окървавеното му лице, сипейки закани и псувни.

— Станимир. Станимир Лукарски. От „Младост“ 2. Той ми дава „нещата“.

След двайсет и четири часа в седмо районно Емилиян беше откаран в следствения арест на булевард „Г. М. Димитров“. Прокуратурата му повдигна обвинение за разпространение на наркотици и до стартиране на делото Мокрия щеше да остане там. Следственият арест е ужасяващо място. Общо взето там няма нито един читав обитател. Пълно е с всевъзможни изроди — убийци, педофили, наркомани, дилъри и т. н., като всички са натъпкани групово в тесни килии, в които прекарват по двадесет и три часа в денонощие. Арестантите имат възможността да виждат небето по един час на ден, когато биват изкарвани на разходка на последния етаж на сградата, където през една мрежа на тавана се прокрадват няколко снопа слънчеви лъчи. През останалото време царува разврат: побоища, сексуални издевателства и унижения на по-слабите арестанти от страна на по-силните. Истинска джунгла, където големият изяжда малкия, сдъвква го, след което го изплюва.

Мокрия не знаеше къде се намира. В рамките на един ден целият му живот се преобърна на сто и осемдесет градуса. Всички го зяпаха като музеен експонат и за секунди му взеха всичко, с което разполагаше по джобовете на дрехите си — половин кутия цигари и дванайсет лева. Така започна арестантският кошмар на Емилиян Кръстанов. Само едно момче на неговата възраст, видимо не от ромски произход, му подаде ръка и се опитваше да го предпази от набезите на съкилийниците му, тъй като лежеше вече повече от пет месеца в ареста и познаваше добре всички наоколо. Викаха му Пешо Килото. Чакаше процес по обвинения за международен трафик на кокаин.

На втория ден след операцията на полицията, довела до арестуването на Мокрия, Шуши сподели с Едрия и Фараона какво се е случило, като изрази притеснения, че и Ванчо Мездренския може да е бил заловен, тъй като от едно денонощие телефонът му не отговаря.

— Шуши, как може да си толкова проста, ма!!! Как може да докараш куките директно в бара? Ти тъпа ли си, ма?! — крещеше неистово Едрия, като едвам се сдържаше да не забие един шамар в кокалестото лице на младостката парантия.

— Аз откъде да знам, че са ченгета бе, Едричък, бяха на моята възраст! — хленчеше Шуши, хълцайки и подсмърчайки.

— Ами, ти не си вече на шестнайсет години ма, овца!!! Вече сигурно има дознатели по-малки от тебе! — продължаваше да сипе Едрия, пафкайки нервно цигара „Карелия“.

— Какво е това „дознател“? — като в небрано лозе запита Шуши.

Едрия се плесна по челото и извади хартиено пакетче, от което изсипа една бучка жълтеникав прах на пейката, на която седеше и започна да реди линии, с помощта на две дебитни карти. Всички предполагаха, но никой още не знаеше със сигурност, че и Ванчо Мездрата е паднал жертва на МВР, часове по-рано.

Докато Шуши и Едрия спореха за това кой е виновен за опандизването на Мокрия, Фараона незабелязано напусна мястото, на което тримата се бяха събрали и отпраши в неизвестна посока. Истината е, че Станимирчо тайно се надяваше в бара да са останали ненамерени пакети или пари, които той спокойно би могъл да присвои, тъй като разполагаше с ключ от заведението. Фараона изобщо си нямаше и представа, че, освен че е арестуван, Ванчо Мездрата е и вербуван от полицията да издаде с кого работи, а още по-малко му идваше на акъл, че Мездренския е посочил именно Фараона като основен „зареждач“ на групата.

И така, с бодра крачка, Фараончето отиде в „The Barr“ и директно влезе през вратата. Направи му впечатление, че на вратата имаше хартиени лепенки с печати, но това изобщо не го спря да проникне вътре. След като претараши цялото помещение и не намери нито една прашинка дрога и нито една стотинка, Фараона се ядоса и изкрещя:

— Мамка му, тия всичко ли са иззели, бе? Пичка му лелина, нищо не е останало!

Тогава той реши да открадне един плазмен телевизор, който висеше на стената, за да не остане капо. Взе едни клещи и една отвертка и набързо разкачи електрическия уред, след което нави захранващия му кабел и го напъха в един голям найлонов чувал за боклук.

В следващия момент, излизайки от заведението, на Фараона му се случи абсолютно същия филм, като на Ванчо Мездрата: двама цивилни мъже и една жена, всички с пистолети в ръцете, насочени към главата му, го посрещнаха на изхода, нареждайки му да остави торбата, която държеше и да легне на земята с ръце на тила. Така, в рамките на по-малко от петдесет часа Мокрия, Ванчо Мездрата и Фараона се оказаха в кауша, всеки със сериозни обвинения в углавни нарушения на закона.

Калоферов и компания обаче този път не откриха наркотици у задържания. Фараона беше откаран в районното заради телевизора, който противозаконно беше отнел от заведението. Бяха му повдигнати обвинения за кражба. На същия ден ченгетата направиха обиск в апартамента на Фараона, но за тяхно съжаление, забранени вещества не бяха открити. И така, ако не беше абсолютно безсмислената кражба на тъпия телевизор, Станимир Лукарски щеше да се измъкне ни лук ял, ни лук мирисал. За пореден път Фараона сам си докара невъобразими ядове на главата. Шанс, съдба или може би куха глава? Преценете сами!

Руси Калоферов беше бесен. Скапаното мездренско селянче се беше опитал да го преметне, да му даде просто едно име, без значение, че това име няма да свърши работа на полицията. Естествено, Ванчо щеше да си понесе всички последствия за това, че се опита да излъже не кой да е, а именно най-свирепото и отмъстително наркоченге в цяла София. На разпита Калоферов съвсем съзнателно сподели с Фараона, че неговият приятел Ванчо Мездрата е посочил лицето Станимир Лукарски от „Младост“ 2 като основен снабдител на амфетамини и марихуана на организираната група за разпространение на наркотици, водена от Емилиян Кръстанов и ортака му — мездренския Ванчо.

— Това са пълни глупости! Никога не съм се занимавал с наркотици! — наперено заяви Фараона на разпита, спокоен, че нито у него, нито в жилището му бяха открити каквито и да било забранени субстанции.

— Много е хубаво това, че не се занимаваш с дрога, приятелю, ама за тоя умрел шест годишен телевизор, целия потънал в прах, ще лежиш минимум половин годинка… — с ехидна усмивка на мазното си лице измърмори разпитващият Руси Калоферов от СДВР. — А като гледам — продължи той — тука ОДМВР Бургас? Имаш история по морето? Шофиране в нетрезво състояние? А? Чакаме решение на Бургаски районен съд? Лошо, Станимире, много лошо…

Малко след като Фараона беше прибран, Ванчо Мездрата беше откаран при Мокрия в следствения арест. Двамата бяха в различни корпуси и нямаха контакт един с друг. По това време Мокрия вече беше прекарал близо два дни на ГеМе-то и вече беше започнал да свиква, особено след като Пешо Килото си го взе под крилото. За разлика от Мокрия, Ванчо Мездрата нямаше късмета да попадне на читав съкилийник. Около него беше пълно с цигани и дилъри от „Люлин“ и „Обеля“. Всички се държаха отвратително с него. За Мездренския обаче, истинският ад тепърва предстоеше.

Станимир Лукарски — Фараона беше осъден по бързата процедура като уличено лице в кражба с взлом и получи ефективна присъда от една година, която щеше да излежи в затворническото общежитие в Казичене. Още на същия ден той беше откаран на мястото за лишаване от свобода и въдворен в самостоятелна килия. Една седмица по-късно на свиждане му дойде Едрия.

— Как е положението? Ще оцелееш ли? — попита той своя стар приятел, опитвайки се да му вдъхне кураж.

— Пълна тъпотия, брато, скапания мездренски боклук Ванчо ме е натопил — разпалено заобяснява Фараона.

— Как така те е натопил бе, Фараон, ти тъп ли си? Как може да решиш да вземаш тоя потрошен телевизор, за чий хуй бе, копеле?! — учудено заразпитва Едрия.

— Абе, еби го тоя телевизор, това си е моя грешка, добре! Ама Мездрата е казал на куките, че аз съм бил най-големият зареждач на неща в бара. Аз съм ги бил снабдявал, Мездрата и Мокрия били само дилъри! Това е казал тоя скапаняк на куките! Разбираш ли, Едър? Сещаш ли се? Копеленцето се е опитал да си отърве кожата, топейки мене!

— Ше му еба майката на тоя боклук! Ама и той ше лежи, хванали са го с два пакета „неща“, така разправят в квартала!

— Това не е достатъчно. Да лежи, да лежи, колко да лежи? Половин-една година? Не! Искам по-голямо наказание за тоя! Искам го мъртъв!

— И как ще стане това? — попита Едрия, палейки си цигара.

— Сещаш ли се кой е Ицо Пирожката?

— Да, от „Младост“ 4. Знам го.

— Намери го и му кажи да предаде на групата от квартал „Витоша“, че Мездренския е арестуван с дрога и че е започнал да пее в ареста, за да отърве кожата. Само това кажи на Пирожката, той ще предаде инфото на когото трябва!

