С. Дж. Кинкейд

Императрица

Враг на империята  #2

На София, Грейс, Мадлен и Естел

Нямам търпение да видя как превръщате мечтите си в действителност!

ДО НАШИЯ ВИСОКОУВАЖАВАН СЕНАТОР

Алектар фон Пасус:

Моля се светлината на звездите да освети всяко ваше начинание. Извинявам се, че прибягвам до толкова грубо средство за комуникация — таен лист, на който пиша на ръка, — но не смея да ви изпратя съобщение чрез технически средства за разпространение. Навярно моят доверен пратеник ще ви донесе тази бележка дванайсет дни след написването ѝ. Умолявам ви веднага щом я прочетете, да я смачкате и стриете на прах и ако се наложи, убийте пратеника, за да запазите съдържанието в тайна. Той с готовност ще приеме да умре в служба на нашия Жив космос.

Съжалявам, че ви се натрапвам, докато скърбите за обичната си дъщеря Елантра, но е наложително. Сега аз съм първосвещеникът, но предчувствам, че това няма да продължи дълго. Като най-високопоставеният хелионист в този център на империята съм принуден да ви изпратя тази отчаяна молба за помощ!

Всички ние, следовниците на истинската вяра, сме много притеснени от събитията, които се разиграха в последно време тук, в Хризантемиума. Сенаторите Фон Пасус открай време са пламенни защитници на Живия космос. Сега е моментът да покажете, че вие не сте изключение! Нашият божествен Космос има нужда от вашата вяра и от силата ви! Скоро ще ме свалят от поста, затова няма да имам възможност да действам.

Знам, че сте велик човек, сенаторе. В деня, в който предизвикахте покойния сенатор Фон Империан заради еретичния му и непристоен интерес към науките, изпитах огромна радост. Вие изиграхте ключова роля в поразяването на светотатниците, решени да осквернят свещените мистерии на нашия божествен Космос. Цяла една фракция от Сената се стремеше да унищожи устоите на нашата империя в името на „науките“ и може би щяха да успеят, ако не бяха думите, които вие нашепнахте в ухото на император Рандевалд, и твърдостта, с която подтикнахте ръката му да нанесе удара.

Затова трябва да ви помоля отново да проявите смелост.

Като двуглава усойница нашите врагове надигнаха нов чифт отровни зъби, с които да отровят галактиката. Треперя, докато ви казвам коя е тази нова глава, макар че вие сигурно сте се досетили.

Това е нашият млад император Тирус фон Домитриан.

Знаете, че служа като първосвещеник в Хризантемиума вече повече от век. Бях гласът на Живия космос за онези Високопочитаеми, които властват в този галактически двор. Направих така, че този център на нашата империя да остане непокварен от онези остарели религии, които трябваше да бъдат изоставени на старата Земя. Аз играя ключова роля за поддържане на духовното благоденствие на този двор и съм също такава неразделна част от него, колкото всеки Високопочитаем, затова мога да говоря авторитетно. Двама владетели от династията Домитриан са търсили съветите ми.

Младият Тирус обаче търси съвети другаде. И не ви го казвам, защото съм старец, който се дразни, задето го пренебрегват. Мога да приема подобно отношение, ако знаех, че зад него стоят достойни причини, но сега, докато пиша тези редове, знам, че се крои нечестив заговор. Не знам как ще представят пред хората събитията от последните дни, но ще ви разкажа истината — ще ви опиша коронацията на императора, на която лично присъствах.

Император Тирус тайно вкара в Хризантемиума група луминари — едни особено проблемни, непросветени Излишни (вие ли не го знаете!). С тяхна помощ устрои засада на собствената си баба, нашата обична, предана на Живия космос Високопочитаема Сигна. Обедини жителите на различни планети срещу останалите Високопочитаеми — и това беше най-незначителното сред множеството му провинения!

Сигурно сте видели предаването от Съвета му. Той говори за нова ера, за това как щял да възстанови науките, за да прочисти лошото пространство. Какъв абсурд! Но знам чие ужасно влияние втълпява такива идеи в главата на този млад император.

Създанието, което смята да вземе за жена.

Мъчно ми е да говоря за тези неща на баща, съвсем наскоро загубил детето си, но нямам друг избор: Тирус фон Домитриан възнамерява да се ожени за изчадието, Немезида дан Империан, която уби дъщеря ви Елантра.

Сигурно си мислите, че тези ужасни думи не отговарят на истината. Много ми се иска да е така!

Немезида трябваше да бъде огнената жертва на коронацията на новия император. Баба му Сигна настоя за това и Тирус се съгласи. Вместо това императорът освободи създанието Немезида и сложи Високопочитаемата Сигна на негово място. А после — само при спомена се разтрепервам! — императорът уби баба си и заяви, че смята да направи това изчадие своя императрица.

Императрица!

Не, не сте прочели неправилно. Самият аз не мога дори да си го представя.

Едно изчадие, един подчовек, едно чудовище — да стане наша императрица!

Всички слухове открай време твърдяха, че младият Тирус е луд. А после се разнесоха други слухове: че през цялото време се е преструвал на такъв, за да се спаси от зложелателството на собственото си семейство. Е, добре, боя се, че все пак е луд! Със сигурност е луд! Всички знаем какви са изчадията!

Те не са хора. Немезида дан Империан не е човек. Тя е генетично програмирано чудовище. Беше създадена така, че само да прилича на човек. Но не е човек! Изчадията са по-бързи, по-силни и по-жестоки от нас и единствената им функция е да защитават господаря си. Знаем го със сигурност. Трябваше да убият Немезида още в мига, в който се разкри, че не е Сидония фон Империан, господарката ѝ, а самозванка, която се преструва на нея.

Цялото последвало насилие… Смъртта на вашата обична Елантра, убийството на нашия император, а сега и това…

Не можем да го търпим! Не можем да допуснем това да продължава!

Останах ужасен. Отказах да помажа императора, ако продължи да държи до себе си това създание с намерението да го направи императрица. Ако загубя поста си — което изглежда много вероятно, — ще бъде само по една причина: защото заявих позицията си от ваше име. Когато отказах, императорът се обърна към мен с безкрайна дързост: заяви ми, че започвала нова ера и от мен вече нямало нужда. През целия си живот съм съветвал членовете на фамилията Домитриан, а това копеле на някакъв Излишен си позволява да ми говори по този начин! А после той прегърна Немезида и я целуна пред ужасените ни погледи.

Не знам как да сложа край на това. Не знам как да действам. Затова ви умолявам да ми помогнете. Император Тирус фон Домитриан възнамерява да се ожени за Немезида дан Империан. Дан! Подчовек. Сигурно е луд, щом изобщо му е хрумнала подобна мисъл.

Знам, че братовчедка му Девини получи ужасно мозъчно увреждане, но тя е единственият жив потомък на династията Домитриан, който може да заеме мястото на Тирус. Умолявам ви, сенатор Фон Пасус, на когото принадлежат най-обширните територии в тази империя: застанете срещу този нов император. Трябва да го накарате да прогледне или да го замените с друг император, който не се подиграва с Живия космос. Ако не пожелае да промени посоката си на действие и естествено — да ме възстанови на поста ми като първосвещеник, трябва да бъде заменен с друг Домитриан, готов да го стори.

И преди да си помислите, че ви предлагам нещо плашещо, нека ви кажа следното: Тирус няма моята благословия. Няма благословията и на останалата част от свещениците на нашата вяра. Вие, сенаторе, знаете какво означава това! Тирус е умно момче, но покойният император го избра за Първи престолонаследник единствено заради вътрешните напрежения във фамилията Домитриан. Не си направи труда да го образова, да го научи на всички тези неща, които трябва да знае един престолонаследник.

Тирус фон Домитриан няма никаква представа колко слаба е позицията му.

Сега е времето да нанесем удар.

Фустиан нан Домитриан, първосвещеник

1.

Някой ми беше дал отрова. Разбрах го още от първата глътка.

Този човек щеше да умре.

Огледах претъпканата приемна с надеждата да зърна обречения глупак, решил да отрови едно изчадие. Това не беше първото покушение срещу живота ми в напрегнатите дни след коронацията на Тирус. Младият Високопочитаем Остерлиц, който ме нападна неочаквано и се опита да ме прободе. Бях така озадачена, че изтърпях непохватните му опити в продължение на няколко секунди.

Стори ми се препоръчително да проявя дипломатичност, затова му дадох шанс.

— Веднага спрете — казах му, като отбягнах удара, а после и следващия опит.

Той само оголи зъби и се хвърли към мен. Заобиколих го и закачих глезена му с моя. Той загуби равновесие и падна. Изкрещя и се опита да се надигне, затова го ритнах по главата и му разбих черепа.

Изминаха няколко дни преди следващото покушение — от една фанатична нископоставена свещеничка. Тя издаде намеренията си, като изкрещя „Изчадие!“ секунда преди да се опита да ме дръпне към люка, за да хвърли и двете ни през него.

Изтръгнах се от хватката ѝ, отблъснах я и я бутнах през отвора. Металните врати се затвориха след нея — очевидно беше заложила предварително някакъв автоматичен таймер — и аз срещнах погледа ѝ в онази частица от секундата, преди вратата към космическото пространство да се отвори зад нея и да я изтласка в мрака.

Когато екзекутираха престъпниците чрез изстрелване в Космоса, наблюдателите трябваше да се обърнат с гръб и да отклонят погледа си — жест на преднамерено неуважение. Осъдените бяха недостойни дори някой да наблюдава смъртта им.

Сега обаче изпитах странното желание да наблюдавам как тази смела жена, която ме беше нападнала, се носи в космическото пространство. Тя беше видяла с очите си участта на Остерлиц, но въпреки това бе дръзнала да ме нападне пряко. Това беше най-малкото, което можех да направя за човек с такъв кураж. Много Високопочитаеми ме мразеха, много хелионисти ме презираха с всяка клетка на самомнителното си същество, но малцина имаха смелостта да превърнат омразата си в действие.

Хелионистите смятаха създанията като мен за подчовеци. Частицата „дан“ в имената ни означаваше, че сме по-нископоставени от тях. Да, но сега новият им император смяташе да се ожени за мен. Те щяха да са принудени да коленичат пред едно нечовешко създание. Пред изчадие.

Опитите за убийство не ме изненадаха — изненада ме това колко редки бяха. Само три покушения за десет дни? Струваше ми се донякъде разочароващо.

Усещането, че съм в опасност, ми беше познато и ме изпълваше с радост. То ме правеше по-съсредоточена, караше сърцето ми да бие по-бързо. Вдигнах бокала към устните си и погледът ми се плъзна по тълпата, защото моят кандидат-убиец положително беше достатъчно глупав да ме гледа как пия тази отрова.

Само след секунди обаче разбрах, че ме следят прекалено много очи и не мога да определя кои може да са на отровителя ми. Трябваше веднага да се сетя. Все пак сега, където и да отидех, ме наблюдаваха, проучваха, обсъждаха ме, даваха мнения.

— Никога ли не се уморяват да ме зяпат? — зачудих се аз първата нощ след коронацията, когато забелязах неестествения брой на втренчени в мен очи.

— Животът на хората с фамилия Домитриан просто е такъв — отговори Тирус.

И така да се върнем на убиеца ми. Кандидатите бяха безкрайно много. Тълпата, събрана тук за Деня на помилването, просто беше твърде гъста и нямаше как да разбера кой е искал да сложи край на живота ми. Прекалено много от хората, които ме наблюдаваха, навярно желаеха точно това.

Погледът ми обаче срещна познати очи. Тирус кимна към изхода в безмълвен знак, че трябва да се разделим с Високопочитаемите. Беше време за церемонията, която щяхме да прекараме с Излишните.

Кимнах, че съм разбрала. Денят на помилването щеше да се проведе в Голямата хелиосфера. Това беше важен празник в империята — един от малкото, целящи да удовлетворят Излишните, които живееха на планети, вместо управляващите Високопочитаеми, обитаващи Космоса.

В този ден Тирус щеше да се възползва от императорската привилегия да намали присъдите на няколко Излишни, които бяха приели хелионистката вяра. Отправих се към изхода, където знаех, че той ще ме чака. Спрях се, когато минах покрай група празнуващи, събрали се пред братовчедка му и нейния съпруг.

Винаги обръщах внимание кой се тълпи около Първата престолонаследница, Девини. Тя беше последната жива роднина на Тирус и бе наследница на трона. В моите очи Девини представляваше най-голямата заплаха за него. Мозъчните увреждания, които ѝ бях нанесла, бяха нелечими, затова тя не можеше сама да крои заговори; други обаче можеха да я използват като марионетка. Ако зависеше от мен, щеше вече да е мъртва. Но решението беше на Тирус. Девини бе последният член на семейството му и аз я бях направила неспособна да мисли и действа. За него убийството ѝ щеше да изглежда чудовищно.

А после…

Бавно, бавно осъзнах нещо: в ръката си държах инструмент за убийство, за който никой не можеше да ме обвини и не можеше да свърже с мен.

Взех решение. Приближих се към последната жива роднина на годеника си. Сянката ми се спусна над нея и замъгленият ѝ поглед се плъзна към моя.

— Здравейте, Ваше височество. Харесват ли ви празненствата? — попитах мило и се извисих над нея.

Девини ме погледна и примигна тъпо, без да знае нито коя съм, нито какво я питам. С привидно нехайство оставих бокала си на масата, точно до нейния. Демонстративно разплетох прибраната си в сложна прическа, понастоящем червеникавокестенява коса и я подредих наново (нещо напълно излишно, след като механизмите за коса можеха да я подредят във всеки стил, но въпреки това много жени се суетяха за прическата си).

— Много ми беше приятно да си поговорим — обърнах се към Девини. — Трябва пак да си поприказваме.

Взех нейния бокал и оставих своя там. И всичко свърши толкова бързо, така лесно. Отправих се към Тирус за церемонията с надеждата, че в края ѝ ще сме чули новината — потвърждението за смъртта на най-опасния му враг.

— Много си красива — прошепна ми Тирус, докато се приближавахме към хелиосферата.

— Знам — отговорих аз.

И двамата бяхме облекли рефлектиращи одежди от сребро, преплетено с ивици течен кристал. Аз бях избрала червеникавокестенява коса и по-мургав тен, но Тирус изглеждаше същият, както винаги — блед, с лунички тук-там, умни светли очи и руси вежди, извити под остър ъгъл, над които се спускаше разрошена червена коса.

Миг преди да влезем в Голямата хелиосфера, аз се поколебах. Не ми беше присъщо да съм нервна и всъщност не бях, не точно… Но знаех, че ще извърша нещо скверно: ще вляза в Голямата хелиосфера и ще заема почетно място по време на церемонията.

Тирус се досети какво си мисля. Наведе се по-близо към мен и понижи глас:

— Днес няма да има проблеми с фанатиците. Няма да излъчваме церемонията на живо, затова, ако се случат инциденти, можем да ги изрежем от записа. Пък и доведохме един свещеник специално за церемонията. Това е празник на Излишните, ето защо те са публиката. Ще са по-благосклонно настроени към нас.

Искаше да каже по-благосклонно настроени към мен.

Да, разбира се. До този момент Тирус много внимаваше за всеки свой ход, тъй като беше от хората, които мислят десет стъпки напред, преди да направят една. През последните седмици бавно ме въведе в обществения живот.

Първо разпространи в галактиката записи от драматичната сцена на коронацията, когато заяви любовта си към мен и ме прегърна пред всички, осъждайки баба си да загине на мое място. В записа затворническата ми дреха бе превърната в изящни, изискани парцали, а непигментираната ми коса — в грива от искрящо злато. Приличах не на изчадие, а на загубена принцеса от някоя приказка.

Предаването беше много ефективно в едно отношение: стовари — справедливо — върху Сигна цялата вина за смъртта на император Рандевалд.

Галактиката ме беше видяла само в тези сцени и те се оказаха достатъчни, за да накарат Излишните на техните планети из цялата империя да се зачудят коя ли може да съм, да се запитат какво ли е миналото ми, защо съм се появила в обществения живот. Тирус вярваше, че най-добрият начин да лиши една тайна от силата ѝ е да я облее в блестяща светлина от желан от него ъгъл, да я изложи смело пред погледа на всички, вместо да я крие. След този първи образ продължи по курса си, като ме представи като своята бъдеща императрица — и изчадие — на първия си съвет.

Хиляди души се бяха стекли лично на Валор Новус, централния космически кораб в Хризантемиума, а останалата част от местата в Голямото светилище бяха заети от аватари на светлинни години разстояние. Това беше най-голямата зала в целия кораб и се използваше само по специални поводи, като например първото обръщение на нов император към най-могъщите хора в империята му.

Един от съюзниците на Тирус зададе предварително уговорения въпрос за мен и той даде подготвения отговор:

— Моята годеница ще бъде символ на новата ера, която ще започнем тук днес. Казва се Немезида дан Империан. Някои ще останат скандализирани, задето не възнамерявам да се оженя за жена от елита на тази империя. Нека бъдат! Нека бъдат, защото обичам Немезида повече от всяка друга. Тя е най-честната, смела и достойна кандидатка, която мога да си представя като императрица на тази галактика, и знам, че след време всички вие ще започнете да ѝ се възхищавате така, както ѝ се възхищавам аз.

Предварително се беше погрижил да намалят звука в някои сектори на залата, защото очакваше да избухне буря от възражения. Но повечето от онези, които по традиция възразяваха, не посмяха да направят нищо друго освен да изръкопляскат. При коронацията си Тирус беше взел неколцина хелионисти за заложници. Сега, когато беше обезвредил опасността, която представляваше баба му, възнамеряваше да ги освободи… ако роднините им в Сената му окажеха съдействие за предаването. Затова тези малобройни възражения бързо бяха заглушени, а звукът от съюзниците, на които Тирус можеше да разчита да ръкопляскат, беше увеличен.