— Окей, нямаш грижи, щом мислиш, че това ще помогне… — съгласи се Едрия и стана от стола, на който седеше.

— Да! Сигурен съм, че това ще помогне! — отговори Фараона с пламък на омраза в очите, след което излезе от стаичката за свиждания и придружен от един надзирател, се върна в килията си.

Още на същата вечер Едрия се видя с въпросния сополко Ицо Пирожката и му каза точно това, което Фараона му беше предал на свиждането по-рано същия ден. Ицко се познаваше с един от хората на „тегавите мутри от квартал «Витоша»“. Всъщност именно Ицко Пирожката беше запознал Ванчо Мездрата с кръга „Витоша“. На следващия ден лошите от южния столичен квартал знаеха всичко за ареста на техния абонат от Мездра, знаеха също и какво е говорил на разпита, знаеха също, че в момента се намира на ГеМе-то. Действително, Ванчо Мездрата не издаде истинските снабдители, с които работеше и самите гангстери от квартал „Витоша“ знаеха това много добре. Но като едни истински професионални престъпници, наркоглаворезите си даваха ясна сметка, че е въпрос на време Мездренския да започне да чурулика като славейче на изгрев-слънце под полицейски или прокурорски натиск и точно заради това те се задействаха светкавично.

Четири дни по-късно на свиждане на Ванчо Мездрата в следствения арест пристигна един зализан адвокат с очила и бежов костюм. Ванчо се яви в едно стайче за свиждане и като видя човека с костюма се опули и учудено попита:

— Кой сте Вие?

— Аз съм Гюзелев, адвокат. Тук съм, за да те извадя от тая клоака — отговори костюмарът, след което отвори куфарчето си и извади някакви папки отвътре.

— Но аз работя с друг адвокат… Пръмов се казва… Къде е Пръмов? — започна да заеква Мездренския и устата му пресъхна.

— Пръмов се е отказал да те защитава — лаконично измърмори Гюзелев и подаде една папка на събеседника си.

— Какво е това? Как така се е отказал? — не спираше да задава въпроси арестантът от Мездра, мигайки на парцали. Адвокатът само подаде на Ванчо една папка и безизразно го подкани:

— Подпиши се на тия документи навсякъде, където виждаш изписано името ти. Точно под името.

— Ама какво става, не разбирам…

— След една седмица падат всички обвинения към тебе, не се притеснявай, прибираш се у дома — през зъби изръмжа адвокат Гюзелев, след което се доближи до ухото на Мездрата и още по-тихо прошепна:

— Стани ти праща много поздрави! Поздравява те за мъжеството, което си проявил по време на разпита в седмо районно.

След тези думи на зализания костюмар Ванчо от Мездра видимо се успокои, а сърдечният му пулс върна нормалната си честота. Споменатият Стани беше главатар на групата от квартал „Витоша“. Никой не го беше виждал на живо, но всички, които се занимаваха с наркотици в София бяха чували името му и навсякъде се разнасяха легенди за тоталната му жестокост и безскрупулност.

На Ванчо Мездренския му трябваха около пет минути, за да осъзнае какво му се беше случило току-що. Но след думите на адвокат Гюзелев, той си помисли, че наистина се е справил страхотно на разпита и че вече едва ли не е един вид „made guy“ в бандата на Стани. Истината е, че Фараона го насади мега жестоко, подхвърляйки онази информация на Едрия в опита си да си отмъсти.

Точно една седмица по-късно Ванчо Мездренския напусна следствения арест през парадния вход, след като всички обвинения срещу него паднаха, поради липса на доказателства. Тъй като никой не го чакаше, Мездрата си тръгна сам. След като пое няколко дълбоки глътки чист въздух бившият вече арестант реши да се прибере до „Младост“ пеша, за да усети най-добре вкуса на свободата. След около двеста метра Ванчо беше настигнат от един черен ван Крайслер Гранд Вояджър, след което беше насилствено натикан вътре от двама двуметрови бабаити, които изскочиха за части от секундата от колата. Веднага след това превозното средство отпраши в неизвестна посока.

От този момент до ден-днешен никой не е виждал Ванчо Мездренския, нито някой е чувал за него. Човекът просто изчезна. Предположения и хипотези много: някои твърдят, че е бил смазан от бой от хората на Стани и впоследствие прогонен от София, други направо го обявиха за мъртъв, трети разправят, че са го виждали в крайни западни квартали като „Модерно предградие“ и „Люлин“. Работата е там, че никой не може да каже със сигурност какво точно се е случило с бившия ортак на Мокрия. Факт е, че той никога повече не се появи в „Младост“, а джипката, с която пърпореше по квартала, изгни, паркирана пред входа на блока, който Мездрата обитаваше.

След шеметния „блицкриг“, който сполетя „метабригадата“, реално единствените незасегнати бяха Шуши и Едрия. На Шуши ѝ беше много мъчно, но не защото гаджето и се намираше в кауша, а заради липсата на наркотици, които Ванчо и Мокрия подсигуряваха ежедневно, преди да се намеси Калоферов и ко. Такава си беше малката квартална парантия — безскрупулна и безгранично проста. Едрия обаче наистина скърбеше за своите приятели. За Ванчо Мездренския му беше през оная работа, но Фараона и Мокрия в действителност му липсваха.

В отсъствието на наркотици, Едрия и Шуши започнаха системно да злоупотребяват с алкохол. Почти всеки ден двамата можеха да бъдат забелязани в градинката пред блока на Едрия, докато се наливат с бира, джин, водка или мастика. Точно в един такъв обикновен ден, докато двамата си пийваха на една пейка, внезапно Шуши прошепна в ухото на Едрия:

— Едричък, какво ще кажеш да се качим у вас и да се повъргаляме в леглото ти. Ти май досега на женски ласки не си се любувал, а? Какво мислиш?

Сигурно си мислите, че сте наясно какво е последвало. Да, ама не! Вместо да приеме с охота офертата на кварталната развратница, Едрия побесня и се разкрещя, ръкомахайки разпалено:

— Еййй, курво долна, майка ти д’еба курвенска, само курове са ти в курвенската глава недоебана!!! Ебал съм ти скапаните оферти, не ме интересува разпарцалосаната ти курвенска шунда! Искам си приятелите, ясно ли ти е? Ти не ме интересуваш изобщо! Разбра ли, ма? Плюс това ти си виновна за това, че Мокрия и Фараона са вътре. Ясно ли ти е? А? Майка ти д’еба наркоманска, д’еба!

След тази канонада от псувни и клетви от страна на Едрия Шуши се разплака и избяга в посока долната част на квартала. Едрия не беше на себе си. Той наистина страдаше от факта, че най-близките му приятели са лишени от свобода. Постоянно си мислеше какво би могъл да направи, за да помогне на Мокрия и Фараона.

На следващия ден Едрия се обади по телефона на близка приятелка на майка му, която беше съдийка от Висшия съдебен съвет, с други думи — лелята си беше мастита фигура в Темида. По джиесема госпожата обясни на Едрия, че трябва да провери двата случая, за които той и разказа с пълни подробности и му обеща, че до два дни ще му се обади обратно с конкретна информация. Така и стана. Около четиридесет и осем часа по-късно съдийката от ВСС се обади на Едрия и двамата си уредиха среща пред Съдебната палата по-късно на същия ден. На срещата, на Едрия беше обяснено, че за да излезе на свобода, Мокрия трябва да се бръкне с 5000 лв., които да бъдат предадени лично на самата съдийка, останалото тя щяла да уреди. На Фараона, обаче, нямало как да се помогне, най-вече заради висящото му дело в Бургас.

Още на следващия ден Едрия отиде на свиждане на Мокрия в следствения арест, уж за да му занесе хранителни продукти и дрехи. След като му беше съобщено колко струва свободата му, Мокрия се натъжи:

— Еххх, Едричък, много ти благодаря за загрижеността, но за съжаление съм разорен. От всичките пари, които преминаха през ръцете ми, не ми остана абсолютно нищо. Ще си изгния в килията, дано само по-скоро да ме осъдят и да ме преместят в затвора, че в тая отвратителна дупка едвам издържам. Поне си поживяхме добре, нали Едричък?

— Копеле, не се отчайвай, все ще измислим нещо. Плюс това не си извършил кой знае какво престъпление, нали? Не си убил някого! — окуражи приятеля си Едрия и му подаде цигара през решетката, която ги разделяше, след което беше подканен от надзирателите да напусне мястото за свиждания, тъй като времето му изтече.

В следващите дни Едрия не спираше да мисли за своя приятел Емилиян и за това как би могло да му се помогне. За съжаление обаче нищо не му идваше на акъла. Пет хиляди лева си бяха много пари. А като се сетеше, че по-малко от година по-рано Мокрия пръскаше по пет хиляди лева за не повече от десет дни, на Едрия му прилошаваше. За съжаление, към момента нищо не можеше да се направи.

Дванадесета глава

Кирчо от острова

Мина повече от месец след показните арести в „Младост“ 2. Шуши се изпари след скандала и с Едрия, но това и друг път се беше случвало. Едрия пък остана абсолютно сам в ежедневието си. Единственият му приятел в онези дни беше кучето му. Един ден, докато го разхождаше в градинката пред тях, на нашето момче му направи впечатление, че двама цигани сноват между етажите на блока му и седна на пейката отпред, за да разбере какво точно правят мургавите субекти по стълбите във входа. На Едрия му беше трудно да види какво точно се случва, но разбра със сигурност, че мангалите мъкнеха по стълбите някакви неща, увити в черен найлон, но не слизаха до долу, а се губеха някъде между етажите на високия 13 ката дипломатически блок номер 216 в столичния ж.к. „Младост“ 2. След като изпафка една цигара, на Едрия му се доспа и реши, че не се случва нищо кой знае колко интересно покрай въпросните циганета и се прибра, качвайки се до тях с асансьора.

След като се прибра Едрия директно си легна и заспа. Откакто аверите му заминаха на „гурбет“ и нямаше амфетки на Едрия често му се случваше да спи. И то по няколко дни без да се буди. Този път не се стигна да изпадне в летаргия и Пухкавкия се събуди около полунощ. Понечи да си запали цигара, но уви — от тютюна беше останала само кутийката. На Едрия обаче много му се пафкаше и реши да отиде до денонощния магазин, за да зареди. Излизайки от апартамента си, Едрия чу някакъв шум. Промъкна се тихо и незабелязано до стълбището на входа и видя, че някакви фенерчета светят. Отделно забеляза движещи се сенки. „Какво става тука бе, т’ва да не са ония мангали от вчера? Крадци ли са, к’ви са?“ помисли си нашия човек и се скри зад едно пано с фикуси на дванайсетия етаж. Точно след трийсет секунди Едрия ясно видя как двама души носят някаква плоскост, увита във вестници, надолу по стълбите. След като субектите слязоха на долния етаж, Едрия се протегна и натисна ключа за стълбищното осветление на входа, след което викна и асансьора, и пак се скри зад паното. В следващия момент само се чуха бързи стъпки надолу, а след още няколко секунди се чу тряскането на външната врата на входа. Едрия изчака още три-четири минути, скрит зад фикусите и след като се убеди, че натрапниците са напуснали блока, излезе иззад паното и се затича надолу по стълбите.

Два етажа по-надолу, а именно на деветия, Едрия видя, че в една ниша между стената и стълбището, са наредени една върху друга десетина плоскости, увити в найлон и хартия, досущ като тази, която преди малко мъкнеха мангалите по стълбището. Без изобщо да се бави, нашия разкъса хартията, и в следващия момент застина с отворена уста и ококорени очи. Плоскостите се оказаха картини. Ръчно рисувани цветни картини с рамки. Тъй като Едрия нищо не разбираше от изобразително, а и от каквото и да било изкуство, нямаше как да знае дали тези предмети имаха някаква стойност, но имайки предвид, че преди малко беше направен опит да бъдат откраднати, Едричкия прецени, че всъщност картините най-вероятно са ценни. В следващи момент стълбищното осветление отново се задейства и нашият приятел набързо се прибра обратно у тях, за да прецени какво да прави след видяното минути по-рано.

Сновейки напред-назад из хола Едрия се чудеше какво да прави. Пушеше му се зверски, но го беше страх да излезе, за да не се натъкне на крадците от входа. И докато се разхождаше из апартамента и си гризеше ноктите, изведнъж лампичката на Едрия светна: „Кирчо от острова!“ — възкликна той и грабна джиесема.

Кирчо от острова беше добър приятел на цялата „мета-бригада“ от квартала и съученик на Фараона. Мускулест, стокилограмов, изключително опасен тип, ултрас от звеното на агитката на един от най-големите футболни клубове в България. Иначе, по образование — инженер, човек с почтена, високоплатена професия и достойно обществено положение.

Едрия и компания по начало не бяха чак толкова близки с Кирчо от острова, поради простата причина че той не беше наркоман като Едрия и компания! Въпреки това, всички те си бяха партия от деца, а в „Младост“ 2, когато си бил съученик с някого или пък сте били заедно в детската градина, това автоматично означава, че сте свързани за цял живот и че безпрекословно се задължавате да си помагате взаимно — кой с каквото може.

Едрия беше наясно с кварталния кодекс и затова без изобщо да се притеснява си позволи да потърси Кичро от острова в един часа през нощта. След няколко сигнала „свободно“ се чу сънен глас в слушалката:

— Ало? Кой си бе, мама ти д’еба?

— Ало, Островитянин! Едрия съм, какво правиш, спиш ли?

— Не, пия кафе и гледам сутрешния блок със Сашо Кадиев! Ти норма’ен ли си бе, свиня, как може да си позволяваш да ме търсиш по нощите?! — разкрещя се разпалено Кирето.

— Брат, ела колкото може по-бързо към нас. Важно е, моля те! — лаконично прошепна в слушалката Едрия, след което направо затвори.

Около половин час по-късно Кирчо от острова позвъни на вратата на Едрия, а иначе двамата живееха в два съседни блока.

— Свиня, какво си се раззвънял по нощите, ше те еба в наркомана дебел?! — започна да се кара младосткият исполин на тлъстия си приятел.

— Копеле, ела да ти покажа нещо — бяха единствените думи на Едрия, след което двамата слязоха на площадката на деветия етаж тихомълком и там на Островитянина беше показана плячката, на която Едрия се беше натъкнал малко по-рано. След като ги огледа добре, Кирчо подкани приятеля си да се качат обратно в тях.

— Откъде ги изкопа тия картини? — попита Островитянина и помоли Едрия да му даде цигара.

След като Пухкавичкия обясни на Островитянина, че не разполага с цигари, го покани да седне на един фотьойл и му разказа цялата история, след което попита:

— Какво да правим, да им щипнем ли плячката на тия мангали?

— Не! — отговори Кирчо от острова. — Ще ги издебнем, като идват да си ги взимат. Най-вероятно имат пазар за тия картини. Ще ги проследим и ще ги ударим, в момента, в който ги продадат. Така направо ще вземем готова пара.

— Не е ли много рисковано? Откъде ще знаем къде точно ще отидат?

— Ако се приберат в някоя от махалите — преустановяваме преследването, но ако отидат при някой купувач в центъра или в някои от нашите квартали ги удряме рязко! Ти имаш ли човек, който да купува картини?

— Не.

— Е, и аз нямам. Така че това е най-разумният план за действие според мен.

В крайна сметка Едрия се съгласи, след което Островитянина се прибра. Преди да си тръгне Кирчо даде пълни инструкции на Едрия и му нареди да не спира да наблюдава движението в и около входа и да се ослушва за странни шумове. На следващата вечер двамата щяха да дебнат пред блока в колата на Киро и да чакат крадците да дойдат и да си приберат стоката.

Речено-сторено. Едрия не мигна през остатъка от нощта, но на зазоряване умората си каза думата и той заспа. Събуди се чак преди обяд и се сепна, веднага щом се сети за снощните събития. Веднага излезе от тях и затърча надолу по стълбите. Когато слезе на деветия етаж, Едрия установи, че картините са все още на същото място, където предишната вечер ги беше открил.

Цял ден приятелят на Мокрия и Фараона обикаляше по входа, пред блока и на балкона у тях, опитвайки се да не изпусне нищо, което се случваше наоколо. Така мина целият ден. От мангалите нямаше и следа. На свечеряване Кирчо от острова се обади на Едрия и два часа по-късно пристигна с колата си пред блока му. След като паркира малко встрани от входа Едрия се качи вътре и двамата зачакаха.

Точно в полунощ автомобилни фарове осветиха за секунди площадката пред блока на Едрия, след което угаснаха. Нашите момчета забелязаха бус Мерцедес Вито да паркира пред входа. От превозното средство слязоха двама мъже в тъмни дрехи и с шапки с козирки на главите, които се запътиха към входната врата, слагайки ръкавици на ръцете си.

— Това са наш’те мангали — развълнувано прошепна Едрия и се ококори.

— Сигурен ли си? — попита Кирето от острова също шепнейки.

— Абсолютно!

След около минута мъжете от буса излязоха от входа, носейки внимателно няколко картини, наредени една върху друга и опаковани в найлон. Напъхаха ги в каросерията на товарната кола, след което се върнаха за втори курс. Същото упражнение се повтори още веднъж и след като натовариха всички картини, прибрани в нишата на деветия етаж, двамата тъмни субекти се качиха в буса и бавно потеглиха, заобикаляйки блока.

— Давай, да тръгваме! — подкани разпалено Едрия, опитвайки се да не изпусне витото от очи. Островитянина изчака още десетина секунди, след което запали двигателя на колата си и бавно тръгна след буса на циганите, спазвайки сериозна дистанция.

Товарният автомобил излезе от квартала и се насочи в посока булевард „Околовръстно шосе“. Часът беше точно 00:20. Кирчо и Едрия дадоха газ и продължиха да следват крадците, спазвайки разстояние от около сто метра. Витото се качи на Околовръстното и след около четиристотин метра зави надясно, хващайки курс към квартал „Малинова долина“. Киро от острова не изпускаше от поглед превозното средство на мургавите бандити дори и за секунда. Не след дълго стоповете на витото светнаха и бусът спря в една пряка в споменатия квартал, точно пред една триетажна къща, с двуметров розов дувар отпред. Островитянина паркира неговата кола под едни дървета на стотина метра по-назад, угаси двигателя и фаровете и двамата с Едрия зачакаха.