Всички важни фигури в галактическата медия „Евридика“ бяха получили лични съобщения от императора. Той беше поздравил всяка една от тях и думите му включваха „кодиран език“, тоест заповедта публично да ме подкрепят най-ентусиазирано.

Преди някой да успее да зададе още въпроси, Тирус премина към частта за възвишените си надежди — как ще възстанови науката, за да обезвреди заплахата от лошото пространство. Този път нарочно заглуши сектора на Високопочитаемите, за да се чуе ликуването на Излишните. Това, че оповести двете си най-скандални намерения по едно и също време, раздели възмущението и го насочи в две посоки, точно както се надяваше.

А после като завършек на първата си реч пред Съвета, която бе изпратена с оглушителни овации, Тирус протегна ръка, хвана моята и ме придърпа към себе си, за да ме покаже в най-прекрасния ми вид. Вместо лишен от цветове албинос, какъвто бях, изглеждах изтъкана от наситени цветове — блеснала черна коса и бронзова кожа с блясък по скулите, в блестяща рокля от слоеве злато, които се спускаха един по един като буйна река.

Красива жена, а не изчадие. Така изглеждах.

Но това, което може да постигне илюзията, си има граници. Знаех го в сърцето си.

Сега ни предстоеше първото истинско изпитание — щяхме да разберем дали хората възприемат публичния ми образ така, както се надяваше Тирус. Сега, сред публика от Излишни, се надявахме те да бъдат изпълнени с прекалено голямо страхопочитание и радост, че присъстват на такова велико събитие, за да се занимават с това, каква съм аз — или по-точно какво съм аз.

Двамата с Тирус влязохме в Голямата хелиосфера. С изострено до болка внимание мислех за всяко трепване на миглите си, за всяко помръдване на мускулите. Сега, когато всички знаеха, че не съм човек, беше по-важно от всякога да приличам на такъв.

Тълпата в Голямата хелиосфера замлъкна, когато влязохме в свещената зала от диаманти и кристали. Всички паднаха на колене и притиснаха ръка към сърцето си в поздрав към императора.

— Станете — каза Тирус. Никога не ги караше да стоят на колене, както обичаше да прави покойният Рандевалд.

Минахме през разделеното на две море от тела и Тирус зърна Астра ну Амадор, притеснена млада свещеничка, която работеше за сенатор Фон Амадор.

Тирус кимна в мълчалива благодарност. Тя кимна и се усмихна в отговор. Беше достатъчно амбициозна, за да види, че ако ни направи впечатление, може да стане първосвещеник на мястото на Фустиан нан Домитриан. Тирус и Фустиан бяха скарани от церемонията насам, когато Фустиан отказа да ме благослови. На мястото на Астра Фустиан щеше да откаже да извърши днешната церемония в мое присъствие.

Сега, когато вдигнах поглед и огледах всичко наоколо, наистина забелязах силата на светлината, която нахлуваше през прозорците, макар че тя едва-едва затопли кожата ми. Хелиосферата беше проектирана така, че да я пречупва по хиляди начини за службите. Нямаше нужда от огледала, които да увеличават светлината на звездите, когато се намирахме толкова близо до червената звезда хипергигант — Хефест, за Ритуала на помилването.

Хефест блестеше, така огромен и ярък, че по-далечните и по-малките звезди в Космоса се губеха сред чернотата. Тълпата щеше да прилича само на силуети, очертани на огромния огнен език на неговата светлина, ако не беше блестящият пигмент, инжектиран под кожата на присъстващите, от който чертите им се открояваха в мрака. Не разпознах нито едно от лицата.

Застанахме сами в най-вътрешния кръг, докато свещеничката Астра поставяше свещени потири из цялата зала.

Затворниците Излишни мълчаливо се подредиха на опашка. В затвора те бяха приели хелионистката вяра и представляваха онази щастлива дузина, която щеше да получи помилване тази година като награда за покаянието си.

Ролята на Тирус в церемонията беше кратка — той пристъпи напред и мъжете и жените коленичиха пред него, оголвайки достойните си за съжаление глави, обръснати в знак на преданост към новата им вяра. Тирус изрече кратката реч на помилването. Оттук нататък нещата ги пое свещеничката.

Астра започна да се движи между новите вярващи и да им помага да се съблекат. После поведе всеки един за ръка към прозореца, за да го разположи под суровия поглед на свещения хипергигант. Голите мъже и жени се притиснаха към прозореца, разпериха ръце, пръсти, попиха светлината с всеки сантиметър от кожата си.

Тирус ме хвана за ръката, леко ме побутна и двамата отстъпихме назад и още по-назад, докато свещеничката бавно оправяше оптичните устройства, така че в залата да проникне още светлина от хипергиганта.

Тази светлина стана толкова ярка, че сякаш се заби в зениците ми. Потокът бяла светлина обгори очите ми и аз инстинктивно стрелнах ръката си нагоре да предпази лицето ми. През пелената, която сега се спускаше пред очите ми, чух шумолене — и други хора вдигаха ръце и правеха същото. А после пламна горещина — огромна, ужасна вълна от жега, която се блъсна във въздуха помежду ни, опари кожата ми и аз разбрах, че е прекалено силна.

Нещо не беше наред.

Помилваните мъже и жени се отдръпнаха от прозорците и черните им силуети се разкривиха. Ужасните им викове раздраха въздуха. Одеждата на свещеничката пламна, а от потирите с масло се издигнаха колони от горещина.

Възприех няколко неща наведнъж: пламъци, стотици тела около мен и само един изход.

Това беше смъртоносна клопка.

2.

Реагирах преди всички други: стиснах Тирус в хватката си, без изобщо да помисля какво правя, и го хвърлих право над главите над тези, които стояха между мен и изхода. Не бях усещала такава сила, откакто ме смалиха до размерите на обикновена жена.

Скочих над главите на хората, които вече се размърдваха, започваха да се обръщат, да реагират, да крещят. Струваше ми се, че се движат през някакво блато, аз обаче прелетях покрай тях. Тирус си възвърна равновесието. Само след секунда застанах до него и дори да се опиташе, той не би могъл да ми попречи да го тласна през вратата.

Измъкнахме се от нажежения задушлив въздух на свещената зала. Зад гърба ни пламъците се разрастваха. Масата от тела, която бях очаквала, се устреми към мен и изпълни въздуха с писъци, крясъци и трополене на бягащи крака.

Човешката вълна изхвърли на спасителния бряг първите шепи късметлии. Останалите запълниха рамките на вратата, а после дори още по-плътно. Ръце, крака и уплашени крещящи лица запушиха всички дупки. Входът се задръсти и виковете на ужас се превърнаха в истерия, когато хората осъзнаха, че са в капан.

Тирус посочи към един Излишен наблизо.

— Повикай помощ! ВЕДНАГА! Кажи на всички кораби наблизо да пратят медицински ботчета!

След това се хвърли напред, към задръстената от хора врата.

Прикованите в капан жертви протегнаха ръце към него.

С един скок той се озова до тях и започна да ги освобождава, а аз прогоних безжалостната мисъл, че дори да спаси тези, на тяхно място ще дойдат други. Присъединих се към усилията му да освободи хората. В паниката им техните отчаяно посягащи ръце се вкопчваха в моите, но въпреки това беше трудно да ги отскубна един от друг. Колкото и хора да изтеглях, вратата така и не се отпушваше, за да могат да избягат другите. Вместо това на мястото на освободените се провираха следващите и пречеха на всички. Но после усилията ни започнаха да се увенчават с успех. В стената от хора се отвориха пролуки, през които заизлиза тъмният пушек от хелиосферата. Това обаче си имаше цена. Посягащите ръце вече не ме деряха, не деряха нищо… Виковете станаха все по-тихи, докато накрая не се възцари мълчание. Устните на хората в огромната запушалка посиняха, а очите им се изцъклиха.

Дълго след като някои от извадените бяха сканирани от медицински ботчета, които се отдалечиха, преценили, че не могат да ги съживят, Тирус не спря да работи, да се мъчи да измъкне още хора. Аз просто отстъпих назад и огледах оцелелите. Едно медицинско ботче се понесе към мен във въздуха и неутрализира радиационното излагане.

Най-накрая сложих ръка на рамото на Тирус.

Ръцете му паднаха от двете страни на тялото.

Той се обърна. Светлите му очи се плъзнаха по оцелелите. Устните му се раздвижиха, докато ги броеше мълчаливо.

— Как можа…

Лицето му беше изцапано с пепел. Той прокара ръка през косата си, разроши я, изцапа я.

Едно ботче се приближи с бръмчене към него и той се стресна, когато червеният му пламък проблесна, за да го провери за радиационно излагане.

Тирус просто изглеждаше онемял от потрес.

— Не разбирам какво стана.

И аз преброих оцелелите. Само осемнайсет. Стотици все още бяха хванати в капан в хелиосферата. Повечето мъртви бяха от прислугата и служителите на един или друг Високопочитаем. Някои се бяха прегърнали, други лежаха на земята по гръб… или както ги бяха положили след смъртта им. Изгорената им кожа беше покрита с грозни червени мехури. Погледнах към едно ботче, което се рееше над главата на момче, застанало на четири крака. Момчето повръщаше от радиационното излагане.

Когато дойдохме тук, ни придружаваха и други медицински ботчета, но броят им — само една дузина — беше ужасяващо малък. А Тирус беше наредил на онзи Излишен да повика още. Медицинските ботчета трябваше да се стекат тук на цели ята веднага щом системата забележеше пробив.

А пробивът…

Обърнах се и погледнах объркана към Голямата хелиосфера. Звездата сякаш беше проникнала право през нея и ни беше изгорила — катастрофална авария в структурата на кораба, нещо, което ремонтните ботчета трябваше да са забелязали дълго преди да се е случило.

И тогава ми хрумна нещо: „Хелионистите ще се възползват от това. Ще кажат, че това е порицание от Живия космос.“

Звездите бяха изражение на волята на божествения Космос. Можеше ли да има демонстрация на недоволство, по-силна от тази? Тази мисъл накара дори и мен да потръпна от суеверен страх.

Не можех да кажа със сигурност дали вярвам в Живия космос, но знаех, че Космосът не вярва в мен. Всички свещеници ми го бяха казали.

Когато се обърнах към Тирус, той беше свалил императорския си скиптър и сега просто го гледаше.

— Мисля, че го направих аз — промълви той толкова тихо, та едва го чух.

— Тирус…

Но не можехме да разговаряме. Отвсякъде ни заобикаляха политически съюзници и врагове, които се бяха стекли на Валор Новус при първия признак на трагедия, трябваше да се погрижим за труповете на мъртвите и да уведомим семействата им. Отдръпнах се настрана, за да могат прислужниците да вдигнат труповете, и обувката ми се удари в нещо твърдо.

Погледнах бързо надолу.

Мъртво момиче. Младо, с осеяна с грозни мехури кожа на ръката, с тъмни очи, които гледаха към тавана с онзи мътен, втренчен поглед на мъртвец…

„Сидония.“

Примигнах и видях, че не е тя. Не беше тя.

И все пак призракът ѝ сякаш се надигна в ума ми, напомни ми, че тя никога повече няма да съществува в тази вселена. Докато мислех за това, всичко в галактиката ми се стори мрачно и празно. Изпълних дробовете си с парливия въздух, за да се насиля да се съсредоточа, да остана прикована в настоящето. Затова успях да различа думите, които казваха на Тирус.

Още една трагедия. Нея я бяхме пропуснали.

— … мисля, че беше отрова…

Рязко обърнах глава към тях. „Моля те…“

— Саливар е мъртъв, така ли? — попита Тирус.

Не! Не, не!

Съпругът на Девини. Той беше изпил виното.

Тя беше жива. Все още представляваше опасност за нас.

Бях пропуснала целта.

Бях прекарала цял месец сама, затворена, в очакване да срещна смъртта по заповед на Тирус. Запълних този месец с ненавист към самата себе си, задето все още копнеех за него, макар да бях сигурна — така сигурна!, — че той е виновникът за смъртта на Сидония. А той знаеше, че мисля така.

Макар че надви баба си, изтръгна ѝ самопризнание, че ме е заблудила, и двамата се целунахме пред всички най-могъщи личности в империята…

Помежду ни все още съществуваше известно смущение.

А аз все още се измъчвах от тези коварни съмнения.

Очаквах с радост и страх вечерта, която смятахме да прекараме съвсем сами след церемонията Помилване, защото той беше толкова зает с императорските си задължения. За първи път щяхме да останем само двамата.

Сега обаче това нямаше да се случи.

Повечето от мъртвите бяха загинали от рани, получени от стъпкването, а не от изгарянията от звездата. Свещеничката, която ни беше изпратил сенатор Фон Амадор на мястото на Фустиан нан Домитриан, беше мъртва.

А когато прислужниците на Тирус започнаха да разследват, откриха, че една от жертвите е моят кандидат-убиец. Показаха ни охранителните записи, които бяха уловили опита за отравяне. Двамата с Тирус видяхме сцени от събирането на Високопочитаемите преди оттеглянето ни… Видях как се движа сред тълпата и поглеждам към един Високопочитаем, който се спъна и се вкопчи в рамото на съпругата си… а в това време Високопочитаем от незначителен клон на фамилията Ротси капна в питието ми няколко капки.

А после този Ротси започна да ме наблюдава. Очевидно не беше забелязал, че съм сменила бокала си с този на Девини, но ме последва в Голямата хелиосфера, за да види с очите си как загивам от отровата му.

— С неговите камъни по неговата глава — подметнах аз, когато разпознах лицето му сред труповете.

Усетих, че погледът на Тирус е прикован в мен, и добавих:

— Дори не подозирах, че в бокала ми има отрова. Само като си помисля, че без да искам съм я предала на…

— Да — прекъсна ме Тирус с разбиращ тон. — Сигурен съм, че си съкрушена. — После се обърна към прислужниците си:

— Погрижете се всички да разберат, че този Високопочитаем е отровил Саливар. Не споменавайте нищо за Немезида.

Отново се извърна към видеото и Тирус му направи знак да се пусне пак.

— Какво? — попитах тихо аз.

— Разпитайте и този — каза Тирус и забучи пръст в образа на Високопочитаемия, който се беше спънал и отклонил вниманието ми, докато отровата капеше в напитката ми. — Ако трябва, уплашете го. Уверете се, че не е бил съучастник.

— Мислиш в правилната посока — рекох аз и му се усмихнах.

Тирус не отвърна на усмивката ми. Отново беше вперил поглед в списъка с мъртъвци от хелиосферата.

Двамата с Тирус се оттеглихме на Хера, какъвто беше планът, но тези откраднати часове не ни донесоха никакво удоволствие. Тирус ми беше подарил този великолепен астероиден космически кораб, построен от баба му — годежен подарък, космически кораб на Домитриан, предназначен за една бъдеща Домитриан.

Сега двамата седяхме заедно в огромната нефритена зала, която Сигна смяташе да превърне в булевард за разходки и пазаруване, но така и не доживя да го стори. Затова там имаше бълбукащ фонтан, подхранващ поток, който лъкатушеше през градина от бронзови дървета и растения.

Двамата с Тирус седяхме сами в центъра на този огромен пуст булевард с кънтящо ехо. Тирус бръкна в ножницата на кръста си и извади пръчка от паладий. Едно перване с пръстите, и краят ѝ се превърна в шест остри шипа.

Императорският скиптър. Понякога виждах как Тирус се взира в него със странно напрежение — не беше спрял да го прави от коронацията си насам. Скиптърът приличаше на декоративна пръчка, но всъщност представляваше могъщо оръдие. Това беше инструментът, който превръщаше Домитриан в най-изтъкнатото семейство в галактиката.

— Какво всъщност представлява? — попитах най-накрая аз.

Тирус ме погледна неохотно.

— Предполагам, че знаеш какво е това?

Кимнах и той продължи:

— Получих го така, както всички други императори преди мен. Чичо ми умря. Аз се възкачих на трона. — Той вдигна длан и я прокара по шестте шипа. — Пронизаха кожата ми с тях, за да проверят кръвта ми. Регистрираха ме като Домитриан и този скиптър стана мой. Когато го получих, целият Хризантемиум стана мой. Всяка машина в него премина под моя контрол.

Не просто всяка машина в Хризантемиума. Всяка машина на разстояние няколко светлинни години и дори някои, които се намираха още по-далеч в империята. Императорът ги контролираше всичките. Това беше причината Домитриан да са императорското семейство.

— Не всички Домитриан притежават умения за това — продължи Тирус. — Прабаба ми Асиндра можеше да дава заповеди на машините наоколо само с мисъл, но чичо ми… Той беше тромав. Налагаше му се да прави жестове с ръка. Да изрича гласно заповедите си. Бях сигурен, че ще се справя по-добре.

Все още не го бях виждала да го използва.

— И как върви?

Тирус ме погледна.

— Немезида — каза той много тихо, — не мога да го накарам да направи абсолютно нищо.

Аз го изгледах смаяно. После промълвих:

— Какво?

Той вдигна рамене и се обърна към въздуха:

— Трябва ми ботче по сигурността.

Зачакахме.

Нищо.

— О! — прошепнах аз.

— Опитах се да не издавам това пред хората, докато не разбера как става — обърна се той към мен. — Това е много голям проблем, Немезида. Този скиптър не е свързан само с контрола над машините. Той обединява Хризантемиума. Точно затова две хиляди отделни кораба са съединени в една голяма суперструктура. — Тирус стисна скиптъра в юмрук. — Ето защо една мъничка нестабилност в структурата може да доведе до катастрофа в Голямата хелиосфера. Единствените ремонтни ботчета, които се мобилизираха да поправят пробива, бяха тези на борда на кораба, не онези, които се намираха на други кораби. Този пробив имаше нужда от сто ремонтни ботчета, а не от една шепа.

— Точно това се е случило и днес — предположих аз. — И затова медицинските ботчета дойдоха само след като ти нареди да ги повикат.

Той кимна.

— Не мога да контролирам нито една от тези машини и в този момент се намираме в кораб сред две хиляди отделни кораба, които не са свързани с нищо помежду си. Няма мрежа, която да усеща потенциални проблеми за отстраняване, и да праща ремонтните ботчета на най-важните места. Хелиосферата щеше да бъде поправена дълго преди този пробив, особено щом се намираме толкова близо до звезда хипергигант. Това не биваше да се случва. Ремонтните ботчета не си вършат работата, а външните ботчета по сигурността са изключени… Това представлява много сериозен проблем.

Изведнъж осъзнах с ужасна яснота какво още означава това за сигурността ни.

— Тирус, мислиш ли, че другите знаят, че не можеш да го контролираш?

— Мисля, че след днешния ден е повече от очевидно.

Ако Тирус нямаше ботчета по сигурността на свое разположение, ако не притежаваше контрол над всеки кораб в една и съща звездна система, тогава… тогава той беше също толкова уязвим за нападение, колкото преди да стане император.

Всъщност беше дори още по-уязвим, защото сега се бе превърнал в мишена, която всички бяха взели на прицел.

— Ако някой враг възнамерява да предприеме нещо срещу теб — осъзнах аз — или… или срещу нас, ще го направи сега. Това искаш да кажеш.

Тирус кимна.

Обкръжаваха ни много заплахи, но един мъж представляваше най-голямата опасност.

Той не беше просто най-могъщият сенатор в империята и водачът на опозицията, на онези хелионисти, застанали срещу всичко, което смяташе да стори Тирус — беше също така бащата на момиче, което неотдавна бях убила.

— Колко време ще мине, преди сенатор Фон Пасус да чуе за това? — обърнах се аз към Тирус.

Той отвори уста, но в този миг ръкавицата му от паладий започна да вибрира. Идваше съобщение. Тирус обърна ръка, за да види името на изпращача, а аз го разбрах, без да поглеждам.

— Съвсем никакво — отговори Тирус със саркастична усмивка.

После отговори на сенатор Фон Пасус.

3.

Когато за последен път видях сенатор Фон Пасус, той си бе придал вид на достолепен старейшина, може би като преднамерен контраст с дъщеря си, Елантра, която искаше да се омъжи за Тирус. Повечето Високопочитаеми използваха фалшивата младост, но понякога избирателно си добавяха признаци на остаряване, било за да си придадат различен вид, било — което беше по-често срещано — когато се разправяха с Излишните в териториите си. Планетяните нямаха достъп до ботчета за разкрасяване, затова свързваха видимата старост с по-голям опит. По тази причина Пасус не изглеждаше прекалено стар с тази сива коса и късата си брада.

Сега се появи пред нас в холографска форма без тези щети, нанесени от възрастта. Черната му като въглен коса сякаш поглъщаше светлината, очите му бяха леденосини, чертите на сега ненабръчканото му лице изглеждаха изваяни с онази прецизност, която показваше, че ботчето за разкрасяване се е помъчило да му придаде не толкова красота, колкото величественост.

Той падна на колене в знак на формално уважение, преди да се изправи също толкова бързо.

— Ваше величество.

Аз се бях отдръпнала, за да не се появявам в холографското изображение, което виждаше Пасус.

— Сенаторе — каза Тирус с леден тон, — много съм изненадан от промените у вас.

— Ваше величество ме вдъхнови — отговори Пасус. — Почувствах се така, сякаш ми предстоеше първата ми истинска среща с моя император, затова реших, че трябва да последвам примера му и да се представя в нов облик.

Точно така. Той беше един от многото Високопочитаеми, които познаваха Тирус само във фалшивия образ, който той си бе изградил така внимателно — лудият наследник на трона. Не като умния млад мъж, който беше в действителност. Тирус обърна глава и ми предложи ръката си.

Значи искаше и аз да участвам във връзката. Макар че присъствието ми щеше да представлява провокация, той искаше Пасус да ме види.

Застанах до Тирус и се появих в полезрението на Пасус.

— Обаждането ви беше много неочаквано — каза Тирус и взе ръката ми в своята. Послание. Преднамерено послание.

За миг Пасус погледна надолу. Знаех, че студените му очи са приковани в образа на тези две съединени ръце.

— Трябва да ми простите, задето не присъствах на речта ви пред Съвета, както и на коронацията ви преди това. Бях много разстроен от неотдавнашната смърт на дъщеря ми, както е известно на Ваше величество.

— Всичко в тази ситуация беше достойно за съжаление — отговори Тирус със същата дистанцирана любезност, — включително и обстоятелствата, които пряко доведоха до трагедията.

Пасус със сигурност знаеше за какво говори Тирус: Елантра беше убила Сидония и това ме подтикна да убия нея. Челюстта на сенатора потръпна, но след това той се усмихна… или по-скоро оголи зъби като разярено животно.

— Току-що чух за тъжната кончина на зет ви.

Тирус го изгледа с каменно изражение.

— Така ли?

— Моите съболезнования. Каква ужасна трагедия! Сега братовчедка ви остана без съпруг…

— И ще остане така много дълго време — прекъсна го Тирус.

Нещо у мен се вледени. Не ми хареса усмивката на Пасус — усмихваше се така, сякаш току-що бе зърнал нещо, което смяташе да получи, и нямаше да позволи нищо да застане на пътя му.

— Сигурно сте много притеснен. Как са могли ботчетата по сигурността да допуснат токсин толкова близо до Ваше величество? Ами хелиосферата… Е, изглежда, че сегашните ботчета по сигурността не са както едно време. Какво съвпадение — две аварии в две отделни системи в един и същ ден!

Тирус присви очи едва забележимо. Осъзнах същото, за което си беше дал сметка и той: Пасус знаеше. Знаеше защо скиптърът на Тирус не работи.

— Но понякога стават такива неща. — Усмивката на сенатора беше изпълнена с познание. — Може да е било изключение.

— Може.

— Но в случай че не е било нещо временно, Ваше величество се е озовал в много неприятна ситуация, не е ли така? Ще имате нужда от някои много могъщи приятели. Да, но изглежда, че всичките ви съюзници са нови сенатори — заместници на тези, които бяха убити заедно със сенатор Фон Империан по време на царуването на чичо ви. Новаци.

През дланта на Тирус усещах лудото препускане на сърцето му. Гласът му обаче прозвуча съвсем спокойно:

— Благодаря ви за загрижеността. Уверявам ви, всичко е под контрол.

— Хм. Да. Макар че на ваше място — простете, че ви предлагам съвет, който не сте ми искали, но ви познавам от момче, мой скъпи Тирус, затова се чувствам задължен да ви предложа… На ваше място бих се постарал да оправя отношенията си с Живия космос. А това не може да се случи с помощта на онези, които сте събрали край себе си.

Погледът му се премести към моя образ. Знаех го със сигурност, защото по лицето му премина вълна на дива омраза, макар че владееше гласа си със същото съвършенство като Тирус.

— На ваше място аз бих се обърнал към дългогодишните приятели на семейството ви. И бих потърсил начини да спечеля обратно това, което съм загубил.

— Благодаря ви за съвета, сенаторе. Чувствайте се свободен да дойдете лично и да ми предложите още съвети.

Пасус само се усмихна, защото знаеше, че ако дойде лично, ще падне в ръцете на Тирус.

— За мен винаги е удоволствие да ви съветвам. Ако Ваше величество желае да чуе още съвети от мен, заповядайте на моя територия и ги потърсете пак.

Тирус се усмихна на свой ред. Това нямаше да се случи.

След като връзката приключи, той издиша шумно, извади скиптъра от ножницата на кръста си и го погледна ядно.

— Той знае нещо. За това намекваше. И каква наглост… От смъртта на Саливар не е минал и един ден, а той вече се стреми към ръката на братовчедка ми.

— Не можем да го допуснем — съгласих се аз.

Дори в момента Пасус представляваше огромна заплаха в качеството си на най-могъщия член на хелионистката фракция на Сената, както и на един от най-богатите Високопочитаеми в цялата империя. Ако се оженеше за наследницата на императора — Девини, давах на Тирус не повече от седмица, преди да умре преждевременно.

— Разбира се, че няма — отговори Тирус и стисна скиптъра още по-здраво.

Погледът ми потърси неговия. Видях гнева, изписан на лицето му, и разбрах, че над хоризонта е надвиснало нещастие. Той натика със замах скиптъра обратно в ножницата, където спокойно можеше да си стои по цял ден — толкова безполезен беше.

— Тирус.

Погледна ме разсеяно.

— Може би е време.

— Време… за какво?

— Позволи ми да убия тези, които представляват заплаха за теб.

Ето. Това беше нещо, което можех да направя — едно предимство, което можех да му предложа аз и никой друг. Аз не притежавах жалост и ако някой го застрашеше… Не можех да го загубя така, както загубих Сидония.

— Ще започна с братовчедка ти.

Тирус се приближи към мен и обхвана бузите ми с длани.

— Немезида, не.

— Но…

— Ти не си мое изчадие. Никога повече няма да искам от теб да бъдеш мое изчадие. Това е само временна пречка. Ще измисля как да я отстраня.

Това обаче бяха само думи. Той не знаеше как да отстрани тази пречка. Не знаеше.

Затова зачаках, докато Тирус се поддаде на онази потребност да поспи, която аз почти никога не усещах, и потъна в съня, от който се нуждаеше много повече от мен.

Реших сама да потърся причините за слабостта му. В тази суперструктура имаше един човек, който разполагаше с всички отговори. И щеше да ми ги даде.

4.

Корабът Полусянка беше съвсем мъничък — неразделна част от Хризантемиума и предназначен за обиталище единствено на свещениците, които служеха на императорското семейство. Беше подарък на Църквата от една владетелка, управлявала много отдавна — набожната императрица Авариал.

Нямах право да се качвам на него, но застрашителният поглед, който отправих към прислужниците на входа, ги възпря да посегнат към мен, да се намесят. Затова нахлух право на кораба светилище и се оказах заобиколена от прозрачни стени, които гледаха към ярките звезди в Космоса, и оплетени балдахини от растения, покрили всяка повърхност.

Закрачих през този коридор, изтъкан от звездна светлина и природа, и не спрях, докато не се озовах в огромната централна градина, обгрижвана любящо от човешки ръце, а не от ботчета. Имаше плетове, оформени така, че да наподобяват традиционната форма на звездите — кръгове, от които стърчаха заострени лъчи.

В центъра се издигаше масивната кристална статуя, която гледаше надолу към всичко това. Изображение на мъж, чиито голи крака бяха толкова огромни, че глезените му бяха на едно ниво с моите хълбоци. Погледът ми се плъзна по грамадата от кристал и се задържа върху чертите му — широк нос, очи с тежки клепачи. Пригладената коса покриваше главата му като каска.

Ако се изключеше огромният му ръст, изглеждаше съвсем обикновен.

И все пак това беше изображението, което открай време виждах — образът на Сияйния интердикт, главния свещеник на хелионистката вяра. Говореше се, че бил безсмъртен и живеел в Транссатурновата система, на вълшебно звездно място, наречено Свещения град.

Когато с Дония бяхме малки, тя ми разказваше тези истории, отначало със страхопочитание. А после, когато поотрасна — с лека неувереност.

— Много ли е ужасно това, че… че се съмнявам в съществуването му? — беше ме попитала тя уплашено на няколко пъти.

Дония не можеше да направи нищо ужасно. Вярвах в това, ето защо съмнението дали Интердиктът наистина съществува ми се струваше съвсем правилно и редно.

Все пак никой човек не беше безсмъртен.

— Трябваше да се досетя, че няма да проявиш уважение към това светилище — обади се глас зад мен.

Фустиан нан Домитриан мина покрай мен с кана с масло и парцал от мека коприна и продължи към статуята.

— Това място е свято, а ти си извращение на природата. Доколкото чух, нашият божествен Космос днес вече е изразил укора си към твоето неуважение.

— Всъщност, свещенико — осведомих го аз и се загледах как помазва тези големи пръсти с масло, — точно това ме доведе тук.

— Надявам се, че нашият млад император се чувства добре?

Присвих очи.

— Чувства се чудесно — процедих през зъби. — Всъщност искаше да говори с вас. Но аз пожелах да ви видя първа. Насаме.

— И защо? — попиша Фустиан и ме изгледа презрително.

Усмихнах се широко.

— Защото Тирус често проявява доброта. Аз не проявявам.

Ръката на Фустиан застина, както помазваше пръстите. Погледът му се плъзна покрай мен и аз попитах:

— Да не би да мислите да повикате помощ? Познавате ли някого, който наистина е готов да умре, за да ви защити от мен? — Поклатих глава. — Не, не, свещенико! Сега аз задавам въпросите, а вие ще ми дадете отговорите. И ако отначало не желаете да проговорите, ще ви убедя с помощта на хилядите начини, които извращенията на природата използват така умело.

Свещеникът трепереше. Усещах го, подушвах ужаса му и някаква дълбоко скрита част от мен се възрадва, изпълни се с наслада. Точно с тази цел ме бяха създали и всяка хищна частица от мен се наслаждаваше на болезнения страх, който бях предизвикала у този старец — този старец, който доброволно се беше превърнал в мой враг.

Той беше изоставил статуята и сега стоеше прав, притиснал гръб към нея, сякаш неподвижният кристален Интердикт можеше да го защити.

— Случилото се е присъдата на Живия космос. Ако искаш, можеш да ме нараниш, чудовищно създание, но това няма да промени нищо.

— Не мисля, че става въпрос за случайност — казах тихо. — Скоро Тирус щеше да ви замени с друг първосвещеник, когато изведнъж Голямата хелиосфера, пълна с хора — сред които и вашата заместничка — беше изгорена от звезда. Не вярвам и че става въпрос за божествена намеса.

Той пребледня.

— Вярваш, че съм го сторил аз.

— Вярвам, че след като изтръгна всички нокти от ръцете ви и всички зъби от устата ви, ще можете да ми отговорите честно.

С тези думи се престорих, че тръгвам към него. Той нададе писък и се дръпна назад.

— Не бях аз! — Мигом вдигна ръка, за да закрие лицето си. — Скиптърът. Беше скиптърът!

Значи знаеше. Знаеше.

Кръвта ми закипя от порива да излея гнева си, да го нараня. Заобиколих го, потискайки агресията си, и видях как разтрепераната му ръка се отпуска, когато осъзна, че все още не съм го подложила на физически мъчения.

— Обясни ми всичко. Незабавно.

Той вдиша и издиша на няколко пъти, сбирайки кураж.

— Това е нещо, което ти не бива да знаеш…

— Но ще го узная! — изревах аз. — Било то сега или след като ви нараня — и се приближих до него толкова много, че той отстъпи назад и се удари в статуята.

Реших да изпробвам теорията си.

— Знаете ли, Пасус ви предаде. — Това беше лъжа, но исках да го изпитам. — Каза ни, че вие сте попитали за скиптъра. Знам, че двамата държите връзка.

Той рязко отвори очи.

— Нима е дръзнал да повтори думите ми?

Виж ти! Значи преди малко Пасус е намеквал за нещо, което този човек знаеше. Аз просто кимнах, без да мигна.

Челюстта на Фустиан увисна. А после той изрече:

— Бях отговорен само донякъде. Не бях аз.

— Продължавай.

— Не ме наранявай.

— Кажи ми всичко, което знаеш, и сигурно няма да реша, че е необходимо.

Отдръпнах се на няколко сантиметра, само колкото да го освободя донякъде от ужаса, породен от физическото ми присъствие.

С трепереща ръка посегна назад и докосна голия крак на статуята, сякаш тя можеше да му даде сила.

— Всички тези кораби са много стари. Повреждат се от само себе си и имат нужда от постоянна поддръжка. Нищо не съм саботирал. И… и ако днес се е разиграла трагедия, това е била волята на божествения Космос, както и… — добави бързо той с разширени очи, защото отново бях пристъпила към него — … както и защото императорският скиптър се нуждае от нещо повече от кръвта на Домитриан, за да се обвърже с този император. Нуждае се от съгласието на Църквата.

— От вашето съгласие.

— Не само от моето! На тялото на Църквата. И… и…

В този миг звездите отвън навярно се разместиха точно така, както трябваше, или може би ъгълът, под който се намираше Хризантемиумът спрямо шестзвездната система, се промени от гравитацията… Защото светлината обля кристалната статуя, която се извисяваше над нас, и от темето на тази глава пламна някакво странно сияние, разля се надолу по кристалните вени и изтръгна от тях ярки многоцветни дъги.

Фустиан нан Домитриан рязко се обърна и се загледа в статуята. Играта на ослепителните отблясъци сякаш разпали някакъв кураж в сърцето му и лицето му се озари от неподправена радост. Той падна благоговейно на колене и аз разбрах, че е преодолял ужаса си от мен.

Но когато на свой ред погледнах към статуята на Интердикта, усетих как ме залива някакво странно чувство. Сърцето ми се успокои, защото в сиянието на статуята над главата ми имаше нещо вълшебно, като привидение или образ на някаква друга вселена.

Само след секунда светлината примигна и изчезна. Деликатният ъгъл на звездите отново се бе променил и магията се разруши.

На лицето на Фустиан грееше блажена усмивка, а очите му сияеха със сляпата вяра на фанатика.

— Колко интересно, Немезида дан Империан — промълви той със замечтан глас, — че един толкова рядък миг — нещо, което се случва само няколко пъти в месеца — настъпи, докато ти беше тук. Мисля, че това е поличба. Може би Живият космос ми казва, че мога да разкрия тази свещена мистерия дори на някого като теб. Сега ще го сторя — не от страх, а от чувство за дълг.