След около петнайсет минути нашите момчета видяха как витото се връща, при което Кирил от острова нареди на Едрия да залегне. След като бусът премина покрай колата им, Кирчата завъртя ключа и без да включва фаровете обърна посоката на движение и даде мръсна газ в преследване на бялата товарна кола. След двеста метра колата на нашите изпревари буса и запуши пътя му, спирайки по средата на прашната неасфалтирана улица, по която се движеха двете превозни средства.

От леката кола изскочи Кирчо Островитянина, държейки бейзболна бухалка в дясната си ръка. Докато циганинът зад волана на витото се опитваше да включи на задна скорост, Киро от острова вече отваряше шофьорската врата на буса и дърпаше шофьора за якето. Две секунди по-късно нашият човек налагаше зверски клетия мангал с бухалката в главата, а Едрия успя да загаси двигателя на буса и да издърпа ключовете му от стартера. Другият циганин се опита да избяга, но младосткият гигант Киро успя да го препъне, след което започна да налага и него с бухалката. За около една минута приятелят на Едрия направи главите на двамата цигани на кайма. Кирчо от острова действаше с изключителна агресия и безмилостна бруталност. Жертвите си пребиваше до безсъзнание, за да не помнят кой ги е бил!!! Така направи и в този случай. След като млати клетниците с бухалката си в продължение на няколко минути, двамата захъркаха, а след малко млъкнаха, припаднали от бой и лежейки в локва кръв на прашната улица.

— Претърси кабината, Свиня!!! По-бързо — крещеше в еуфория Островитянина, докато бършеше кървавите си ръце в дрехите на пребитите мъже от ромски произход.

— Готово! Има пари! Ето, в тази чанта! — запелтечи Едрия, търчейки от буса към колата на своя приятел. — Да тръгваме, бързо! Гаааз!

Двамата скочиха в колата и с мръсна газ забуксуваха към главния път, след което, подавайки светлинен сигнал, се качиха на околовръстното и с допустима за градски условия скорост се насочиха обратно към „Младост“ 2.

След като пристигнаха в квартала, Кирчо от острова посъветва Едрия да не се прибира веднага в тях, за да няма „изненади“.

— Да се качим вкъщи и да преброим нещата от чантичката — предложи Кирил и Едрия се съгласи.

Десет минути по-късно свирепият бияч и пухкавият му приятел мигаха на парцали в хола на Островитянина и не осъзнаваха какво се случва. След като преброиха три пъти парите от чантичката, която измъкнаха от буса на циганьорите, двамата се убедиха, че притежават десет хиляди български лева в брой.

— Браво бе, Едър! Ти си страшен! Браво, бе!!! — крещеше в еуфория Киро и не можеше да спре да прегръща запотеното туловище на авера си.

— Евала на теб, Кирче! Без тебе само щях да изгледам как мангалите изнасят нещата. Абе и двамата се справихме перфектно! Това е истината — заключи Едрия.

След успешно проведената наказателна операция двамата младежи от „Младост“ 2 си разделиха по пет хиляди лева и с кеф прекараха остатъка от нощта в апартамента на Киро Островитянина, наливайки се с уиски и щракайки с пръсти под звуците на дънещата от уредбата на Кирил музика.

Картините, заради които стана цялата тази дандания, действително бяха откраднати от злощастните мангали, които бяха наети от един потомствен комунистически баровец, комшия на Едрия, за да му изчистят таванското помещение. В блока на Едрия апартаментите и прилежащите към някои от тях тавански помещения бяха огромни. Въпросният комшия на Пухкавкия разполагаше с шейсет квадратни метра таван, който беше претъпкан с всевъзможни боклуци от десетилетия. Разчиствайки вехториите от склада под покрива на блока, циганьорите се бяха натъкнали на експонатите, които впоследствие се оказаха изключително ценни. Мангалите не бяха никак случайни и съвсем неслучайно се занимаваха с разчистване на тавани и мазета. Имаха си канал за антики и тем подобни джунджурии. Точно така се беше стигнало до продажбата на общо десет супер ценни и редки картини за по хиляда лева едната, предишната вечер в квартал „Малинова долина“. Комунягата от блока на Едрия едва ли изобщо знаеше, че е притежавал гореспоменатите картини, имайки предвид, че са стояли натъпкани сред всевъзможни боклуци десетки години на мрачния покрив на блок 216.

На следващата сутрин Кирчо от острова, точно както всяка друга делнична сутрин, стана в осем и половина, изпи едно кафе и отиде на работа, а Едрия се запъти към тях, стискайки в ръката си бял пощенски плик, пълен с пари. Наближавайки блока си, нашето момче забеляза, че точно пред входа му е паркирал непознат черен на цвят джип Ауди Q7. Естествено, Едрия се беше леко параноясал след събитията предишната вечер и сега правеше всяка своя стъпка с повишено внимание и прекомерна предпазливост. Затова, вместо да продължи към входната врата на блока си, нашето момче направи рязък, деветдесет градусов завой наляво и се скри зад едни гаражи наблизо. В следващия половин час Едрия не спря да съзерцава мистериозния джип, опитвайки се да идентифицира намиращите се вътре хора. От мястото, откъдето наблюдаваше Едрия, можеше да се установи със сигурност единствено, че в джипа седяха трима души — двама отпред и един на задната седалка. Никой от тях не слезе от колата, нито пък някой друг се качи, нито пък колата тръгна на някъде за тези трийсет минути, през които Едрия не спираше да наблюдава. „Майка му д’еба!“ — помисли си нашето момче. „Тия са дошли за мене. Сто процента!“

След като остана на същото място още петнайсетина минути, Едрия вече беше убеден, че хората с кю седмицата чакат именно него. Паникьосан, пухкавият младостчанин се прокрадна между съседните блокове, след което на спринт избяга в долната част на квартала, където прекара целия ден в тъпчене на едно място, пушейки цигара след цигара и скубейки си косите.

Привечер, Едрия не издържа и се обади на Кирчо от острова:

— Копеле, трябва да се видим. Ела на „Макдоналдс“, колкото може по-бързо!

Десет минути по-късно двамата седяха на една пейка пред гореспоменатото заведение, а Едрия разпалено разказваше на Островитянина, какво беше видял по-рано през деня пред собствения му блок. Кирчо взе нещата насериозно и каза на Едрия:

— Тлъст, идваш с мене вкъщи. Тази вечер отново ще „спим заедно“! — след което го ощипа по мазната буза и го подкани да става.

След като се качиха в апартамента му, Островитянина отвори поредна бутилка уиски, след което извади един метален куфар, с размери 40 на 40 на 20 сантиметра.

— Какво е това бе, копеле? — попита Едрия, сащисан.

— Дрон — лаконично отговори Киро от острова.

— Дрон? Ихаааа, дай да видя, дай да видя… — като малко дете заподскача Едричкия.

— Чакай бе, не пипай! Сядай си на мястото и трай там! — скастри го набързо Кирчата и започна да разгъва перките на въпросното устройство.

След като сглоби чарколяците на летящата играчка, Островитянина излезе на балкона и пусна дрона в небето. Устройството разполагаше с ултра HD камера последен модел. На дрона му трябваха около две минути, за да стигне до блока на Едрия и двамата с Кирчо от острова да видят на дисплея на джойстика какво вижда камерата на пластмасовото вертолетче.

— Това ли е джипът? — попита Киро Едрия, посочвайки на дисплея една черна кола, ясно виждаща се от камерата.

— Да, копеле, същият джип е това! — категоричен беше Едрия. — Можеш ли да доближиш още, така че да видим хората вътре?

— Ще се опитам — отговори Островитянина и защрака на джойстика. След като изманеврира летящата машинка, Кирчо зуумна обектива на камерата и направи няколко снимки на джипката и хората вътре, след което прибра дрона. На снимките, които беше успял да щракне находчивият младостки зевзек ясно личаха лицата на трима напълно непознати за нашите момчета мъже. Както на Едрия, така и на Островитянина, им направи впечатление, че хората в кю седмицата бяха доста мургави.

— Копеле, тия сто процента са хора на нашите мангали, виж ги, че дори си приличат визуално! Същата боя са! — категоричен беше Едричкия.

— Да, напълно възможно е — съгласи се Киро от острова.

— Какво ще правим сега?

— Ще видим дали ще си тръгнат, все пак все още не знаят за нас, а и аз се надявам, че най-вече биха заподозрели купувачите, още повече след като ония бяха пребити в „Малинака“ — демек, на тяхна територия.

— А ако не се махнат? — хлъцна Едрия, притеснен.

— Чакаме два дни и действаме! — уверено му отговори Островитянина. — Аз ще се погрижа.

Едрия само мигна два пъти и кимна с глава одобрително и в същото време учудено.

Около половин час по-късно джипът напусна мястото, на което беше паркиран през почти целия ден. В това се убедиха Киро и Едрия, след като пуснаха дрона на втори курс.

— Ето бе, Тлъст, циганията си е тръгнала! Няма да има проблеми, споко! — зауспокоява приятеля си Островитянина.