„Щом това те кара да се чувстваш по-добре, свещенико, аз нямам нищо против“ — помислих си мрачно.

Зрението ми все още беше замъглено от светлината на статуята, когато Фустиан се изправи в цял ръст пред мен, усмихнат, неземно щастлив.

— Бях удостоен с честта да нося един диод на вярност — подхвана той и разтвори дланта си между себе си и мен. — Един възрастен свещеник го имплантира в ръката ми. Беше го получил от друг възрастен свещеник. При възшествието на нов император хората с тези диоди трябва да изрекат думите, изразяващи съгласието им този император да управлява. Мнозинството от удостоените с честта да носят такъв диод, трябва да бъдат съгласни.

Вперих поглед в дланта му.

— И колко души сте?

— Не знам. Може да сме стотици; може да сме хиляди… Кой би могъл да каже? Всички ние ще обединим гласовете си и ще се съгласим с възшествието на сегашния император. Но всеки един от гласовете ни е като малка капка в голямо езеро. Ако ти демонстрирам какво имам предвид, ще избегна ли болката?

Фустиан притисна ръце една към друга и проговори:

— Нека необятните звезди благословят нашия нов император.

Огледах се наоколо, като се питах дали ще се случи още нещо. Но старецът просто ме погледна с очи, които многозначително проблясваха.

— Ето. Сега получихте съгласието на един глас. Но ви трябват повече. Много повече. И никой не може да ви каже колко са на брой или кои са. Единственият начин да си осигурите подкрепата на тези свещеници е да премахнете причината за възраженията им. — Той задържа погледа си върху мен, „причината за възраженията им“. — Питам те, Немезида дан Империан, как мислиш, колко свещеници ще одобрят брака между един император и едно създание, което дори не носи божествената искрица на нашия Жив космос? Нещо повече, един император, който открито заяви желанието си да насърчава еретически вярвания… Колко гласове ще изразят съгласие?

Малко. Нито един. Исках да го удуша, но нямаше смисъл.

Усмивката на Фустиан стана още по-широка.

— Ако обичаш младия император, ще го насърчиш да бъде разумен. Да се поправи. А после ще го напуснеш и ще го оставиш да управлява в мир. В противен случай днешната трагедия ще бъде само първата от цяло множество.

— Тирус е умен. Може да управлява и без този скиптър.

— Тирус е Домитриан, а единствената сила на членовете на семейство Домитриан е това, че имат власт над императорския скиптър… и всички машини, които скиптърът контролира от тяхно име. Без този скиптър? Той не е император. Той е просто момче, което се е влюбило в неподходящото момиче.

5.

От коронацията бяха изминали две седмици, през които Тирус беше много далеч.

Толкова време беше оцелял, като се бе носил по посоката на вятъра, като беше крил истинските си вярвания зад маска на лудост или каквато друга заблуда му трябваше, за да избегне смъртта, че след като стигна до тази крайна цел, трескавата му енергия нямаше край.

Беше станал император на галактиката и не можеше да се движи достатъчно бързо.

Колкото и късно да си беше легнал предишната вечер, винаги беше буден в шест сутринта. Вече не разполагаше с два часа за физически упражнения, затова се отдаваше на един час интензивна тренировка всеки път щом имаше възможност. После, докато закусваше припряно, атакуваше някаква задача — прослушваше получени съобщения, изпращаше инструкции до далечни провинции, уговаряше срещите за деня. Четеше доклади от съветниците си, докато машините се грижеха за външния му вид, преди да се появи пред двора, или правеше записи, които щяха да бъдат разпространени в най-далечните кътчета на империята, за да успокоят хората, че техният нов император не е луд, както го изкарваха слуховете.

Следваха часове на боричкане с Високопочитаемите, които до един се опитваха да изкопчат нещо от него, със съюзниците от Лумина, които му бяха помогнали и до един се мъчеха незабавно да получат отстъпки за своята планета и не искаха да чакат. Освен това вмъкваше в програмата си и тези светски събития, в които участваше не за удоволствие, а с практически цели — събития, които уж трябваше да са забавни, но представляваха стратегически маневри в отношенията на Тирус с новия му двор.

Вземаше си от всички предложени наркотици, вместо да обижда предлагащите с отказа си и ако се налагаше, дискретно протягаше ръка към някое медицинско ботче, за да ги отстрани от системата му… без предлагащият да разбере. Бдителният му поглед винаги беше прикован върху хората, с които говореше, и мълчаливо преценяваше чувствата им, знанията им, верността им. И през цялото това време на лицето му грееше обезоръжаващо усмивка, сякаш беше само глуповат, суетен Високопочитаем, който се наслаждава на приятната поквара наоколо.

Подмазвачите, които търсеха благосклонността му, го следваха навсякъде. Най-различни Високопочитаеми му пращаха стотици послания и покани всеки ден и винаги се стремяха към среща, към разговор, към изпълняване на обещания, за които твърдяха, че са получили от предшественика му, или пък споменаваха за дългове, направени от Рандевалд от името на цялата фамилия Домитриан.

Скоро Тирус не можеше да се упражнява на спокойствие в единствения час, който си позволяваше да отдели за това. Високопочитаемите не обичаха физическите усилия и предпочитаха да се сдобиват с мускули с помощта на ботчета, отколкото с каквито и да било упражнения, но сега изведнъж цял куп техни представители откриха, че обожават физическите тренировки. За тях стероидите и амфетамините се превърнаха в предпочитан наркотик и всеки Високопочитаем или Високопочитаема се мъчеше да създаде на кораба си стая за упражнения с по-добра гравитация от всички останали. Търговията с ленти за намаляване на гравитацията също процъфтяваше, с което тези стаи за упражнения се обезсмисляха.

Бях благодарна, че Тирус ми даде Хера, защото така можех до голяма степен да избягвам тази объркана и хаотична дейност, която кипеше из целия двор, и все пак подаръкът на практика ни беше разделил в момент, в който в отношенията ни имаше несигурност. В кратките минути, които успявахме да откраднем, за да бъдем заедно, вече я нямаше онази стара фамилиарност и интимност. Сякаш бяхме непознати, свързани от обща кауза, и безсилието, изписано на лицето му, ми подсказваше, че също като мен и той не знае какво да прави… Но вниманието му беше прекалено погълнато от какви ли не неща и Тирус не можеше да се заеме с разрешаването на дилемата със скиптъра.

Сега тичах с него по залесената пътека, която се простираше на долната палуба на Валор Новус през този кратък час за упражнения сутринта. Обикновено Тирус редуваше спринт и бавно бягане, но днес го гонеха такива тълпи, че бе предпочел спринта. Дори и тези Високопочитаеми, които злоупотребяваха със стероиди, не можеха да ни настигнат — още не, — затова бягането ни предложи рядка възможност да останем насаме… Макар от бързината, с която тичахме, Тирус да беше толкова задъхан, че почти не можеше да продума.

Колкото до мен, аз се чувствах съвсем отпусната. Затова му разказах всичко, което бях научила от Фустиан.

Тирус ме изслуша, без да каже нищо. Само дишаше накъсано. Сега този ужасен скиптър висеше на гърба му в калъф с кръстосани ремъци. През първата година от царуването на императора скиптърът го придружаваше навсякъде, дори тук. Колкото и безполезен да беше.

Тирус позабави крачка и сенатор Фон Локлейт се появи зад нас, в полезрението ни. Тирус стисна зъби и пак се втурна напред с максимална бързина. Без усилие го настигнах и двамата останахме далеч пред Локлейт.

— Добре — каза Тирус.

— Добре ли?

— Значи… не можем да получим подкрепата… на свещениците. Добре, няма значение. — За миг той се съсредоточи върху дишането си, защото бяхме стигнали до една зона с висока гравитация. После продължи забързано: — Свещениците станаха излишни по-скоро, отколкото се надявах. Мога да контролирам тази империя и без… и без скиптъра.

— Как?

— Царете… в миналото… са разчитали на добра воля… трезва преценка… съюзи. Ще се насоча към това.

— Ами обслужващите ботчета, Тирус?

Той започна да забавя крачката си — имаше нужда от почивка. Хрумна ми една идея и аз го хванах за потната ръка и го повлякох със себе си. Двамата слязохме от пътеката, влязохме сред камарата надвиснали дървета и се подпряхме на грубата кора на един голям дъб под необятния небесен купол над главите ни. Тирус облегна глава на мен и се помъчи да си поеме въздух. Претоварваше се. Във всяко отношение.

Дори с този свой нов план.

— Проблемът с… обслужващите ботчета… — започна той. Дишането му ставаше по-равномерно и аз дочух шум от далечни стъпки, които минаваха покрай нас на пътеката — хората напразно се мъчеха да настигнат своя млад император. — … е в централизацията, нали така? Щом скиптърът не работи, това означава, че две хиляди кораба са две хиляди отделни системи. Затова… затова не можем да разчитаме на обслужващите ботчета да откриват проблемите и да ги степенуват по важност, както би направила една огромна маса от ботчета. — Той ме погледна и се ухили. — Затова ще накараме да го правят не ботчета, а хора.

— Хора ли?

— Служители. Ще ги наемем. Излишни, които ще работят за империята. Могат… могат да проверяват всеки кораб, като използват очите си. Да ги инспектират всичките. По веднъж… не, по два пъти на ден. Ако има проблеми, ще ни съобщават и по този начин ние просто… ние просто ще поправяме най-належащите неща, като лично възлагаме задачите на ботчетата. Проблемът е решен. — Той разпери ръце.

Проблемът съвсем не беше решен.

— Ще ти трябват страшно много служители.

— Знам.

— Високопочитаемите ще се чувстват неловко, ако наоколо има толкова много Излишни.

— Така е. Може би ще се почувстват достатъчно неловко, за да упражнят натиск върху свещениците да направят така, че да няма нужда от нови служители.

Изгледах го със съмнение. Мислех си за безбройните машини по сигурността, които в този момент звъняха в Хризантемиума, и ботчетата, които навярно дори сега бръмчаха над главите ни. Всички те трябваше да ни защитават… и всички те се намираха извън контрола му.

Освен това съществуваха и врагове като Пасус — врагове, които кръжаха като лешояди над главата му, без да откъсват поглед от него. За момента го търпяха, но ако Пасус се оженеше за Девини, положително щеше да убие сегашния император, за да може тя да се възкачи на трона.

Тирус беше млад. Речта, която произнесе на коронацията си, навярно се беше сторила на зрителите прекалено наивно идеалистична, а целите му — малко вероятно да се осъществят. Ако започнеше да отбелязва напредък в стремежа си да възстанови престижа на науките и така да даде власт в ръцете на Излишните, Високопочитаемите щяха да изпаднат в паника. Стига да имаше друг жив член на династията Домитриан, щяха да го убият.

Към нас се приближиха нечии стъпки. Няколко гласа възкликнаха едновременно:

— А, ето къде били влюбените гълъбчета!

— Ваше величество напълно изчезна от погледа ни!

— Какво приятно тичане! — обади се Високопочитаемият Сталикс. — Дали да не опитаме нещо освежително? — Имаше готова вода. — В това шише има електролити и амфетамин.

— Тази вода е от най-чистите извори на третата луна на Силакарт — обади се друг Високопочитаем, и той с вода в ръката.

— Няма да спираме още! — обяви Тирус, оттласна се с усилие от дървото и отново хукна напред.

Този път не го последвах. Останах на мястото си и го проследих с поглед — първо него, а после и тълпата, която го гонеше, но скоро остана на десет крачки зад него… Всички те или злоупотребяваха с наркотици, или тайно носеха ленти за намаляване на гравитацията, а Тирус разчиташе само на гола сила. Той беше един, а те — толкова много и всичките се опитваха да го настигнат с помощта на най-различни преимущества, с каквито той не разполагаше. Днес не успяха — но един ден някой щеше да успее.

И когато настъпеше този ден, цялата воля, целеустременост и интелигентност на света нямаше да дадат на Тирус онова малко предимство, от което се нуждаеше, за да им избяга пак.

Любовта беше себична и знаех, че защото копнея за него с такава страст, мога да обърна гръб на опасенията си, на съмненията си и дори на този безжалостен глас на здравия разум в главата ми, който знаеше истината: аз бях причината за толкова много от проблемите му. Можех да ги реша съвсем лесно: трябваше просто да си тръгна. Той нямаше да ме задържи, ако успеех да го убедя, че не изпитвам нищо към него, ако просто се отправех към неизвестността — към живота извън това място.

Но не можех. Просто не можех да се насиля да го сторя.

Имаше едно нещо, което можех да направя за него, във всеки един момент: можех да убия враговете му вместо него.

И точно това щях да направя.

Със или без мозъчно увреждане, Девини представляваше най-голямата заплаха за живота на Тирус. Самото ѝ съществуване предлагаше алтернатива за това, кой да заеме трона. И макар че Тирус можеше да живее с тази мисъл, аз не можех.

За щастие сега животът ѝ бе станал предвидим и рутинен — други хора трябваше да я превеждат през всяка подробност от всекидневието ѝ.

Можех да се възползвам от това.

С лекота.

В това опасно време не можех да допусна някой да разбере, че съм я убила аз. Последната клопка, която се опитах да ѝ устроя, улучи грешната мишена. Сегашната… сегашната нямаше да се провали.

Стоях на рампата над животинските кошари на Тигрис, където живях затворена цял месец, и наблюдавах как разхождат Девини Домитриан на въже, прикрепено към обслужващо ботче. Три пъти на ден я разхождаха из кораба ѝ, за да може кръвта ѝ да циркулира правилно. Така разхождаха и Саливар преди смъртта му. Жалко, че не умря тя!

Днес щеше да умре.

Погледът ми се плъзна по стаята. Тези кошари бяха предвидени за дългосрочно ползване, за разлика от претъпканите кошари директно под арената. Бях прекарала тук достатъчно време, за да знам какви създания са затворени вътре, макар че в момента силовите полета бяха настроени на максимална непрозрачност. С възцаряването на Тирус на борбите с животни беше сложен край, но животните, които се биеха в тях, останаха живи, в кошарите, където за известно време живях и аз, тъй като единствено това място разполагаше с достатъчно защити, за да удържи едно изчадие.

Освен това по време на затворничеството си се запознах отблизо с навиците на тези, които се грижеха за животните. Бях изчислила прецизно времето си и сега гледах как дежурният излиза от стаята, за да донесе храна — обикновено малка крава — за мантикората на покойния император. Разполагах с пет минути.

Предостатъчно.

Прескочих парапета и се приземих насред силовите полета. Всяка компютърна конзола контролираше мощта на шестте силови полета, които заобикаляха кошарите. Стигаше ми да изключа само едно табло, за да освободя животните в шестте кошари. Те бяха родени и отгледани, за да убиват. Девини нямаше да има никакъв шанс.

Наострих слух, за да чувам бръмченето на обслужващото я ботче, закрачих към конзолата, която беше най-близо на пътя ѝ, и зачаках.

После пъхнах стъпалото си в мрежата от жици и стоварих с всичка сила крака си надолу, за да я скъсам.

Конзолата се изключи.

Непрозрачните полета около мен се стопиха и разкриха пред очите ми две празни клетки и едно змиеподобно създание, навито на пръстени и потънало в сън. В четвъртата клетка видях нещо обещаващо: рогат бик със змийски очи, който вдигна глава и подуши въздуха.

От петата клетка долетя поредица от тракания, когато един хибрид от мечка и влечуго, объркан от свободата, започна да бута с лапа падналия силов щит. С крайчеца на окото си зърнах някакво движение в шестата клетка.

Бързо погледнах нататък.

Нищо.

Това ме накара да се поколебая. Усещах, че нещо ме наблюдава. Сега бръмченето на обслужващото ботче се приближаваше към мен, затова бавно се отдръпнах назад. Знаех, че нещо, нещо ще възбуди тези хищници, и трябваше да се махна от тях, преди да се е случило…

И тогава гърбът ми се удари в нечии широки гърди. Рязко се обърнах и зърнах най-едрия мъж, когото бях виждала в живота си: гледаше надолу към мен с черните си очи, с лека усмивка на устните и аз го познах, познах го.

Изчадието на Сигна — Мъка дан Домитриан.

— Виждам, че не си ме очаквала — каза той.

О, не, наистина не го очаквах.

Юмрукът ми се стрелна към лицето му. Той го хвана и ме блъсна обратно с такава сила, че полетях към земята. Без да прекъсвам движението, се завъртях, за да остана на крака. Мускулите ми се движеха сами, тласкани от ужас и прилив на неистова омраза. Първият инстинкт, който притежавах открай време, най-първият, беше да атакувам, затова атакувах.

Но бях по-дребна от Мъка. По-слаба. И ме бяха направили още по-слаба, за да мога да мина за Сидония.

Силата на юмрука, който се стовари в лицето ми, накара главата ми да подскочи и почти ме повали по гръб. Докато си възвръщах равновесието, той ме нападна, но този път успях да избегна юмрука му. После направих скок във въздуха към него и го изритах жестоко в слабините… слабостта на всички изчадия от мъжки пол.

Той изсумтя от болка, но огромните му ръце сграбчиха крака ми, а аз заритах и се заизвивах, за да се спася от хватката му. Ръцете му се сключиха около главата ми. Разбрах какво ще се случи, знаех го, о, всемогъщи звезди, не, не…

Мъка ми счупи врата.

6.

— Тази умря ли?

Гласът, и познат, и непознат, премина през замаяната ми глава и бавно се надигнах, убедена, че сънувам, защото самата аз сякаш не бях истинска.

Риск дан Домитриан се наведе над мен.

За миг останах загледана нагоре, в лицето, което не можеше да бъде там, но все пак бе надвиснало над мен. Изчадието на Сигна. В полезрението ми се появи и друго лице. Мъка.

Тогава си спомних.

Осъзнах какво не е наред — беше ужасно не наред! — и защо светът изглежда изкривен.

Можех да усетя единствено лицето си. Вратът ми… Вратът ми!

Огромна вълна на ужас ме заля и ме погълна. Прилоша ми. Почувствах, че се задушавам, защото не можех да дишам, а изчадията стояха над мен свободни и в крайна сметка това се оказа моята фатална грешка.

О! О, не! Бях освободила Мъка, а той беше освободил Риск… И сега със сигурност щях да загина. Риск гледаше надолу към мен и Мъка му каза:

— Счупих гръбнака ѝ под петия прешлен.

— Не си парализирал дишането ѝ?

— Още не.

През цялото ми същество премина дива паника, стисна ме с железни нокти. Светът около мен се разми, а аз не можех да направя нищо. Дори и писъкът, който се мъчех да надам, не се надигна в гърлото ми. Сякаш се намирах в оживял кошмар. Как беше възможно изобщо да са тук? Как така бяха живи? Как всичко това се случва? И изведнъж осъзнах истината. Мисълта проби бурята от ужас, която ме разтърсваше. „Тирус ги е пощадил. Пощадил ги е. Но не ми каза.“

А аз току-що ги бях освободила.

Бях обречена. Бях обречена, обречена… а Тирус… Хелиос, Тирус!… Какво щеше да стане с него? Въздухът беше прекалено разреден. Тежките стъпки на Мъка го отведоха извън полезрението ми, а после дочух глас някъде в далечината…

— Нито дума повече — каза Тирус. — Получихте инструкции. Нито дума повече.

Знаеше колко добър слух имат. И все пак го подцени. Последва напрегната, ужасна тишина и на мен ми се прииска да бях вече мъртва, защото всичко друго беше за предпочитане пред това безпомощно да гледам какво щеше да се случи сега.

— Излез от силовото поле — каза Мъка с рязък глас — и го затвори около нас. Така ботчетата по сигурността няма да могат да открият огън.

Те не знаеха, че Тирус няма ботчета на разположение. Тирус нямаше скиптър.

Ботушите на Риск се отдалечиха.

Мъка се извиси над мен. Посегна надолу, сграбчи ме отзад за врата и ме сложи да седна. Продължи да държи здраво врата ми, макар че вече го беше счупил.

Един глас на напразна надежда у мен се обади: „Може да се оправи, ако започнат да ме лекуват скоро…“

Но, о, аз трябваше да оцелея и Тирус трябваше да оцелее. Напрегнах очи към страната, от която стоеше Мъка, и отчаяно се помъчих да видя в изражението му някакъв намек за плана му. На мургавото му лице бе изписана студена смъртоносна решителност. Искаше ми се преди малко да бях в съзнание, за да чуя какво бе казал на Риск.

Сега, когато можех да виждам, установих, че се намираме в животинска кошара. Риск вдигна силовото поле около нас двамата и то ни обкръжи, заключи ни в клетката, а той остана извън нея.

Във въздуха се надигна бръмчене. Една платформа се спусна над главите ни и влезе в полезрението ни.

Застанал на нея съвсем сам, стоеше Тирус.

Само Тирус.

Прилоша ми. Обхвана ме ужас. Тирус се намираше прекалено близо. Най-много на осем метра над нас.

— Ваше величество — изрече Мъка с гневен глас.

— Здравей, Мъка — отговори Тирус и влезе в полезрението ми. Със светлите си очи и коса, с бледите си устни и кожа, направена съвършена за коронацията, изглеждаше почти като някакво създание от лед. Нито в лицето, нито в тона му трепна и сянка от чувство, когато каза:

— Още е жива. Пощадихте и братовчедка ми.

— Тя няма за какво да ни послужи. Пратихме любимците ви обратно в кошарите им. С тази тук обаче е различно.

„Девини е още жива!“ — помислих си аз отчаяно. Трябваше да рискувам и да си навлека позора да я убия открито.

— Казаха ми, че държите Немезида. Какво искате?

Тирус говореше с неестествено спокойствие. Когато млъкна, скръсти ръце, за да покаже императорския скиптър, който държеше хлабаво в ръката си.

Само като го зърна, Риск изръмжа. Мъка обаче остана пресметлив, спокоен. Наклони глава, преценявайки врага, застанал над него.

— Напомняте ми, че ни пощадихте, така, сякаш очаквате благодарност. Не може да сте толкова глупав, Ваше величество.

— Разкажете ни за нашата господарка! — изрева Риск.

Той не беше толкова спокоен, колкото Мъка. Неспирно крачеше напред-назад с отсечени стъпки, сякаш гореше от желание да сграбчи нещо и да го накъса на парчета. Единственото хубаво за мен беше това, че Мъка бе тук, а не навън при Тирус…

„Върви си, Тирус! Моля те!“

— Знаете какво точно се случи с баба ми — отговори Тирус, без да откъсва поглед от Мъка.

— Вие я убихте! — изръмжа дрезгаво Риск. — И ние ще ви разкъсаме на парчета…

— Тихо! — нареди Мъка.

Риск млъкна.

Мъка ме придърпа по-близо до себе си, като внимаваше да държи врата ми неподвижен. Вкара ме в полезрението на Тирус. Какво унижение! Защо просто не ме уби?

— Странно — отбеляза Мъка, — че не се мобилизираха никакви ботчета по сигурността.

— Нямам желание да правя ситуацията още по-напрегната — каза Тирус спокойно. Демонстрираше увереност с такава сръчност, та започнах да си мисля, че трябва да има някаква причина… Или просто беше толкова умел в преструвките?

— Ама наистина! — разпери ръце Тирус. — Ти наистина ли си помисли, че императорът стои над теб сам-самичък и беззащитен, Мъка? Помисли логично. Сега ми кажи какво искаш.

— Кръвта ви! — изрече Риск с треперещ глас. — Болката ви! Живота ви!

— Нали разбираш — отговори провлечено Тирус, без да погледне към него, — че нямам желание да ви ги дам? Все трябва да има нещо друго.

Погледът на Мъка се плъзна към мен, огледа ме с напрегнат, хищен интерес и аз трепнах и разбрах, че се опитва да отгатне от моето изражение чувствата, които не можеше да различи по лицето на Тирус.

— Може би — разделиха се устните му в зловеща усмивка — искам просто да я гледате как умира.

Над нас Тирус стрелна ръце напред и се вкопчи в парапета. Това беше единствената му реакция — но тя бе достатъчна. Достатъчна, за да разкрие, че Мъка е уцелил уязвима точка. Никое изчадие не би пропуснало подобно нещо.

Мъка прокара пръст по бузата ми.

— Жалко — каза той, — че няма никаква чувствителност от врата надолу. Само като си помисля каква болка бих могъл да ѝ причиня, преди да умре…

Изгледах го свирепо. Искаше ми се да можех да го унищожа с яростта си, защото аз бях изчадие. Също като него. Можех да понасям болка, така, както можеше той. Да, но тези думи бяха предназначени за Тирус, за Тирус, който беше човек и беше безразсъдно влюбен, и умът ми, който внимаваше за всички малки подробности, издаващи тревога, забеляза, че пръстите на Тирус, все още стиснали парапета, са побелели. Той се опитваше да не издава нищо и така разкриваше всичко.

Тирус навярно го осъзна, защото изведнъж смени тактиката.

— Погледни я, Мъка. Просто погледни лицето ѝ. Толкова много прилича на Вражда. Може да ѝ бъде близначка.

— Тя уби Вражда.

— Не — отговори Тирус и лицето му се озари от надежда, когато пред очите му се разкри тази последна възможност да разубеди изчадията.

„Не, не му го казвай! НЕДЕЙ!“

— Не, Мъка — каза Тирус. — Аз убих Вражда. Така, както убих господарката ти. Омразата ти трябва да се насочи единствено към мен.

Светът пред очите ми се разтърси, сякаш шокът бе накарал Мъка да охлаби хватката си. Бях готова да разкъсам Тирус на парчета, задето му го каза, задето отстъпи така! И все пак Мъка ми хвърли бърз поглед и аз разбрах, че сега не е толкова склонен да ме убие.

Този компромис не ме зарадва, защото мотивът му да убие Тирус само беше нараснал.

Както и този на Риск.

Него го бях забравила, но той нададе рев и дори викът на Мъка не можа да го спре. Чух някакво тътрене, а после Риск прелетя в края на полезрението ми, скочи на един панел и се изстреля оттам. Очите на Тирус се разшириха и той отскочи назад, когато Риск се люшна към него…

Тирус замахна трескаво и скиптърът му се стовари в лицето на Риск. Инерцията на Риск обърна врага му, а самият той се завъртя и се стовари обратно на пода. Не видях удара, но чух грозното издрънчаване… Черепът му. В настъпилата тишина в гърлото на Мъка се надигна някакъв нисък звук… вик, задушен още преди да е излязъл.

Тирус задъхано се мъчеше да си поеме въздух.

После Мъка притисна и себе си, и мен към стената на силовото поле.

— Риск! РИСК!

Сега видях. Кракът на Риск! Риск не помръдна.

Трескаво вдигнах поглед, а лицето на Тирус сякаш се озари от някаква идея.

„Недей!“ — изкрещях аз наум.

Той обаче се хвърли през парапета и се изтърколи на пода. Само след миг се озова върху Риск и Мъка му изрева нещо. Ако Риск помръднеше, с Тирус беше свършено. Свършено.

Лицето му обаче изглеждаше обезумяло. Той довлече безчувствения Риск пред нас, така че да го видим, и допря нож до гърлото му. Натисна толкова силно, че отдолу се процеди кръв.

— Ето ти стимул, Мъка! — кресна му той. — Един за един. Ти пускаш нея, аз пускам него. Само едно грешно движение, и му прерязвам гръкляна, кълна се!

— Това какво ме засяга? — избоботи Мъка и прокара предупредително ръка по врата ми. — Ваше величество не осъзнава колко много кръв може да загуби едно изчадие, без да умре. Освен това… защо смятате, че ми предлагате равностойна замяна?

— Той е всичко, което ти остана — каза тихо Тирус. — Двамата с него сте прекарали десетилетия един до друг. Знам, че те е грижа за него. Виждал съм го. Ако я пуснеш, той ще живее. Ти ще живееш. Всички ще останем удовлетворени.

— Мислите, че го обичам, така ли? — попита Мъка със странен глас. — Така, както обичах господарката си? Така, както вие обичате тази тук? — В гласа му се прокрадна странна зловеща нотка. — Така, както ви обича тя…?

Тишина. И после:

— Да.

— Докажете го. Влезте тук.

Тирус не каза нищо.

— Докажете, че говорите истината, като влезете тук и я изведете, Ваше величество.

„Не!“ — помислих си аз яростно.

Тирус преглътна.

— Ти ще ме убиеш — промълви той с дрезгав глас.

„Ще влезе. ЩЕ ВЛЕЗЕ.“

Мъка понижи глас, злобен, подигравателен.

— Вие вярвате, че ние, изчадията, сме способни на любов. Тогава ми покажете! Ако обичам Риск — ако съм способен на това, — тогава ще имам причина да ви пощадя и рискът, който поемате, ще се окаже оправдан. — Той ме стисна още по-силно. — Ако наистина сте сигурен, че тя ви обича, значи сте сигурен, че аз мога да го обичам.

„Недей! — помислих си аз. — Тирус, не го прави! Отдръпни се. Прегрупирай силите си. Измисли друг план…“

Тирус изчезна от полезрението ми. Накъсаното му дишане стигна до ушите ми и аз се надявах, че сега, в този момент, измисля нещо, надявах се, че си тръгва, надявах се да прави всичко, всичко друго освен това…

Силовото поле се спусна около нас.

Мъка щеше да убие и двама ни.

7.

Ужасът закънтя като ехо в главата ми, когато забелязах Тирус с вдигнати ръце. Пристъпваше към мен сантиметър по сантиметър.

Беше си загубил ума. Беше извършил самоубийство.

— Не го ли доказвам? — попита тихо той.

— Елате и я вземете — нареди Мъка. — Но преди това хвърлете оръжието, което криете.

— Ка-какво?

Последва плътен циничен смях.

— Стига! Нали казахте, че сте ни наблюдавали? Аз пък наблюдавах вас. Това е единственото, което правим ние. А сега го хвърлете.

Шумолене на дрехи. Дрънчене.

— Всичките — заповяда Мъка. — Имате още.

— Това са всичките.

— Всичките — повтори Мъка. — Ако пак ме излъжете, ще ви убия и двамата.

От гърлото на Тирус се изтръгна нисък звук. А после…

Още едно издрънчаване. И още едно.

Ненадейно Мъка ме пусна. Тялото ми се люшна на една страна.

— Тогава я вземете.

Видях как ботушите на Мъка отстъпват назад. А Тирус…

Направи една крачка към мен, а после още една… без да откъсва поглед от Мъка. И тогава забелязах как по лицето му преминава твърдостта на взето решение — мигът, в който Тирус реши, че доверието не стига, че не може да поеме риска да е сбъркал.

— Сега! — извика той.

Хвърли се над мен в същия миг, в който Мъка се стрелна срещу ми в отговор на предателството на Тирус. Но изчадието се подгъна: във въздуха над главите ни се разнесе някакъв нисък звук, Тирус заби ботуш в лицето на Мъка и го изрита назад. Грабна ме на ръце, надигна се и дръпна и двама ни извън обсега на изчадието.

— Вдигайте! — изкрещя Тирус и силовото поле шумно се върна на мястото си…

Полезрението ми се изпълни с объркани лица. Тирус се извърна и нареди на хората си:

— Вземете Риск, върнете го в силово поле. После му пратете медицинско ботче. Действайте!

Той падна на колене, без да ме изпуска от прегръдката си. Покрай нас започнаха да притичват нечии тела, хората бързаха да изпълнят заповедите му… Бяхме спасени, бяхме спасени и от въздуха, който не усещах, че си поемам, ми се завиваше свят. Тирус притисна устни до косата ми.

— Лицемер.

Гласът на Мъка беше нисък, подигравателен. Изчадието се беше надигнало на крака и се беше облегнало с цялата си тежест върху силовото поле.

— Не вярвате. Никога не сте вярвали.

Тирус не му отговори. Чак сега, след като се беше спасил, се разтрепери и аз разбрах, че през цялото време е умирал от страх.

Болката ме разбуди. Всички нерви по-надолу от врата ми крещяха, защото бяха започнали да си възвръщат усещанията. Рязко отворих очи и пред мен се появи размазаният образ на Тирус, който крачеше край леглото ми, преди тъмнината отново да ме погълне.

Когато ги отворих следващия път и успях да фокусирам поглед, видях, че е положил ръка върху моята и спи с широко отворена уста, отпуснал глава на леглото. За миг не казах нищо, само го наблюдавах. Спомените за всичко случило се изплуваха в ума ми. Не бях сигурна колко време е минало, но предполагах, че от другата страна на вратата се е струпала тълпа от Високопочитаеми, а съобщенията се роят едно след друго. Толкова много хора се надпреварваха за времето на императора!

Навярно съвсем бях объркала всекидневието му. Вдигнах ръка и макар че през рамото ми премина лек спазъм, се зарадвах, че мога да го направя. Пръстите ми се задържаха над кожата му, толкова близо, че можех да усетя топлината ѝ. А после докоснах едва-едва бледото му ъгловато чело.

Той се стресна и се събуди.

— Немезида! — възкликна задъхан. — Как се… Да доведа ли…

Навярно беше оставил скиптъра в скута си, защото зърнах как се изтърколи на пода, но Тирус сякаш не го забеляза, наведен над мен.

— Тирус — промълвих с дрезгав глас. Чувствах устата си съвсем пресъхнала. — Колко… колко време?

— Три дни. Трябваше да си в безсъзнание и абсолютно неподвижна, за да можем отново да споим гръбначния ти стълб. — Той ме огледа от главата до петите с тревожно изражение. — Лекарите нан Домитриан казват, че ще се оправиш.

Затворих очи и се помъчих да възприема чутото. Облизах пресъхналите си устни, докато замаяният ми мозък осмисляше случилото се.

Той беше пощадил изчадията. Беше ги пощадил, без да ми казва. А после безразсъдно се изложи на риска да падне в ръцете им.

— Тирус — казах аз с неясен глас, — току-що си спомних, че съм ти ужасно сърдита.

— Като за сърдит човек изглеждаш много спокойна.

— Гневът едва започва да се надига. Много съм уморена и точно сега не мога да го покажа както трябва. Не биваше да се излагаш на риск. Не биваше да го правиш. Беше много глупаво.

Той изви устни в лека усмивка.

— И нямаше да го сторя, ако ти не се беше опитала да убиеш братовчедка ми. Или по-скоро да ѝ устроиш злополука, както на Саливар.

— Да, но злополуката щеше да успее, ако в кошарите нямаше изчадия, за които не знаех!

— Да. Колкото до това… — Усмивката на Тирус се стопи. Той потърка челото си с ръка. — Нарича се „неврален супресор“.

— Какво?

— Устройството, прикрепено към гръбнака на Мъка. И на Риск. С негова помощ обезвредих Мъка. Можех да го използвам и по-рано, но никога не бях виждал с очите си как действа и не бях сигурен колко бързо ще стане. — За миг той се загледа в мен. — Предполагам, че за него искаше да ме попиташ? Супресорът има звуков активатор, тоест достатъчно е само да пуснеш във въздуха правилния звук, и мускулните импулси на изчадията се забавят, а силата им става много по-лесно преодолима.

— Ти ли… Откъде го взе?