Едрия се прибра спокоен на свечеряване, подсвирквайки си. След като си влезе в апартамента видя, че кучето му се е изсрало на средата на хола и запсува каруцарски. И въпреки това, беше щастлив от развоя на последните шеметни събития. След като изчисти килима в хола с прахосмукачка „Рейнбоу“, Едрия нямаше сили дори да си запали цигара, камо ли да си поръча амфетките, за които си беше мечтал, откакто избомбиха мангалите с картините, и както си седеше на фотьойла, момчето заспа като заклан и захърка.

На следващия ден Едрия се събуди по обед и първата му работа беше да си разходи кучето.

— Рей, ела тук да ти сложа каишката, ше ти еба путката лелина! — нареди той на животинката, прозявайки се.

След като вече бяха готови за разходка Едрия и песът излязоха от апартамента и се качиха в асансьора. След като слязоха на партера, първото нещо, което Пухкавкия видя, отваряйки вратата на асансьора, беше черната кю седмица от предишния ден. Инстинктивно, нашето момче затвори обратно вратата и натисна бутона за последния етаж на блока. След като се изкачи до най-високия кат, Едрия излезе от асансьора и се залепи за прозореца на междуетажната площадка.

„Мамичката ви циганска, д’еба, пак ли вие, бе? Мамка му!“ — помисли си той, набирайки Кирчо от острова по джиесема.

— Ало? — чу се гласа на последния в слушалката.

— Братле, тия с джипа са пак тук! Какво да правя? — с треперещ гласец прошепна Едрия.

— Стой си у вас, недей да излизаш никъде! Ако дойдат и утре — действаме!

— Ама какво ще правим?

— Ти нищо. Аз ще се погрижа за гостите! Не се притеснявай! — каза Островитянина, след което затвори.

Едрия се прибра и не си показа носа навън цял ден… На вечерта Кирчо от острова му се обади по телефона и му обясни, че отново е заснел джипа, паркиран и как си тръгва по същото време, по което си беше тръгнал на предишния ден. Нареди му веднага да отиде при него, където да пренощува и да му помогне с нещо.

— Утре тия ако пак дойдат, ще ги взривя! — заяви Кирчо от острова на Едрия, когато той пристигна у тях, и добави: — Буквално!

— Какви ги дрънкаш, луд? Какво си намислил? — заразпитва Едрия, заеквайки от шубе.

— Сега ще видиш. Слагай тия ръкавици и сядай на тоя стол!

Докато Едрия мигаше на парцали, Островитянина извади една кофа и няколко найлонови плика, пълни с разни прахообразни вещества. След като му съобщи, че ще правят бомба, Едрия замалко не получи инфаркт и започна да заеква. Освести се чак след като Кирчата му заши няколко звучни шамара.

— Тлъст, осъзнай се, бе! Положението е такова, че ако не се отървем от тия, те ще ни го набият отзад! Осъзнаваш ли в какво си се забъркал? — крещеше Островитянина в лицето на приятеля си.

— Добре, добре, добре, разбрах те, успокой се! — съгласи се Едрия. — Ама нали няма да ги убиваш, копеле?

— Няма бе, Свиня! Само ще ги шокирам, не се притеснявай. Добре де, има вероятност да им спукам тъпанчетата, ама това е положението! Без жертви няма война!

Двамата нахлузиха по един чифт гумени ръкавици и под инструктажа на Киро от острова, Едрия започна да изсипва прахообразните вещества, в кофата, разбърквайки ги внимателно. Въпросните прахове, както може би някои от вас се досещат, бяха миниум и бронз, които се използваха от футболните хулигани, за да правят самоделни бомби, които да хвърлят по пистите на стадионите по време на мачове. За да придобие бомбата унищожителни свойства, Островитянина изсипа в сместа остри чакълени камъни, пирони и болтове, след което много внимателно в шепите си направи топка от нея. После я уви в найлон и с още по-завишено внимание я стегна. След това заповяда на Едрия:

— Дебелак, оставаш да спиш тук. Аз утре няма да ходя на работа. Ако тия дойдат пак, това което държа в ръката си, ще бъде нашият специален подарък за тях.

Едрия само преглътна шокиран и измрънка:

— Ти си напълно луд! Ти си психопат!

Предполагам не е нужно да ви казвам, че на следващата сутрин, когато дронът отново беше пуснат на „разходка“, прословутият джип отново беше заснет от камерата на малкото пластмасово самолетче да стои паркиран пред блока на Едрия на абсолютно същото място като предишните два дни.

— Окей, Едър, нашите приятели отново са ни дошли на гости — каза Островитянина, взирайки се в дисплея на джойстика и продължи. — Действаме! Точно сега!

Едрия не беше спал цяла нощ, надявайки се ония да са се отказали и да не се върнат повече, но уви, обстоятелствата не се стекоха по начина, по който на него му се искаше.

Както споменах по-рано, Кирчо от острова беше инженер по образование и му се удаваше да измисля разни нови технологии и чарколяци. На дрона си беше монтирал кукичка, която при натискане на специално монтиран бутон върху джойстика може да се сгъва и разгъва. Именно на тази кукичка изобретателният великан закачи самоделната бомба, която на предишната вечер двамата с Едрия бяха приготвили.

— Гледай сега! — бяха единствените думи на Островитянина, преди да пусне дрона с „товара“ по посока блока на Едрия.

С изключителна прецизност Кирчо Островитянина насочи летящото мини вертолетче към вече познатата до болка дестинация и след като дрона пристигна на мястото, точно на около пет метра вертикално над аудито кю седем, находчивият младостки инженер-хулиган натисна копчето, движещо кукичката, която споменах преди малко. „Миниумката“ с размер на грейпфрут падна точно върху предното стъкло на джипа, пръсвайки джама незабавно, а взривът беше толкова силен, че със сигурност можеше да бъде чут чак на „Плиска“, на около пет километра от „Младост“ 2.

На хората в джипа им се еба мамичката. И на тримата, които бяха вътре им се спукаха тъпанчетата, а на двамата, които седяха на предните седалки им се забиха парчета от предното стъкло в очите и по лицата. Целите бяха в кръв след взрива и шокирани с мръсна газ, блъскайки се в паркираните наоколо коли, изчезнаха от квартала за части от секундата. Пристигналата на място полиция не можа да разбере какво се е случило и само събра оскъдните показания на няколко човека от блока на Едрия, които само бяха чули взрива. Един от тях беше видял и джипа, но не и регистрационния му номер. Никой не беше забелязал дрона на Островитянина, а мургавите непознати с черната кю седмица повече не се върнаха.

Тринадесета глава

Трафик

Едрия и Кирчо от острова вдигнаха невиждан банкет. За едно денонощие изпиха един кашон уиски и изсмъркаха пет грама кокаин. Островитянина дори си поръча три компаньонки от популярен сайт за проститутки: една руса, една червенокоса и една брюнетка, с които се забавлява чак до следващата сутрин. Едрия не се възползва. Достатъчно му беше да си пълни ноздрите с бял прах през десет минути и да се налива със скъп алкохол, пушейки цигара след цигара.

Една седмица по-късно Мокрия беше освободен от следствения арест, след като Едрия се прояви като повече от истински приятел и плати пет хиляди лева на приятелката на майка му от Висшия съдебен съвет, за да подкупи съдията по делото на Емилиян. Жест, който едва ли някой друг би направил за когото и да било. На Мокрия изобщо не му се вярваше, въпреки че, докато беше вътре, през цялото време не спираше да се надява, че ще се случи чудо и затворническият му кошмар ще свърши.

По-интересното в случая обаче е фактът, че докато беше в ареста, Мокрия се сближи доста със съкилийника си Пепи Килото, за когото по-рано споменах, че очакваше присъда за международен трафик на кокаин. Именно Пепи беше споменал на Мокрия, че има хора, които биха могли да вкарат нашето момче в интернационалния „бизнес“ по всяко време, само Мокрия трябваше да му каже, че би се занимавал с подобно начинание. Естествено, Емилиян проявяваше жив интерес, особено след като ставаше въпрос за пари и дрога. Определено на Мокрия не му беше дошъл акълът, дори след показния му арест и двумесечния му престой зад решетките на ГеМе-то. Дори сега, след като беше освободен, Мокрия си мислеше, че няма кой да го спре, че дори след като го задържаха със сериозно количество амфетамин, той отново е на свобода, без повдигнати обвинения. Естествено, може би сами се досещате, че Руси Калоферов беше меко казано бесен. Ченгето не можеше да си намери място от яд и само си скубеше косите и се наливаше с евтин алкохол по цял ден.

След като се прибра в „Младост“ 2, вече бившият арестант се видя с Едрия и след като се насмъркаха и напушиха Мокрия попита:

— Къде е Шуши, Едрър?

— Не знам, сигурно е кацнала на някой непознат хуй или се друса някъде, еба ли му майката. Ти няма ли да кажеш едно „благодаря“ поне, затова че те изкарах от скапаната килия, залагайки собствения си гъз и плащайки ебати парите на съдийката по делото ти? — сърдито отговори Едрия, отваряйки си бира и оригвайки се.

— Едричък, разбира се, че съм ти много благодарен! И за да ти го докажа, ти обещавам, че след не повече от две седмици ще ти върна тия пари, които си дал за свободата ми.

— Да не си скътал някой лев, преди да те опандизят?

— Не, но съм намерил начин да изкарам сериозни пари и то много скоро. Моите свършиха до стотинка още след отварянето на бара, в момента нямам дори къде да живея бе, копеле! А от нещата, които шиткахме с Ванчо не изкарвахме нищо, защото почти всичко издрусвахме.