— Не съм го поставил аз на Мъка. Един от служителите на семейство Домитриан го откри в изпражненията на мантикората. Съвсем мъничко, едва забележимо устройство. Накарах да го проучат. Беше прикрепено към гръбнака на Вражда. И са ѝ го поставили много рано. Опитах се да подкупя всички бивши стопани на кошари, с които успях да се свържа, за да разбера какво представлява това устройство, но едва във вечерта на коронацията ми те станаха нетърпеливи да предоставят обяснение на новия си император. Очевидно това е тайна на занаята. Използвали са супресори, за да се предпазят от собствените си изчадия. Прикрепяли са това устройство още преди раждането им. И не може да се махне.

Не си спомнях почти нищо от тези ранни, изпълнени със страх години от живота си. Когато бях дете, стопаните на кошарите ми изглеждаха толкова внушителни и грамадни, но бях сигурна, че сега ще ми се сторят дребни хора, които мога да пречупя с лекота. Дори не помнех как са се предпазили от мен.

Тирус зарови пръсти в косата си. По някаква причина не поглеждаше към мен.

— Разбирам защо са го крили в тайна. Ако тази информация излезеше наяве, всеки можеше да я използва, за да обезвреди телохранител изчадие. Стойността на изчадията като телохранители просто щеше да изчезне.

Изведнъж проумях истината.

— Затова си пощадил живота на Мъка и Риск. Защото си знаел как можеше да ги неутрализираш. И на мен не ми каза. — Погледнах го втренчено. — Запазил си всичко това в тайна от мен.

Той не отговори.

Аз обаче се досетих. Ако ми беше казал, че ги е пощадил, това означаваше да ми каже за супресорите.

Всички изчадия имаха такива супресори.

Включително и аз.

— Защо не си ми казал?

Тирус издиша бавно.

— Защото мислех, че е възможно да ми се наложи да го използвам. Да използвам… твоя.

— Аха.

— Ако знаеше, че го имаш, и ако искаше да ме убиеш…

— … никакъв супресор нямаше да може да ме спре, освен ако не си можел да го използваш, за да ме изненадаш неподготвена — довърших аз вместо него. — Вярно е.

— Не бях сигурен дали на коронацията ще поемеш ръката ми, или ще ми счупиш врата. Знаех, че е възможно просто да изчакваш подходящия момент, или че може все още да се съмняваш в мен…

— Разбирам.

— Знам защо повярва на баба ми — рече той. Сега ме погледна в очите. Светлите му мигли обкръжаваха сиво-сините зеници. — Веднъж вече те излъгах, за електродите. Тогава ти се заклех, че никога повече няма да направя подобно нещо. Тогава наистина вярвах в това, което ти казах, но ето че пак те излъгах.

— Да — изръмжах аз. — Излъга ме.

Отново беше показал, че ми няма доверие.

Но аз, от своя страна, на два пъти се бях опитала да убия братовчедка му зад гърба му. Не заслужавах доверие.

Освен това повярвах на лъжата на баба му.

Тирус скочи на крака и се отдалечи от леглото ми, докато се надигах предпазливо, без да смея да се доверя докрай на силите си. Погледнах към гърба му и отново си спомних ужаса, който изпитах, когато той свали силовото поле.

Тогава се страхувах, че е безразсъден. Луд. Глупав до степен на самоубийство. Той обаче действа нечестно. Беше нечестен дори с мен. При това с основателна причина. Доскоро аз наистина представлявах заплаха за него. Онази част от мен, която искаше да бъде негов партньор, изгаряше от болка при мисълта, че той не ми се довери, но онази част, която гореше от любов към него, знаеше, че точно този инстинкт ще му помогне да оцелее.

— Тирус — промълвих аз най-накрая, когато мислите ми започнаха да се изясняват. — Ядосана съм. Дразня се, че очевидно ми нямаш доверие. Ужасно ми е неприятно да знам, че понякога си нечестен с мен и ме лъжеш, но… но също така напълно разбирам защо го правиш. Аз повярвах на лъжата на Сигна. Повярвах на нея, а не на теб. Държах се глупаво. Затова… затова какво да кажа? Радвам се, че се грижиш за сигурността си и се пазиш. Дори от мен. Заслужих си да ми нямаш доверие.

Той нададе стон.

— Да, но всичко, на което вярваше, това, което направи… Знам причината, Немезида! Ето че го сторих пак — дадох ти предостатъчно основания да не вярваш на нито една моя дума. Не мога да кажа нищо за свое оправдание. Вярвам ти повече, отколкото на всеки друг в тази галактика и все пак го правя дори с теб. Мога да кажа… Разбирам колко малко може да означава това за теб, но мога да кажа само, че никога не бих ѝ навредил, ако не за друго, то поне защото ти я обичаше, Немезида. Ти я обичаше и каквото и неудобство да е представлявала тя за мен, никога не бих ти я отнел.

— Това е разликата между мен и теб — рекох тихо аз. — Защото не бих се поколебала да убия някого, когото обичаш. — Погледнах го. — Или някой член на семейството ти, който страда от прекалено тежки увреждания, за да се съпротивлява — някой, който представлява заплаха за теб само поради факта, че съществува.

— Поисках от теб нещо много трудно — каза Тирус.

— Да. Да, така е. Ти искаш от мен просто да обърна гръб на някоя заплаха. Тирус, аз съм изчадие. Такава съм. Баба ти го знаеше. Повярвах, че си способен да замислиш и организираш смъртта на Сидония, защото точно това щях да направя аз… на твое място. Недей да изпитваш угризения, задето си манипулативен и нечестен. Дори и така, пак си много по-добър от мен.

Устните на Тирус потрепнаха.

— Помниш ли първия път, когато те видях? Първия път, когато наистина те видях? Беше в деня, в който скочи на арената, за да попречиш на един звяр да разкъса на парчета едно безпомощно Благородно. Колко хора седяхме там, сред тълпата, отвратени и погнусени от това, което ни предстоеше да видим, но не направихме нищо, за да го предотвратим? Аз бях Първият престолонаследник, но не казах дума, не вдигнах пръст, за да предотвратя нещо, което беше грешно. Ти обаче го направи. Ти действа. Това е най-рядкото качество от всички: способността действително да се опиташ да спреш нещо грешно и неморално. Аз никога не съм я притежавал. От нас двамата ти си по-добрата.

— Какъв абсурд! Ти имаш идеали. Аз нямам никакви.

— Много хора имат възвишени идеали, Немезида. Аз започнах да се стремя към благородни цели едва сега, след като години наред извръщах поглед от злините, които се разиграваха пред мен, просто за да оцелея. Казвах си, че ако оцелея, докато дойде мигът, ще стана император и тогава цялото ми бездействие няма да има значение. Казвах си, че един ден ще седна на трона и ще компенсирам бездействието си с делата си… А всъщност бях парализиран и не го знаех. Аз съм човек, който премисля нещата многократно. Преработвах плановете си безброй пъти. Но едва когато те срещнах, осъзнах какво съм пропуснал да направя при цялото това планиране и изчакване на подходящия момент… Не бях започнал да действам, когато трябваше да го направя много отдавна. Така се озовахме в сегашното си положение.

Реших да изпробвам дали краката ще издържат тежестта ми. Тирус се приближи към мен и ме улови за лакътя, докато аз се мъчех да запазя равновесие там, до леглото. Думите се преплитаха в гърлото ми. Беше ми трудно да погледна към него, защото мисълта, че той ме… цени заради това качество, беше толкова странна.

Сега обаче разбрах едно — какво се крие зад трескавия порой от задачи, изпълнили всеки час от живота му от коронацията насам, зад безмилостната взискателност, която го тласкаше да преследва целите си. Той открай време беше възнамерявал да оправдае самото си съществуване до този момент с действията, които щеше да предприеме, след като се сдобие с върховната власт. Сърцето ми се изпълни с нежност — той не биваше да изпитва такава потребност само защото бе останал жив. Ако на мое място беше Сидония, тя щеше да знае какво да каже.

Аз обаче успях да изрека само следното:

— Спри да ме лъжеш и аз ще спра да ти давам поводи за това.

— Разбрахме се — усмихна се Тирус.

Едва сега погледът ми се спря на прозореца и аз трепнах от изненада, когато видях, че се намираме в хиперпространството.

— Къде отиваме?

Тирус погледна към бездната и лицето му помръкна.

— Докато ти беше в безсъзнание, Пасус ме заобиколи и отправи молба за ръката на Девини пряко към Сената. Затова се опитах да забавя последствията, като предложих лично да се заема с преговорите за брака им. Ще се срещнем с него на Лумина.

На лицето ми се изписа такова смайване, че Тирус добави:

— Това така и така е добър предлог да отида там и да изпълня своята част от сделката с луминарите. Дължа им технология, а освен това им обещах независимост. Това е възможност да се измъкна от ситуацията, ако изиграя правилно картите си.

Сграбчих го за туниката и платът се набра в ръката ми.

— Не можеш да го направиш! Тирус, не можеш да се съгласиш с това, нито можеш да допуснеш да се случи! Той ще се ожени за нея и тогава със сигурност ще намери начин да те убие.

— Знам — съгласи се Тирус и покри свития ми напрегнат юмрук със своята по-голяма ръка. — Той наистина вярва, че съм толкова млад и неопитен, че не виждам целите му, колкото и да са очевидни. Засега трябва да си придам вид, че отстъпвам под натиска, в противен случай ще ме накарат със сила.

Пуснах го.

— Знам, че това е още една причина да не ми кажеш, че си пощадил Мъка и Риск. Знаел си, че ще искам да ги убиеш, защото представляват заплаха за теб. Пасус е заплаха и за двама ни. Не можеш да очакваш да стоя кротко и да гледам как ти окачва примката на врата!

— Напротив, точно това очаквам — отговори Тирус и в гласа му се появи стоманена нотка, — защото аз ще се справя с тази ситуация, Немезида. Искаш от мен да спра да лъжа, а аз искам от теб да спреш да ми даваш причини да лъжа. Не нарушавай едностранно споразумението ни.

— Вече загубих Сидония. Ако допусна и ти да умреш…

Той ме взе в обятията си.

— Любов моя, аз съм извънредно труден за убиване. Нямам никакво намерение да го допусна. Възнамерявам да спра Пасус. А и има… има един начин, по който братовчедка ми никога няма да представлява заплаха за нас.

— Не виждам какъв може да е този начин, щом не искаш да я убиваме.

— Няма да я убиваме. Но почти.

8.

Тирус знаеше, че не можем да отидем на територията на Пасус само с нашия кораб, затова беше мобилизирал всички кораби на династията Домитриан освен един да ни придружат. Както винаги, Високопочитаемите го следваха. Тирус знаеше, че не бива да ги обижда открито, като им нареди да стоят настрана от него по време на пътуването. Вместо това снабдил с припаси и персонал всички космически кораби освен Тигрис, така че Високопочитаемите, които напирали да го придружат, си оставили отворена вратичка и се помъчили да си запазят места на всички кораби освен на Тигрис с надеждата да се озоват на един и същ кораб с императора. После Тирус ме преместил на Тигрис. Заради сведения до минимум персонал никой не очаквал, че ще отидем там. Ето как Тирус беше успял да ни осигури спокойствие в хиперпространството. Бяхме съвсем сами с изключение на Девини, която нямаше да ни безпокои. Докато аз се възстановявах от фрактурата на гръбначния стълб, Тирус направи нещо, което си позволяваше много рядко — проспа почти целия първи ден, за да се възстанови след първите няколко седмици от управлението на галактиката.

След това можехме да се наслаждаваме един на друг в пълно усамотение.

Далеч от очите в Хризантемиума нямаше нужда от формалности. Тирус ми даде най-хубавите стаи за гости на борда на Тигрис и се настани в една стая съвсем близо до мен. Това ми спести странната смесица от ужас и приятно очакване, която изпитвах, когато си помислех за възможността двамата да спим в едно и също легло.

Следващия път когато се събудих, към мен безшумно се приближиха прислужници с голям куп дрехи за деня. Избрах няколко напосоки.

Тирус вече беше в стаята, която гледаше към солените бани. Обслужващите ботчета приготвяха омлета от шест яйца, с който той винаги закусваше.

В ръката си държеше блестяща фиала с наркотик.

— Рано си започнал — отбелязах аз. Може би се намираше под по-голям стрес, отколкото осъзнавах.

Тирус вдигна вежди и сякаш не разбра веднага какво имам предвид.

— Какво, това ли? О, не. Това не е за удоволствие.

— Разбира се.

Той се усмихна.

— Говоря сериозно.

Той влезе в базата данни на кораба и в центъра на масата се появи прожекция — програма. Наркотици от най-различни видове. Планирани за следващите три месеца, като тренировъчна програма. Освен вида имаше и дози. Днес очевидно беше ред на еуфористичния.

— Нарича се митридатизъм — обясни той. — Навремето древните императори на Земята вземали малки дози отрови всеки ден, за да придобият имунитет.[1] В общи линии се опитвам да придобия известен имунитет към интоксикирането — такъв, какъвто ти имаш по рождение.

— Интоксикантите за развлечение не са отрови.

— Това е спорно — отговори сухо той. — Във всеки случай острието на убиец никога не би могло да ме застраши толкова, колкото замаян ум в присъствието на баба ми. Тъй като не съм надарен с метаболизъм на изчадие, така подготвям химическите си рецептори. Когато употребявам наркотик пред хората, вече съм се упражнявал насаме с много по-голяма доза, така че мога да запазя ума си ясен и просто да се преструвам, че изпитвам ефекта, който се очаква.

Погледнах към програмата му за днешния ден.

— Халюцинираш ли сега, докато говорим?

— Не особено… ако изключим рогата ти — забеляза той. — Сигурен съм, че обикновено нямаш такива.

— Обикновено нямам — съгласих се сериозно аз, вдигнах глава и опипах скалпа си.

— И банани вместо пръсти — продължи Тирус, разсеяно загледан в ръцете ми.

Водена от някаква странна прищявка, вдигнах пръсти и ги размърдах пред лицето му. Той се наведе напред и игриво ги гризна, но не толкова силно, че да пробие кожата ми. Напълно се владееше.

— Странна ли изглеждам? — зачудих се аз, защото никога не бих могла да изпитам това, което чувстваше той.

— Ела малко по-насам. Ще ти кажа.

Направих го и той ме обгърна с ръце. Сгуших се до топлото му тяло и почувствах как в моето се разлива някаква непозната сладост. Палецът му проследи линията на челюстта ми, спусна се към нежната кожа на врата ми, а мекото му дишане докосна ушната ми мида.

— Изглеждаш както винаги. Прекрасна.

Без да се замислям, плъзнах пръсти под брадичката му и притиснах устни до неговите — колебливо, нежно опипване на почва, в която не бях навлизала от коронацията насам. Обгърна ме нежно с ръце, почти почтително, привлече ме още по-близо до себе си и целувката ни стана още по-пламенна, докато това, което доскоро ми се струваше почти плашещо, стана толкова естествено, толкова правилно.

— Две седмици — прошепнах аз до устните му. — Само ти и аз.

Устните му се извиха в усмивка.

— Само ти и аз.

Отново го целунах.

Отвън Тигрис приличаше на извита лапа, но отвътре лабиринтът от палуби предлагаше безброй изненади.

На нашето любимо ниво имаше изкуствена гора с буйна растителност и какви ли не животни. Към края на пътуването ни Тирус ми предложи излет, какъвто може би бяха предприемали древните обитатели на Земята. Не взехме никакви машини. Плувахме в реката, а над главите ни пееха птици, проектирани с безкрайно сладки гласове. След това седнахме край истински огън и зачакахме да изсъхнем.

Или поне това беше намерението ни. Тирус беше чел, че някога хората палели огън само с помощта на пръчки. Зае се със задачата си доста смело, но след няколко разочароващи минути и цял куп трески на мен започна да ми става забавно.

— Никак не те бива — удивих се аз.

Устните му се извиха в усмивка.

— Много благодаря!

— Ама никак.

— Благодаря ти за подкрепата.

— Просто съм учудена. За първи път виждам да не те бива в нещо.

Увеси рамене. Изглеждаше учуден.

— Дори и най-примитивните човешки същества са овладели това умение. Аз живея в Космоса, обграден от невъобразимо напреднали технологии, а не мога да запаля огън! Или пък мога?

Той изчезна от погледа ми. След няколко минути се върна със запалка… и я щракна. Докато извършваше тази измама, ме стрелна с мрачен поглед, сякаш ме предизвикваше да кажа нещо.

Обзе ме някакъв рядък импулс и за своя изненада се засмях. Пламъчетата проблеснаха пред светлите очи, приковани в мен с радост и смайване.

— Ти се засмя! — промълви той удивен.

— Не съм. — Бузите ми пламтяха, но почувствах, че въпреки това се усмихвам като някое глуповато, заблудено момиче.

— Чух те. Знам какво чух. — Той ми се ухили лукаво. — Ще те накарам пак да се засмееш.

— Сигурна съм. Само трябва да се опиташ пак да запалиш огън.

Тирус ме привлече към себе си и устните му, горещи и жадни, разделиха моите. Ръката му обхвана врата ми. Палецът му галеше тила ми и по гръбнака ми пропълзяха приятни тръпки.

Той плъзна ръка надолу, а очите му срещнаха моите, преди пръстите му да пропълзят нагоре по крака ми. Тирус отправи изпитателен поглед към лицето ми и осъзнах, че се опитва да прецени реакцията ми. Исках да го накарам да престане да мисли, затова го съборих по гръб. Той издаде изненадан звук, но аз гризнах кожата на гърлото му и устните му се разтвориха в усмивка… Преплете крака с моите и двамата отново се преобърнахме. Лицето му трепкаше на топлата светлина на огъня.

— Обичам те — каза ми простичко.

Притиснах ръка към горещата кожа под туниката му, а той затвори очи, докато галех изваяните мускули на корема му. Неговата по-голяма ръка улови моята. Устните ни се срещнаха. Настойчивата му целувка ме изгори цялата…

Корабът около нас се разтресе и продължи да се тресе все по-силно и по-силно.

Тирус се отдръпна назад и на лицето му се изписа ужас. Стори ми се, че ругае наум, както правех аз.

Но звездите започнаха да се връщат по местата си — виждахме ги през небесния купол над главата си и аз разбрах, че току-що сме се спуснали извън хиперпространството. Обзе ме съжаление. Погледите ни се срещнаха. Прокарах пръсти през меднокестенявата му коса, но и двамата отново почувствахме цялата тежест на задачата, която ни предстоеше.

Запътихме се към прозореца, без да сме се уговаряли предварително. Загледахме се в ярката точка, която се открояваше в тъмното пространство. Колкото повече се приближавахме, толкова по-голяма ставаше тя — ивицата лошо пространство, която се намираше съвсем близо до звездната система на Лумина.

Блестящата зона на смъртта в бяло и пурпурно зееше в празнотата като разрез и беше зловещо красива. Запитах се колко ли хора са загинали на онзи кораб, който се беше разцепил при влизането си в хиперпространството, оставяйки след себе си тази гробница.

— Разраснало се е от миналия път — обадих се аз, озадачена. Лошото пространство се беше увеличило по-бързо, отколкото очаквах. — Защо расте така? Кое го подхранва?

— То няма нужда от подхранване — просто расте. — Тирус махна неопределено с ръка, загледан като хипнотизиран в яркото петно. Наведе се към прозореца и изражението му се промени, сякаш се намираше някъде безкрайно далеч. — Когато за първи път видях лошо пространство, живеех на една планета.

— Не знаех, че си живял на планета.

— Почти десет месеца — отговори той разсеяно. — Не ми се отразяваше добре. Гравитацията беше прекалено голяма. Влажността като че ли ме задушаваше. Бях алергичен към всичко и постоянно изгарях. Насекомите, които пият кръв, много ме харесваха и… и това навярно беше най-щастливата година в живота ми. — Призна го с тих глас, сякаш беше нещо срамно. — Една злополука на ръба на звездната система се оказа достатъчна, за да унищожи всичко.

— Някой кораб се е разцепил. А после… — и аз кимнах към гледката пред нас, защото се досетих за останалото.

— Оттук гледката е плашеща и красива, но от планета е неописуема. Атмосферата размества светлината, която прониква през нея, или я увеличава. Отначало имаше само малък процеп, но после, в рамките на няколко седмици, той стана толкова голям! И денем се виждаше, но нощем изпълваше цялото небе. Тези оранжеви, алени и златисти облаци… Когато планетата загина, аз не бях там. Някои хора се евакуираха отрано, ала имаше толкова много, които обсъждаха или се препираха какво да направят. Мислеха, че ще намерят начин да го поправят. Отлагаха. И съм сигурен, че е имало и много, които просто са отказвали да приемат истината, докато не стана прекалено късно да избягат и лошото пространство не изпълни целите им небеса. Можеш ли да си представиш колко ужасно беше?

Погледнах към ивицата светлина. Знаех, че я гледаме от безопасно разстояние, че можем да си тръгнем. Опитах се да си представя как я виждам изпод небето на някоя планета, но мозъкът ми просто не можа да възприеме тази идея.

— Много ли беше страшно? — попитах и веднага съжалих. Разбира се, че е било страшно да живееш някъде, а после да знаеш, че това място вече го няма.

— Това беше много важен момент за мен — отговори Тирус. — Преди бях готов сам да си одера кожата, стига да означаваше, че мога да се откажа от семейството си. Майка ми беше мъртва и аз не можех да избягам от това, което съм. Но тази планета ми показа какво наистина означава да бъдеш Домитриан: реших, че никога няма да допусна да се превърна в жертва на обстоятелствата. Че ще ги променя така, както аз искам, стига само да оцелея достатъчно дълго, за да го сторя. Че един ден ще имам силата да направя онова, за което не стигнаха силите на цяла планета Излишни, и ще поправя това небе.

Той вдиша дълбоко и издиша. Светлината на лошото пространство обливаше лицето му и придаваше суровост на чертите му. В този миг ми се стори, че деветнайсетгодишното момче изчезва и на негово място се появява императорът, който се обърна с гръб към прозореца и каза:

— И така ето че пристигнахме. Да започваме!

9.

Фамилията Домитриан имаше два клона, и двата буквално унищожени от Сигна Домитриан в задачата ѝ да осигури трона на любимото си дете.

Гербът с шест звезди принадлежеше на императорския клон на династията Домитриан. Всички те произхождаха от императрица Асиндра фон Домитриан. Другото разклонение на рода, нецарстващите Домитриан, бяха предците на Сигна и техният герб беше черната дупка. Те произхождаха от чичото на Асиндра, император Амон фон Домитриан.

По време на властването си Амон решил, че Сенатът го дразни, и разработил хитра схема да го контролира: сипал на всички сенатори почти неизвестна отрова, наречена Гибелта на бдителните. Само той притежавал противоотровата, която трябвало да се взема редовно, за да държи смъртта на разстояние. Години наред сенаторите гласували и действали така, както искал той, за да си заслужат противоотровата.

Но накрая се случил инцидент, който се оказал фатален за Амон.

Космическият кораб с противоотровата претърпял някаква странна злополука и императорът останал без противоотрова. Сенаторите започнали да умират един след друг. Амон се опитал да избяга, но не успял да се измъкне. Свалили го от власт и изключили всичките му потомци от престолонаследието.

Сега Тирус, потомък и на черната дупка, и на шестте звезди, мислеше за същата тази отрова, която бе причинила падението на Амон.

— Нарича се Гибелта на бдителните. Изобщо не трябваше да знам, че баба ми я притежава, но я наблюдавах толкова внимателно, че нямаше как да не го забележа — обясни той с безстрастен тон, ала аз знаех, че под тази спокойна маска бушува море от болка. Тирус ненавиждаше от дън душа мисълта да убива роднините си, както беше сторила баба му. — По-лесно се намира противоотровата. Ако Пасус не знае, че има нужда от нея, няма да успее да си я набави навреме, ако решим… ако решим, че е време Девини да умре. Дотогава мога да продължа да ѝ давам противоотровата, стига тя да е близо до мен и той да ми съдейства. А после, ако Пасус ни предаде, ако се опита да вдигне бунт от нейно име и да узурпира трона…

Нямаше нужда да казва нищо повече.

Щеше да остави Девини да умре.

— Това е чудесен компромис, Тирус — уверих го и сключих пръсти около ръката му, — както и около отровата. — Не е убийство.

— Напротив, убийство е — възрази той и ме погледна.

— Не, не е! Ти ще я пощадиш дотолкова, доколкото можеш. Сега всичко ще зависи от Пасус и Девини ще плати цената само ако той тръгне срещу теб.

— Ще тръгне срещу мен, Немезида. Знаеш, че е така. Помисли си само: той ми съобщи, че е готов да не ти обявява вендета, само и само да стане съпруг на Първата престолонаследница. Това какво ти говори?

— Че е лъжец и е готов да чака, преди да си отмъсти?

— Или че амбицията му е толкова силна, че заради нея може да прости неща, които иначе в никакъв случай не би простил. И че такава амбиция не може да се задоволи с второто място в тази империя.

— Знам, че Девини ти е роднина — настоях аз, — но все пак става дума само за един живот.

— Само за един живот. А утре ще бъде още един. И още един, и толкова много пъти само по един… Кога тези животи ще станат прекалено много?

— Според мен в деня, в който ще убиеш, без да си задаваш този въпрос — отговорих, взех отровата от ръката му и изчаках той да нареди да доведат братовчедка му при нас.

Смесих отровата с чаша вино и проследих с поглед как изчезва глътка по глътка в устата на Девини Домитриан. Знаех, че рано или късно тази отрова ще бъде причината за смъртта ѝ.

За нашето спасение.

Съдбата ѝ щеше да бъде свързана с нашата и аз никога нямаше да изпитам съжаление или разкаяние, задето сме поели живота ѝ в дланта си. Колкото до съвестта на Тирус… Тя може би щеше да го гризе, но ако успееше да притъпи поне малко тази своя чувствителност, за да е по-готов да нанесе смъртоносен удар на врага си, толкова по-добре.

Между корабите в хиперпространството нямаше никаква комуникация, както и когато се приближаха до лошо пространство. Останахме обгърнати в тишина, докато не се отдалечихме достатъчно от онази лента ужасна светлина, а после съобщенията се изсипаха отгоре ни всички наведнъж.

Първо бяха десетки, а после стотици… Всичките от най-различни хора, които пътуваха на Хера, на Атлас на сенатор Фон Атън или на Александрия, кораба на самия Тирус — всички кораби, които бяха слезли от хиперпространството преди нас. А после нов поток, когато още кораби се отдалечиха от лошото пространство.

Почти всички безсмислени съобщения бяха поздрави, изразяващи надеждата, че пътуването на императора през Космоса е било приятно. Тирус възложи на екип от служители Излишни да сортират съобщенията и да отделят важните. Няколко текущи рапорта от Хризантемиума, няколко доклада за случващото се в Сената.

Корабите от Хризантемиума се съединиха в по-малка версия на самия Хризантемиум, а после Шезар нан Домитриан облече двама ни с Тирус и ни приготви да се появим пред хората. Тигрис се приземи близо до Централния площад.

Тогава видях тълпите.

Когато миналия път дойдох на тази планета, се стъписах колко са многобройни обитателите ѝ. Хората, които живееха в Космоса, обикновено имаха по едно или най-много две деца, както и обширни пространства, из които можеше да бродиш, без да виждаш навсякъде такива вълни от човешка маса. При предишното ни идване на Лумина огромните тълпи ме изненадаха. Този път ме изумиха.

Сега Тирус беше император, а не Първи престолонаследник.

Зави ми се свят от толкова много лица. Всички се отличаваха помежду си, за разлика от лицата в Хризантемиума, които повече или по-малко си приличаха. Онемях, почувствах се почти дезориентирана. Пред себе си виждах хора на всякаква възраст, докато Високопочитаемите държаха младите настрана, освен ако с помощта на ботче не им придадяха подобаващо зрял вид, за да не бият на очи. Високопочитаемите рядко остаряваха, освен ако не бяха по-ексцентрични или не бяха превърнали остаряването в стратегически избор. Толкова много от тези излишни бяха стари!

Моята приятелка Невени Сагнау посрещна Тирус пред погледа на всички зрители. По заповед на покойния император тя беше действащ вицекрал на Лумина, затова сега тържествено отстъпи поста на човека, избран за неин наследник. Той на свой ред представи Тирус на Излишните и оглушителните крясъци и аплодисменти — имаше дори освирквания — сякаш накараха костите ми да завибрират.

Тирус се качи на подиума, издигнат пред този огромен площад, защитен от невидима преграда, и изрече пред луминарите вариация на речта от първия си Съвет. Почти не го слушах — бях прекалено погълната от това да се оглеждам за заплахи. Видях такава в мига, в който сред масите зейна процеп, защото гледката ми се стори толкова странна. А после от средата на хората (обгърнат от защитно силово поле, което беше разделило тълпата) се появи сенатор Фон Пасус, следван от свита слуги, служители и прислужници, без да обръща никакво внимание на унищожителните погледи на Излишните от управляваната от него планета.

Досега бях напрегната; сега всички мускули в тялото ми се превърнаха във възли.

И Тирус го видя. Дори не реагира. Лицето му не трепна. Той продължи речта си, без да се поколебае:

— В знак на своята привързаност към тази прекрасна провинция искам да даря на музеите в Лумина някои имперски артефакти…

Погледът ми се стрелна към лицето на Пасус. Исках да видя как ще реагира на тези „дарове“.

Защото това, което Тирус щеше да даде на луминарите, не бяха артефакти. И всички го знаеха.

От Тигрис изваждаха носещ се във въздуха контейнер с части от техника, хелиографни копия, схеми и разглобени машини, предназначени за луминарите. Тирус им даваше технологии и научни знания — всичко, което можеше да намери. Това беше светотатство, което би оскърбило всеки истински хелионист.

Сенатор Фон Империан предприе подобно действие и това доведе до гибелта му.

Тирус се държеше толкова спокойно, така нехайно, че всички разбраха инструкцията как точно трябва да приемат този дар.

Всички я последваха — освен Пасус.

Сенаторът беше вперил втренчен поглед в Тирус и на устните му играеше невярваща усмивка, сякаш не можеше да си представи какво се опитва да направи императорът. Все пак Лумина беше негова територия и той беше хелионист. Можеше просто да отнеме от луминарите тези технологии.

Потиснах усмивката, която напираше на устните ми. Знаех какво ще последва.

— Освен това — продължи Тирус — бих искал някои от моите приятели Високопочитаеми да погостуват за по-дълго време на тази прекрасна планета. Знам, че и те, и вие ще се радвате на взаимната си компания и ще насърчите връзките между луминарите и Високопочитаемите.

Усмивката на Пасус застина.

Смаяният му поглед се плъзна по лицата на Високопочитаемите, които в този момент слизаха от корабите с придружители, с почести и церемонии, сякаш наистина бяха гости, дошли на почивка. Всъщност всички до един бяха хелионисти — затворниците, които Тирус беше взел в плен на коронацията си. Щеше да ги остави тук, в ръцете на луминарите, за да служат като човешки щитове, в случай че Пасус наистина се опиташе да отнеме от жителите на Лумина новите технологии.

Един от заложниците ми беше познат, с тези негови златни ленти в косата и големи зелени очи: Гладик Атън, синът на най-близкия съюзник на Пасус, сенатор Фон Атън. Дори да бяхме оставили тук само него, без дузината други, които го придружаваха, това щеше да бъде достатъчно, за да предотврати всяко нападение.

Отново плъзнах поглед към Пасус. Видях как проумява истината и лицето му става студено и строго. Леката развеселеност, изписана на него допреди малко, се стопи и той измери Тирус с ледения поглед на изкусен стрелец, който гледа към разположен надалеч враг. Най-накрая проумя, че си няма работа с объркано момче, лесно за манипулиране.

Двамата с Тирус бяхме обсъдили как трябва да се държи и се бяхме спрели на това решение. Той не можеше да се преструва пред Пасус на по-слаб, отколкото беше, освен ако не възнамеряваше да продължи с преструвката за постоянно. Макар че хищническият инстинкт, който подтикваше Пасус да се нахвърля върху слабите, може би щеше да го подведе да прояви непредпазливост, и двамата се съгласихме, че демонстрацията на сила ще го стресне повече.

Помислих си всичко това, докато гледах надолу към сенатора. Пасус вдигна очи и погледите ни се засякоха. Всичко у мен сякаш застина. Наблюдавах го мълчаливо, наблюдаваше ме и той… Аз бях убила дъщеря му, а сега щях да се омъжа за неговия император, да вляза в същото семейство, към което той драпаше със зъби и нокти да се присъедини.

В името на истината не съжалявах за това, което бях сторила с Елантра. Тя заслужаваше всеки миг от болката и страха, които я бях накарала да изпита, преди да изтръгна сърцето от гърдите ѝ. Тя ми отне Сидония и ако имах възможност да убия и баща ѝ, вече щях да съм го направила.

Двамата продължихме да се гледаме и аз разбрах, че и той изпитва към мен същата студена враждебност.

Тирус приключи с речта си и Пасус събра ръце и изръкопляска, без да откъсва поглед от мен. В този миг разбрах със сигурност истината в сърцето си: или ние щяхме да унищожим него, или той нас.

А аз нямаше да допусна да бъдем унищожени.

10.

В дипломатическия комплекс бяхме на сигурно място. Пасус не можеше да нанесе удар на Тирус, докато се намирахме тук, както и Тирус на него. Самата сграда автоматично угасяше запалителите на всички метателни оръжия между стените си.

Стаята за преговори не беше под наблюдение — беше защитена от всякакво електронно оборудване за подслушване. Аз дори се приближих до вратата и притиснах ухо към нея с надеждата, че свръхчовешкият ми слух ще ми помогне да различа някоя от думите.

Уви, стените се оказаха звукоизолирани.

Затова останах да се гърча в агонията на неизвестността и да чакам Тирус да излезе след срещата си с Пасус. Погледът ми се стрелваше във всяка посока, от която долиташе някой случаен звук. Не можех да стоя на едно място.

Тъкмо се бях заела отново да се опитам да подслушам, когато чух нещо… Някакво приглушено тупване, а после ехо, което отекна над главата ми. Незабавно застанах нащрек. Намирах се в атрия пред съвещателната зала, затова звукът беше подозрителен. Приковах поглед в тавана, отново чух звука и разбрах, че горе има някого.

Зачаках следващото тупване — и тогава подскочих и забих юмрук в тавана. Чух крясък, а после стиснах с ръка нечий крак и увиснах на него с цялата си тежест.

— Кой си ти? — изревах към притежателя му.

— Спри! Немезида, аз съм!

Невени.

Пуснах я и се оставих да падна на пода.

Един участък от тавана се наклони надолу върху някаква панта и Невени подаде глава през дупката. Тъмната ѝ коса увисна пред лицето.

— Какво искаш?

— Какво правиш? — попитах аз. Гласът ми беше тих и изпълнен със смъртоносна заплаха.

— Смятам да чуя какво си говорят, докато решават съдбата на моята планета — отсече Невени с блеснали очи. — Сега какво, ще ме удариш ли както последния път, или ще ме пуснеш?

Наклоних глава, замислена над въпроса ѝ.

— Не съм те удряла, Невени. Ако те бях ударила истински, щеше да умреш от силата на удара. Освен това се въздържах и не те убих много пъти, когато имах възможност — осведомих я аз.