— Само да не се забъркаш пак в някоя каша, Мокър, ше ти еба путката лелина! — закани се Едрия и размаха пръст.

— Няма, Едричък! Всичко ще бъде наред! Не се притеснявай! — успокои го Мокрия, след което начерта още две линии лепкав амфетамин.

Преди да напусне ареста, Мокрия получи една бележка с телефонен номер на нея, която му връчи лично Пепи Килото. Номерът естествено беше на един от хората на Килото, които се занимаваха с трафик. На Емилиян беше обяснено, че ако иска да се включи в схемата, просто трябва да се обади и да каже, че го изпраща „човекът с кантара“.

Още на следващия ден след излизането си на свобода, Мокрия набра номера от листчето и изрече гореспоменатата парола. Един час по-късно пред входа на блока му спря кола марка Инфинити, с тъмни стъкла, в която нашето момче се качи. Автомобилът потегли в посока центъра на града, а докато пътуваха хората от колата обясниха на Мокрия, че става въпрос за много сериозна дейност и ако не е сигурен, че иска да се включи, да се откаже веднага. Нашият човек беше категоричен, че не го е страх от нищо и, отчаян за пари, е готов на всичко. Тогава хората на Пепи Килото връчиха един пощенски плик на Мокрия и му казаха, че трябва да замине за Испания, където в един определен хотел, ще му бъде доставена една тонколона, в чийто кухини, в найлонови пакети ще бъде скрит един килограм сто процента чист пуерторикански кокаин, който нашето момче трябва да донесе на летище „София“, откъдето хора от организацията на Пепи Килото ще го вземат, а на Мокрия ще му бъде предаден плик с десет хиляди лева като възнаграждение за свършената работа. След като му дадоха конкретни инструкции, хората на Килото оставиха Мокрия на една спирка на градския транспорт и му обясниха, че ще се свържат с него малко по-късно.

В пощенския плик, който му предадоха хората на Килото, Емилиян намери лист хартия, на която беше отпечатана снимка от Гугъл Ърт. Поглеждайки внимателно, Мокрия установи, че снимката беше на градинката зад неговия блок, а взирайки се още по-задълбочено, видя нарисувано кръгче с червен флумастер, което ограждаше една малка улична кофа за боклук. Под снимката със същия червен флумастер пишеше „Бръкни в кофата в 20:40 часа тази вечер“.

На свечеряване, в уречения час, Мокрия изпълни инструкцията и отиде в градинката зад блока. След като се ориентира и намери кошчето за боклук от снимката, Мокрия бръкна вътре и извади един кафяв хартиен плик. Без да се бави, нашето момче разкъса плика, а вътре намери двеста евро в брой, един джиесем, сим карта и бележка, на която пишеше, че на по-следващия ден трябва да хване полет за Малага от Терминал 2 на Летище София в 09:40 часа, представяйки само лична карта на гишето за „Заминаващи“. На гърба на бележката бяха написани и пълни инструкции, които Мокрия трябваше да следва след кацането си в Испания.

Следващите две нощи Емилиян прекара при своя добър приятел Едрия, като не му спомена абсолютно нищо от това, в което предстоеше да се забърка малко по-късно. В деня на заминаването си за Испания, Мокрия просто стана в седем сутринта и без Едрия да го усети, излезе. Със себе си взе единствено личната си карта, плика от кофата за боклук и една раница с ръчен багаж. От най-близката спирка на градския транспорт Мокрия спря едно такси и нареди на шофьора да го закара до летището.

След като пристигна на Терминал 2, Кръстанов се нареди на опашка за чекиране и след десетина минути вече беше на гейта. Боингът, с който щеше да пътува, излиташе след около четиридесет минути, а Мокрия изобщо и не подозираше в какво приключение всъщност се беше забъркал.

Самолетът на Мокрия кацна на международното летище в Малага, откъдето, по предварителни инструкции, Емилиян взе автобус за курортния град Марбея в Андалусия. След малко повече от един час нашият герой пристигна на брега на Средиземно море, след което се чекира в хотел „Вентура Дел Мар“, отново според предварителните инструкции, които беше получил от хората на Пепи Килото в София.

Въпросният хотел се намираше на първа линия на красив плаж и предлагаше един куп луксозни екстри. Мокрия веднага си обу банските и отиде на плажа, където прекара около два часа, плацикайки се в хладните води на Средиземно море, след което се прибра в стаята си и зачака телефонно обаждане от хората с коката. В София Мокрия беше получил телефонен апарат с предплатена сим карта, по който трябваше да му се обади човек на име Серхи в първата вечер от настаняването му в андалусийския хотел. Малко след девет часа вечерта местно време телефонът иззвъня и Мокрия вдигна слушалката. Човекът отсреща му съобщи, че техниката, която е поръчана, ще пристигне на следващата вечер по същото време в хотел „Вентура Дел Мар“, след което затвори. Мокрия изпита съвсем леко притеснение, което овладя, след като изпи една чаша уиски от бюфета в стаята си, а малко по-късно заспа като заклан, изморен от полета и следобедния плаж.

На следващата сутрин Кръстанов се събуди сравнително рано и слезе в лобито на хотела, за да изпие едно кафе. Закуската, която му се полагаше, според резервацията, не го интересуваше особено и след като си изпи кафето, нашето момче се насочи отново към плажа от вчера. У Мокрия не се забелязваше нито капка страх от това, което му предстоеше, а именно незаконното пренасяне на един килограм кокаин от Испания до България.

Почти целия ден Емилиян Кръстанов Мокрия прекара на плажа, наливайки се със сангрия и киснейки във водата. Чак на свечеряване се прибра в стаята си и зачака обаждане от човека с кодово име Серхи. Точно в двадесет и един часа телефонът иззвъня и Мокрия получи инструкция да отвори вратата на стаята си след точно десет секунди, след което връзката се разпадна. Мокрия изпълни нареждането и преброи до десет.

След това отвори вратата на хотелската си стая и видя един бял кашон с надписи, в който беше прибрана една средно голяма тонколона марка Hartke, да стои точно на прага на стаята. Нашият човек се огледа наляво и надясно и след като се убеди, че няма никой в коридора, прибра тонколонката, която тежеше около десет килограма, в стаята си. Мокрия затвори вратата с крак и постави аудио компонента на една малка маса.

Любопитството, или може би жаждата за дрога, не го оставяше на мира и заради това Мокрия реши да отвори капака на четвъртитата талашитена кутия. Много внимателно Емилиян отвъртя винтовете на колоната с отвертката на швейцарското си ножче и в следващия момент остана като гръмнат. На гърба на капака на кутията, в която бяха монтирани два десет инчови говорителя, младосткият контрабандист съзря пакет с размери около тридесет на тридесет сантиметра, увъртян плътно в кафяво тиксо. Мокрия веднага си помисли: „Не мога да не изпробвам тая латиноамериканска благинка, ебал съм му майката“, след което леко проби пакета с джобното си ножче. Без изобщо да се бави или да се притеснява от каквото и да било, нашето момче си направи две доста щедри линии и ги изсмърка на един дъх.

Коката беше наистина първо качество и Емилиян така се надруса, че очите му за малко да изскочат, а косата му буквално се изправи като след токов удар. „Трябва да кеширам малко от тая извънземна дрога, на всяка цена!“ — помисли си Мокрия, дрогиран до козирката. Тъпчейки из стаята Емилиян започна да умува къде да скрие десетина-петнадесет грама от пуерториканския кокаин, които да си издруса сам, след като се прибере в Шопландия. След като помисли добре (доколкото можеше да мисли в подобно състояние), Мокрия излезе от стаята и отиде до рецепцията на хотела, където попита къде се намира най-близката аптека. След двадесетина минути Емилиян се върна в стаята си с една кутийка презервативи и един блистер ампули против разстройство. Стиснал зъби и с ококорени очи, Мокрия изсипа прахчетата от пластмасовите филмирани таблетки и започна да ги пълни с кокаин. След като напълни всичките ампулки с бял прах, Мокрия ги изсипа в един презерватив, след което превърза кондома на възел. Идеята на нашия беше да глътне капута с ампулите точно преди тръгване и, живот и здраве, след като пристигне в София, да го изходи и да си изсмърка белото като пич. Преди да си легне, Мокрия залепи внимателно пакета с кокаина с тиксо и го прибра обратно в тонколоната, след което пристегна винтовете и си запали цигара.

Обратният полет на Емилиян беше на следващия ден в дванадесет часа на обяд, което означаваше, че най-късно в девет и половина сутринта трябваше да е напуснал хотела и да е хванал автобуса за Малага.

30.05.2014 г.

На сутринта преди заминаването обратно за София Мокрия се събуди около седем и трийсет. От кокаина, който беше изсмъркал предишната вечер не можа да спи добре. След като се изкъпа и облече Емилиян побърза да слезе до бюфета на хотела, но не за да закусва, а за да потърси мед. Докато се криеше в ботевградската си къща, Мокрия не пропускаше епизод на „Арестувани зад граница“ по телевизията. Именно там беше видял този похват за пренасяне на дребни количества кокаин през граница — поглъщане на презервативи, пълни с бял прах, предварително намазани с мед, за по-лесно преминаване през хранопровода.

След като се сдоби с няколко пликчета медец от лоби бара, Емилиян се върна обратно в стаята си, където, след като приготви багажа си, се прекръсти и глътна презерватива, пълен с петнайсетина грама кокаин, които беше натъпкал в празните ампули от лекарството против разстройство. След като беше готов за тръгване, Мокрия слезе до рецепцията, за да се отпише от хотела, след което се насочи към автогарата за Малага, заедно с тонколонката Hartke, опакована в кашон и малката раничка, с която беше пристигнал в Испания два дни по-рано. Всичко изглеждаше добре — коката беше доста прилежно замаскирана в капака на колоната, а презерватива в корема му нямаше как да бъде забелязан на скенера на летището.

След около един час и петнадесетина минути нашето момче пристигна на международното летище в Малага, готов да се прибере вкъщи и да получи тлъста пачка за работата, която си мислеше, че е свършил. Уверен в себе си, Мокричкия се запъти към терминала на Заминаващи, за да чекира колоната, която трябваше да достави в София. Билетът му позволяваше чекиран багаж до шестдесет килограма и Мокрия знаеше това много добре от писмените инструкции, които беше получил в София.

Докато чакаше, Кръстанов почувства лек дискомфорт в стомаха, но не обърна особено внимание на състоянието си. Единствено се притесняваше от факта, че прекалено много се поти. Въпреки това, запази самообладание и търпеливо изчака реда си. На гишето млада испанка учтиво поиска личните му документи и го помоли да пусне багажа си на конвейера. Емилиян послуша служителката и постави кашона с колоната на поточната лента. Това беше сублимният момент в мисията на Мокрия. Ако колоната минеше успешно от другата страна, Емилиян Кръстанов можеше да се поздрави с успех. Напрежението беше огромно. Колкото и да се мъчеше да не се притеснява, Мокрия все пак изпитваше силно вълнение от случващото се. Но ето че кашонът му премина успешно скенера и след като му беше залепена лепенка, Мокрия го сграбчи в ръцете си и се запъти към своя гейт. През цялото време си мислеше: „Успях! Успях! Аз съм най-големия! Да! Аз съм най-големия!“ и не се спираше дори за секунда по пътя си към тунела, водещ към пистата на аерогарата.

Малко преди да се качи на самолета Мокрия усети прерязваща болка в корема, която го накара да се превие. „Какво ми става, майка му да еба мръсна?!“ помисли си той, след което още един шокиращо болезнен спазъм сякаш го промуши през стомаха като самурайска катана. След още десетина секунди Мокрия директно изгуби съзнание и припадна.

— Какво количество кокаин е погълнал? — продължи с въпросите си ченгето.

— Не може да се каже с точност — отговори служебното лице от болница „Коста Дел Сол“ в Малага и продължи — презервативът, който е погълнат от пациента се е разкъсал в стомаха му и ампулите вътре, очевидно пълни с кокаин, са започнали да се топят. Луд, луд късмет е, че изобщо е жив този човек. Поне десет грама е погълнал!

— Не знам дали е късметлия, но със сигурност е страшен глупак! По принцип за малко да успее да изнесе цял килограм кокаин, скрит в тонколона. Ако не бяха тези ампули в стомаха му, най-вероятно щеше да успее, тъй като скенерът на летището не е успял да засече нищо съмнително в багажа на тоя клетник. Каква съдба! Боже мой… — бяха последните думи на комисар Агилар, преди да се насочи към шоковата зала на болницата.

Мокрия се пробуди и осъзна около три часа по-късно. Нямайки ни най-малка представа къде се намира, той понечи да стане от леглото, на което лежеше, но не успя, тъй като и ръцете, и краката му бяха оковани в белезници. Два дни по-късно, под конвой, той бе откаран в арест на полицейско управление в Малага, където щеше да чака да стартира дело срещу него по обвинение в международен трафик на кокаин…

След десет седмици лицето Емилиян Валериев Кръстанов, по прякор Мокрия, български гражданин, неженен, неосъждан, с постоянен адрес в София, със средно образование, беше признат за виновен и осъден от специализиран съд в Мадрид на шест години лишаване от свобода, за това, че на тридесети май две хиляди и четиринадесета година е опитал да пренесе незаконно един килограм висококачествен кокаин през международното летище в Малага като крайната му цел е била летище София. Присъдата си Мокрия щеше да излежи в затвор „Мадрид III“ при първоначален строг режим.

Веднага след последното заседание на съда, когато присъдата му беше прочетена, Мокрия беше откаран в затвора и настанен в килия, заедно с още осем лишени от свобода. Емилиян не разполагаше с никакви пари, а това в затвора „Мадрид III“ си беше проблем, тъй като там всичко се плащаше. И като казвам „всичко“, имам точно това предвид: за да спи на легло, всеки затворник плащаше на съответните тартори „абонамент“, за ходене до тоалетна — също, за използване на баня — също, за да се храни — също. Кошмарът на Мокрия в затвора нямаше край, а в същото време тепърва започваше.

Първите няколко месеца бяха като ад за Кръстанов. Другите затворници го тормозеха перманентно, ядеше бой всеки ден, не се хранеше, защото нямаше пари, с които да си плаща и спеше на земята, поради същата причина. Чак след половин година успя да започне работа в пералнята на затвора и така успяваше да събере някое евро, за да може поне да се храни от време на време.

В края на първата си година зад решетките, Мокрия тежеше едва петдесет и пет килограма, зъбите му оредяха, а имунната му система почти се срина фатално. Никой не идваше да го види, тъй като абсолютно никой от познатите и приятелите му не знаеше къде се намира. Едрия дори си мислеше, че е мъртъв. Така, в постоянна агония, преминаваха дните на нашето момче в испанския затвор. Дни, които бавно преминаваха в месеци, които, от своя страна, бавно преминаваха в години.

В началото на май, две хиляди и осемнадесета година, след като излежа близо четири години от шестте, на които беше осъден, Мокрия беше освободен от затвора „Мадрид III“. С малкото пари, които беше събрал, работейки в пералнята на зандана, Емилиян успя да си купи билет за автобус до София. След два дни път, нашето момче се прибра на родна земя и след като слезе от рейса, целуна земята.

В затвора Мокрия се промени радикално. Освен че отслабна с тридесет килограма, той намрази до такава степен наркотиците, че за него беше се превърнала във фикс идея мисълта да се бори със зъби и нокти срещу разпространението и употребата на дрога. От три години и половина Кръстанов не се беше докосвал до абсолютно никакви забранени субстанции, след като за малко не умря в килията от свръхдоза хероин, с който го беше почерпил негов съкилийник и колега в пералнята. С две думи, Емилиян Мокрия се върна в България преобразен.

Четиринадесета глава

Секс, наркотици и рокендрол

Първата работа на Кръстанов, след като пристигна в „Младост“ 2 беше да потърси Едрия. Не му беше трудно да го намери, имайки предвид, че последният не беше напускал махалата никога през живота си. Лошото е, че след като го откри, Мокрия буквално се разрева. Едрия се беше превърнал в отчаян наркоман — със сплъстена коса и небръснат от месеци, без почти нито един зъб в устата и измършавял до неузнаваемост.

— Едричък, какво се е случило с тебе бе, копеле? — в абсолютен шок попита Мокрия.

— Плъх, ти ли си? — не можейки да разпознае приятеля си отговори на въпроса с въпрос Пухкавия.

— Какъв плъх бе, идиот?! Аз съм Емилиян! Емилиян Мокрия! Не ме ли позна?

— Мокър, не мога да повярвам, мислех, че си умрял, копеле… — със сетни усилия успя да измърмори старият приятел на Кръстанов от квартала, след което задрема на пейката, на която беше седнал.

— Къде е Фараона?

След като не получи отговор, понеже събеседникът му заспа, Мокрия се плесна по челото и се запъти към долната част на квартала.

По пътя Емилиян се натъкна на свой стар приятел от „Младост“, който в едно много далечно време дори му беше съученик и съсед. Въпросният мъж се казваше Калоян, а всички в квартала го знаеха като Калоян Теслата. Двамата с Мокрия не бяха много близки, тъй като Теслата още от едно време странеше от тежките наркотици и предпочиташе тревата, бирата, мацките и рокендрола. Още от тийнейджър Калоян си беше направил метъл група и се занимаваше упорито с тежка музика. В онези години на Мокрия и компания им се струваше смешно да си металист и страняха от Теслата и неговата тайфа.

Към днешна дата, обаче, бившият съученик и съсед на Мокрия, имаше доста високо положение в обществото, разполагайки с купища пари и пърпорейки по квартала с лъскави коли и мотори.

— Ооооо, Тесличка! Туй ти ли си бе, лек? Не можах да те позная! — провикна се Мокрия насред улицата, стискайки ръката на Калоян.

— А! Мокър! Къде си бе, братинка! Не съм те засичал от години в квартала! Много си отслабнал и някак си… остарял… — отговори му кварталният зевзек, повдигайки слънчевите си очила на диадема.

— Ами, така е, Тесличка, аз имах малко проблеми… Сега съм добре де… — замрънка Мокрия несвързано.

— Ела да пием по бира, ще ми разкажеш! — каза Теслата, след което подкани Мокрия да се качат в луксозния му джип Кадилак Ескалейд.

След като двамата се качиха в лъскавия бял джип, Теслата даде газ, а Мокрия само мигаше на парцали и се оглеждаше като малко дете в магазин за бонбони. След малко, окопитвайки се, измърмори:

— Брейййй, много яка кола, Тесличка! Сигурно работиш някаква много сериозна работа, а?

— Амиии, менажирам една момичешка метъл група — лаконичен беше Калоян.

— Тая метъл група бая комерс ще дойде, че чак Кадилак да си купи мениджърът ѝ!

— Абе, така си е, не е типична метъл група. Съставена е само от страшно сексапилни мацета, абе, направо си е маркетингов проект.

— Как се казва бандата? — продължи с въпросите Мокрия, докато Калоян Теслата летеше с джипа по улиците на квартала.

— „Слотър Китънс“!

— Сло… какво?

— „Слотър Китънс“! — повтори Калоян, усмихвайки се.

— И в какво се изразява твоето менажиране?

— Ами, аз им уреждам европейски турнета, правя им клиповете, финансирам им записите… ей такива неща. След една седмица тръгваме на поредно европейско турне. Имаме няколко участия на международни фестивали, дори участваме на „Евровизия“! Ето, виж… — обясни Теслата и извади смартфона си, пускайки клипче на въпросната банда в Ютюб.

Групата, на която Калоян беше мениджър, набираше страхотна популярност сред тийнейджърите в Източна Европа. Съставена изцяло от супер секси девойки на възраст между деветнадесет и двадесет и две години, „Слотър Китънс“ направо опустошаваше публиката на фестове и частни концерти в страната и чужбина. Изключително успешен проект, предлагащ страхотна визия и концепция, изцяло структурирани по идея на стария приятел на Мокрия от квартала. Феноменален проект с изключителен комерсиален успех.

— Ехеее, какви са тия мацуранки, бе, Тесличка! Сто процента си спал поне с една от тях! — опули се Мокрия като видя гаджетата от бандата.

— Хахаха, ако трябва да съм честен, съм спал с всичките! — усмихна се Калоян Теслата и даде още газ на зверския си джип. — А ти с какво се занимаваш?

— Ами аз… как да ти кажа… Аз бях малко в чужбина.

— Аааа така ли? И къде по-точно?

— В Испания… Мадрид. Бях в затвора, братле, хванаха ме с едно кило бело на летището в Малага. Мани, мани, тежка история, забърках се в неприятности. Сега обаче съм добре! Прибрах се вчера, още се осъзнавам. Лошото е, че няма къде да живея. Търся си работа в момента. Искам да основа клуб за борба със зависимостите, обаче ми трябват много пари…

Калоян спря колата пред едно заведение в квартала и двамата с Мокрия се настаниха на една от масите, след което си поръчаха бири. Около половин час по-късно, след като Мокрия разказа цялата си история, Калоян Теслата му направи предложение:

— Какво ще кажеш да започнеш работа за мен?

— Ами, Тесличка, на драго сърце! Само че нищо не разбирам от музика! — беше краткият отговор на Емилиян.

— Не ти трябва да разбираш от музика. Нуждая се от шофьор за турбуса на момичетата. Имаш ли валидна книжка?

— Ами, в интерес на истината, нямам, Тесличка. От КАТ ми я взеха доста отдавна, заради липса на точки. Нали знаеш — актове, фишове… такива неща — запелтечи Кръстанов.

— Не се притеснявай, ще ти вземем книжката, имам една приятелка от квартала, която ще ни помогне. Въпросът е дали си навит да започнеш тази работа.

— Абсолютно! С огромно удоволствие! Готов съм веднага да тръгна на път! — възторжено подскачаше Мокрия!

— Трябва да си наистина сигурен, тъй като едно турне продължава между два и четири месеца. Спиш в турбуса, сереш в турбуса, храниш се в турбуса и през по-голямата част от времето караш! Това са десетки хиляди километри!

— Готов съм на сто процента, Тесла! Аз съм твоят човек! Плюс това съм чист от наркотици вече три години и половина. Нали се сещаш кой е Едрия?

— Как да не се сещам! Скоро го видях, страшен изпадналяк е станал!

— Искам да му помогна! Искам той също да се изчисти от тия лайна! Ако започна работа при теб, ще събера пари, с които ще учредя клуба, за който ти споменах. Това ми е висша цел! Искам да помогна на хората със зависимости, за това живея сега!

— Ако си вършиш съвестно работата, за една година ще спечелиш достатъчно, за да си задвижиш нещата. От теб искам единствено да бъдеш сериозен! Ок? — каза Теслата и поръча на келнера още две бири.

— Дадено! — с увереност отговори Мокрия, след което вдигна халбата си за наздравица.

След една седмица Емилиян Кръстанов получи обратно шофьорската си книжка, точно както му беше обещал Калоян Теслата и след като двамата уредиха цялата документация, нужна за постъпването на Мокрия на работа в организацията на приятеля си, всичко изглеждаше готово за предстоящото Източноевропейско турне на „Слотър Китънс“.

Теслата представи Мокрия на момичетата от бандата и на целия екип, състоящ се от около двадесет души. Три дни по-късно турнето започна, а първият концерт на момичешката метъл-сензация трябваше да се проведе в Букурещ, Румъния.

Всичко вървеше прекрасно, концертите се нижеха един след друг. „Слотър Китънс“ помитаха всичко наред, а за невероятните им лайфове спомагаше грандиозно пиро-шоу и балет, съставен от седем не по-малко сексапилни от самите членки на групата танцьорки.

Към средата на турнето Емилиян се гаджоса с басистката на групата — червенокоса едрогърда мадама, на име Стейси. Двамата изглеждаха доста влюбени и си прекарваха чудесно заедно. Изобщо, животът на Мокрия се промени радикално — от ада на затвора „Мадрид III“, до върха на щастието, където Мокрия летеше, след като започна работа при Калоян Теслата и забрави за амфетамините и другите глупости, с които се беше занимавал цял живот.

През цялото време, откакто стана шофьор на „Слотър Китънс“ Мокрия не спираше да се възхищава на Теслата и неговите находчивост и нюх. Всеки ден Емилиян се чудеше как е възможно един човек да стане милионер, менажирайки метъл група, и то съставена изцяло от момичета. В крайна сметка излизаше, че „Слотър Китънс“ не е просто рок банда, а цяла машина за пари, направо институция.

Всяка вечер, преди да заспи в кабината на турбуса, Емилиян Мокрия благодареше на Господ, че животът му се нареди по този начин, след което заспиваше спокоен, знаейки, че старият му приятел Калоянски никога няма да го предаде или изостави.

Това, което Мокрия със сигурност не знаеше, беше фактът, че Калоян по прякор Теслата от софийския квартал „Младост“ 2 беше един от най-големите наркотрафиканти на територията на Стария континент, а момичетата от „Слотър Китънс“ и техния балет — изключително високоплатени проститутки, чиито услуги можеха да си позволят само много, ама наистина много богати мъже!

Схемата беше следната: по време на турнетата в казанчетата за течностите за чистачки на камионите с техниката и турбуса, в който Мокрия возеше „музикантките“ от бандата, се прекарваше метамфетамин в течно състояние, който, по предварителна уговорка, се доставяше предимно в градовете, където момичетата имаха участия, а в специални тайници отново в същите превозни средства, от чужбина към България Теслата докарваше баснословни количества хероин. Когато не бяха на турне, момичетата от групата и балета предлагаха секс услуги, отново под сводничеството на техния „мениджър“. Именно чрез тази си дейност Калоянчо, бившият съученик на Мокрия, трупаше милиони евра и долари в продължение на вече няколко години!

Мокрия така и не разбра нищо за потайната дейност на своя работодател и продължи да изпълнява служебните си ангажименти съвестно и коректно. Съвсем скоро вече имаше достатъчно пари, за да учреди своя антидрога клуб, с цел да помага на зависими от цяла България. По ирония на съдбата, финансирането на начинанието му идваше от международна схема за трафик на наркотици, част от която, без да знае, стана именно самият Емилиян Валериев Кръстанов.

Късмет, стечение на обстоятелства, ирония или нещо съвсем друго? Бих предпочел самите вие, уважаеми читатели, да прецените. Понякога животът предлага предизвикателства, които няма как да преценим дали са за наше добро или зло.

Въпросът е ще успеем ли да вземем правилното решение навреме и дали изобщо го искаме! И дали времето ще покаже били ли сме прави в дадена ситуация, или сме грешали! Отново оставям преценката само на вас!

Content

Константин Рашков
Нарко-маневри София — Бургас
(Греховете на Мокрия, Едрия и Фараона)

Предговор

Първа глава Бог дал, Бог взел

Втора глава Бягството

Трета глава Нарко-маневри София — Бургас

Четвърта глава Бизнес, море и жажда за мъст

Пета глава Бързи и яростни

Шеста глава Типченица

Седма глава Шехерезада

Осма глава Завръщане

Девета глава Втора амфетаминова епоха: Апокалипсис

Десета глава Бизнес в нова насока

Единадесета глава Блицкриг

Дванадесета глава Кирчо от острова

Тринадесета глава Трафик

Четиринадесета глава Секс, наркотици и рокендрол