— Колко хуманно от твоя страна! Предполагам, че трябва да ти благодаря, задето си ми пощадила живота!

— Пак заповядай.

— Това беше сарказъм, Немезида! Божичко! Никой не би трябвало да благодари на някого, задето не го е убил!

Посочих нагоре.

— Ще ме пуснеш ли при теб?

— Ако не вдигаш шум — отговори тя.

Кимнах.

— Представа нямам как изобщо можеш да се качиш. Аз се покатерих на една лавица с книги…

— Не ми трябва помощ — прекъснах я, скочих нагоре и се хванах за ръба на отвора. Оттам ми беше лесно да се набера и да се кача при нея. Невени ме изгледа с широки потъмнели очи, когато посегнах да затворя вратата зад нас.

— Толкова си силна! — промълви тя.

Изпитах гордост, макар и против волята си.

— Знам. Сега води — казах и гласът ми отекна в мрака.

Чух щракване и помежду ни припламна някаква лека светлинка. На китката на Невени имаше нещо, което светеше в тъмното.

— Не вдигай шум.

Тя запълзя напред на четири крака. Бях прекалено висока, за да сторя същото, затова легнах по корем и се повлякох напред, като местех лактите си. Стигнахме до едно място, на което някакви тръби се свързваха в стената, и Невени си измърмори нещо и вдигна китка, за да освети лицето си, да ми покаже пръста, притиснат до устните си. Безшумно вдигна един панел от тръбата, съвсем леко, колкото да могат гласовете отдолу да стигнат до ушите ни.

— … искате от мен прекалено много. — Гласът на Пасус звучеше развеселено. — Значи мога да се оженя за братовчедка ви, но не мога да се сношавам с нея. Трябва не само да приема звяра, който уби дъщеря ми, като част от семейството си, но и безрезервно да подкрепя този брак, а освен това да подканя свещениците да ви позволят да използвате скиптъра. Да не говорим за тази провинция. И вие я искате.

— Толкова много ли ви изглежда, сенаторе? Ще ви дам съгласието си да се ожените за наследницата на трона. Вашето дете ще управлява тази галактика. Бих могъл да поискам повече. Рандевалд заяви, че ще се ожени само ако семейството на булката плати дълговете на рода Домитриан…

— Да, затова си остана неженен. Злополучията му в Навечерието също не му помогнаха особено.

— Аз не поставям чак толкова тежки условия. В това си умствено състояние братовчедка ми не може да даде съгласие за брака си. Искате да създадете наследник с нейното ДНК? Използвайте инкубатор. А Немезида не подлежи на обсъждане. Когато започнахте тези преговори, вече го знаехте.

— Колко решително заявявате волята си! Преди една година бяхте толкова различен — говорехте на стените и екзалтирано твърдяхте, че сте божество.

— Преди една година се опитвах да остана жив, сенаторе. Колкото до вашата подкрепа, до влиянието ви върху свещениците… Това е причината, поради която изобщо се замислих за този брак.

— Наистина ли? А аз си мислех, че сте били принуден да го сторите, защото ви заобиколих и се обърнах направо към Сената.

Пасус имаше право, колкото и да ми беше неприятно да го призная… Но в гласа на Тирус нямаше и следа от пораженчество.

— Мислете каквото искате, сенаторе. Каквото и да си мислите за сегашното ми положение, аз мога да ви вгорча живота, и то много. Този брак няма да се състои, ако аз не се съглася и мога да ви се закълна в това още сега. — В гласа на Тирус се долавяше тихо ожесточение.

И това беше вярно. Усетих прилив на тайно задоволство. Гибелта на бдителните означаваше, че Пасус никога не може да получи Девини без нашето съгласие.

Може би сенаторът почувства убедеността на Тирус, защото продължи с преговорите.

— А вие искате Лумина.

— Тази провинция е цялата заобиколена от лошо пространство. Скоро ще стане безполезна като търговско пристанище. Не мога да си позволя империята да види как приемам неуважението да не получа нищо, затова ви моля за тази пренебрежимо малка част от собствеността ви. Чисто символичен жест.

Невени си пое въздух рязко и сърдито и аз я приковах с поглед. „Той само се преструва на безразличен“ — помислих си. Опитвах се да я накарам да прочете мислите ми, да разбере. Това не беше истинското му мнение за Лумина.

— Лумина няма да изчезне в близко бъдеще — заяви Пасус. — Преувеличавате заплахата.

— Трябва да ви припомня, че само преди няколко месеца — каза Тирус — тази планета щеше да се освободи със сила от вашата власт, ако не се бях намесил аз.

— Да, но се намесихте. При това много ефективно. Необичайно ефективно. — В гласа на Пасус трепна странна нотка. — А после… после те ви помогнаха на коронацията. — Чух рязко поемане на въздух, последвано от смях. — Аха! Разбирам. Сключили сте сделка с тях, нали?

— Не съм — отговори Тирус, но не беше убедителен. Не беше очаквал Пасус да се досети.

— Сключили сте сделка с тях и сега възнамерявате да изпълните своята част. Ехе! При така създалата се ситуация Лумина става много по-ценна, не сте ли съгласен?

Невени сви юмруци и погледна надолу, към посоката на гласовете им, така, сякаш искаше да разцепи отдушника и да смаже черепа на Пасус.

За миг Тирус се замисли, след което каза:

— Предлагам ви Ръката на горгоната в замяна на Лумина.

Пасус измърмори нещо, очевидно без да го съзнава. Ръката на горгоната беше много ценно находище на минерали.

Гласът му обаче стана лукав:

— Каква беше сделката? Не, всъщност оставете ме сам да се досетя. Луминарите искат само едно: независимост. Обещали сте им свобода, нали? О, не го отричайте! Познавам тази планета — тя гъмжи от партизани и заблуди как Лумина може да се издържа от собствените си хора и ресурси. Разбира се, че сте им обещали! О, мой скъпи млади Тирус…

— С вас не сме достатъчно близки за такива задушевни обръщения, сенаторе — напомни му студено Тирус.

— Много добре, Ваше величество. Помислете си какъв опасен прецедент ще създадете, ако освободите тази планета. Ако освободите една планета, на всички други Излишни ще им хрумнат опасни идеи. И други ще поискат да се освободят от империята. Най-напред ще се отскубнат онези ценни Излишни, които подкрепят безполезните Излишни, и скоро вие ще се окажете император на безполезна шестзвездна система, която сама по себе си не струва нищо.

Погледнах към суровото лице на Невени. Да, луминарите знаеха това.

— Гледате на ситуацията от грешен ъгъл, сенаторе — каза Тирус. Гласът му омекна и стана убедителен. — Има и друго, коренно различно решение на тази ситуация: да осигурим на тези Излишни такива условия на живот, че да поискат да останат доброволно в империята! Такава империя със сигурност е за предпочитане пред империя, основана само на сила.

Настъпи продължително мълчание.

— Вие сте много млад и идеалистично настроен — каза най-накрая Пасус.

— Стремя се към нещо повече. Искам да направя живота по-добър за всички ни. Не трябва ли всички да се стремим към това?

— Огледайте се наоколо, Ваше величество. Само в този столичен град има повече хора, отколкото са всичките Високопочитаеми в цялата империя. На тази планета живеят четири милиарда души. Четири милиарда! Ако дори една малка частица от тези умове има склонност към науките, а една малка частица от тази частица разбира към какво гледа, това пак означава изумително количество интелект, устремен към една-единствена цел: да използва за свои цели светотатствените оръдия, които вие така безгрижно им връчихте днес.

— Не е задължително технологиите да са светотатствени оръдия. Изучавал съм най-обстойно първоначалната прокламация на Интердикта и заявявам, че има основания да се твърди, че приемаме думите му твърде буквално. Ако луминарите наистина разполагат с такава интелектуална мощ, не трябва ли да приемем с облекчение възможността тези умове да започнат да работят за решаване на проблема с лошото пространство?

— Чух какво казахте по този въпрос в речта си пред Съвета и за… за новата ера, за която говорихте. Научни стремления. Хм. Вашите светотатства са грях само на вашата душа. Аз няма да се правя на свещеник.

— Оценявам го — отвърна мрачно Тирус.

— Вместо това ще говоря с вас като сенатор с император: тази империя се крепи на крайно несигурния баланс между Високопочитаемите, които управляват, и Излишните, които са управлявани от нас. Разполагаме с огромен набор от технологии за унищожение, но тези устройства са в ръцете на малкия брой хора, който представляваме ние — и точно затова управляващи и управлявани живеят в съгласие. Днес вие дадохте на Излишните бази данни; ще приема, че сте невинен до доказване на противното, и ще допусна, че тази информация е свързана само с безобидни неща. Всичко това звучи чудесно, но какво ще стане утре? Утре Излишните ще поискат оръжия. Космически кораби. И ако не им ги дадете, ще се възползват от знанията, които им дадохте днес, и сами ще разработят оръжия. А после ще ги използват. Срещу нас.

— Което ни връща към условията на живот! Сенаторе, те ще разработят тези условия, защото така постъпват човешките същества, когато виждат, че другите имат толкова много, и чувстват, че самите те са преднамерено лишавани от него. Живеем във вселена, чиито граници са буквално безкрайни. Няма никаква причина който и да било в тази империя да познава нуждата. Ако отстраним причината да насочат тези оръжия срещу нас, това няма да се случи.

Пасус се засмя — неприличен изблик на искрен смях, от който изпитах желание да скоча долу в стаята и да го ударя. Той обаче млъкна и каза почти подигравателно:

— Бях започнал да се възхищавам на интелигентността ви, сега обаче вие ми напомнихте, че си имам работа с дете. Те ще насочат тези оръжия срещу нас, защото ни мразят и винаги са ни мразили. Техните потомци ще мразят нашите потомци, така както техните предци са мразили нашите предци, защото дори ако паднем толкова ниско под тях, че да ни стъпчат с краката си, те ще помнят, че някога сме били по-високопоставени. Това, което предлагате, Тирус, ще доведе до ситуацията ние, Високопочитаемите — а вие може и да сте копеле на един Излишен, но въпреки това сте Високопочитаем, — да бъдем смазани от тях. И всичко това в името на смазването на една заплаха „от жизнено значение“, която е „от жизнено значение“ само за планетяните, които не могат да отлетят и да се спасят от нея.

Стори ми се странно как Пасус изобщо не се замисля за тези планетяни. Не изпитваше и капка съжаление към тези, които, както ми беше описал Тирус, щяха да бъдат приковани под небето и безпомощно да гледат как гибелта нараства и нараства, преди да ги смаже.

— С вас не може да се говори разумно по този въпрос — каза Тирус със странен тон. — Никога няма да постигнем съгласие във възгледите си.

— О, не си правете прибързани изводи. Може би трябва да си починем малко? Тирус, трябва да призная, че много ме впечатлихте. Не само с тези… мечти и идеали, които сте таили в сърцето си и по някакъв начин сте успели да опазите в тайна, а и как сте успели да заблудите всички ни какъв сте всъщност. Ако съдбата беше приела друг обрат, децата, които щеше да ви роди моята Елантра, може би щяха да завладеят цялата вселена.

— Не знам дали това ще има значение за вас — каза тихо Тирус, — но съжалявам за загубата ви.

— От устата на мъжа, който ще се ожени за нейната убийца — отговори Пасус, — няма особено значение, но все пак ви благодаря.

11.

Двете с Невени останахме в тъмната шахта и изчакахме, докато възцарилата се тишина продължи цяла минута, преди да пропълзим обратно по хлъзгавата метална повърхност и да се върнем там, откъдето бяхме тръгнали.

— Ти дали… — започнах и млъкнах.

— Какво?

— Просто… Ти разбираш от такива неща повече от мен. Как мислиш, добре ли мина?

За един дълъг миг Невени не каза нищо.

— Мисля, че ако този брак се осъществи, Тирус трябва да проверява всяка своя хапка за отрова.

— Разбира се.

— Не знам, Немезида! — засмя се тя немощно. — Никога досега не съм си имала работа с галактически политики. Радвам се, че никога няма да ми се наложи. — Подмина изхода.

Завъртях се на обратно и видях как Невени опипва металната шахта. След секунда намери пантата. Металното отделение се изпълни със светлина и Невени надзърна надолу.

— Мисля, че не можем да скочим оттук. Много е високо.

— Не е — отвърнах, хвърлих се надолу и се приземих меко на пода. Протегнах ръце. — Имай ми доверие?

— Ъъъ… Сигурна ли си, че можеш да ме хванеш?

— Да — отговорих и когато тя все пак се поколеба, добавих: — Няма да допусна да си строшиш краката, обещавам. Ти май не разбираш колко съм силна.

— Има само един начин да разбера — измърмори Невени и се пусна, а аз я хванах без усилия и я сложих да стъпи на пода.

За миг двете останахме загледани една в друга, преди тя да попита:

— Гладна ли си?

Кимнах, изненадана от въпроса.

— Ела. Ще те науча да ядеш печена змия. Отвратителна е.

— Защо тогава я ядете?

— Защото е много приятно отвратителна.

Тя се обърна и тръгна, просто предполагайки, че ще я последвам, така както някога в Хризантемиума винаги ходехме заедно по нови места. През тялото ми премина неочаквана тръпка на удоволствие… Затова я последвах.

Печената змия наистина беше отвратителна. До мига, в който престана да бъде.

Описах ястието на Тирус вечерта, докато ни водеха към стаята, в която щяхме да прекараме нощта.

— Най-напред изяждаш торбичката с отрова — обясних му, когато влизахме вътре. — Опитах се да хапна от змията без нея, само че имаше вкус на гума. Отровата е още по-ужасна, но след като я изядеш, останалата част от змията става съвсем различна.

Тирус беше много придирчив по отношение на храната. В името на дипломатичността опитваше всичко, което му предложеха, но всяка сутрин ядеше абсолютно същата закуска, обядът му като цяло също беше едно от три постоянни ястия. Страдаше от няколко леки неврози, като например потребността винаги да седи с гръб към стената или да пробягва четен брой километри при тренировките. Трябваше да вдига тежести в серии, които се делят на десет, и ако някой го прекъснеше и не успееше, той винаги се връщаше в залата за тренировки просто за да довърши последните повторения, в противен случай щеше „да мисли за това цял ден“. Такива неща.

Описах му змията колкото можех по-добре, макар да знаех, че никога няма да я опита. Той ме слушаше, едновременно отвратен и запленен.

— След отровата змията имаше вкус почти на… на пиле.

Тирус избухна в смях. Минахме през вратата и се сбогувахме с придружителите си. Отвъд прозорците се беше спуснала протонощта на Лумина, както често се случваше, когато на планетата беше зима. Ярката луна все още огряваше небето почти толкова ярко, колкото всяко слънце, но самото слънце не се виждаше.

— Странно, че където и в галактиката да отидеш, ще се сблъскаш с вкуса на пилето — измърмори Тирус. — Това е особеност на… — и той млъкна. Беше се обърнал и оглеждаше стаята.

Имаше само едно легло.

За миг Тирус остана загледан в него. Както и аз.

Разбира се, двамата бяхме официално сгодени. И това беше… това беше нормално.

Под кожата ми пропълзя топлина. Осмелих се да отправя бърз поглед към Тирус и видях, че и той ме стрелва с поглед. До този момент двамата все още не бяхме споделяли едно легло.

— Тук има диван, който ми изглежда много удобен… — започна той.

— Искаш да спя дивана, така ли? — попитах.

— Не. Аз ще спя на него, разбира се.

— Няма никакво „разбира се“, Тирус. Ти си императорът на тази галактика.

— Аз ще спя на него — повтори той.

Отстъпи настрана, но аз го сграбчих за ръката. Бицепсът му се напрегна, а очите му незабавно се стрелнаха към моите. И той беше нервен и когато го разбрах, през сърцето ми премина вълна на топлина.

— Няма нужда.

Той се усмихна колебливо и се изчерви леко. Толкова рядко ми се случваше да го видя да проявява нервността си по този начин, че не можах да потисна усмивката на замаяна, шеметна радост, която напираше на устните ми. Тирус ме целуна пламенно, гърбът ми се блъсна в стената и аз отново се усмихнах като някоя замаяна глупачка. Но и той се усмихваше.

Изчуруликване. Съобщения. Винаги нещо го призоваваше. Пуснах го, оставих го да се отдалечи и го проследих с поглед. Не можех да откъсна очи от стойката му, от небрежната грациозност, доведена до съвършенство от същата самодисциплина, която го караше сам да извайва мускулите си. Той нареди да донесат аудиоизточник, а аз се извърнах настрана и влязох в помещението за миене.

В тялото ми запърха някаква странна, трептяща нервност и започна да нараства. Щях да се притесня и да предположа, че в печената змия от по-рано е имало отрова, ако в усещането нямаше нещо завладяващо. Дори ръцете ми сякаш щипеха от особен, приятен страх.

Срещнах погледа си в огледалото. Черните в момента ириси, които гледаха към мен, блестяха с такава сила, че се стреснах. Прокарах пръст по изкривения си нос. Така и не го оправих, защото на Дония ѝ харесваше… На мен също. За мен този нос беше като напомняне, от което имах нужда дори сега, дори в този ден: „Тук съм. И още съм аз.“

Измих се и когато се върнах в спалнята, чух, че Тирус също се мие в другото помещение. Не можех да си намеря място, затова започнах да кръстосвам напред-назад, прокарвайки пръсти по тоалетката. Когато той спря водата, дъхът ми секна. Погледнах надолу с надеждата, че изглеждам съвсем спокойна, застанала пред огледалото.

Тирус се появи зад мен и аз почувствах погледа му като пламенно докосване, което ме изгори цялата… премина по голата кожа на гърба ми, по ръцете ми, по краката, оголени от късата нощница, която бях избрала.

Той се приближи. Стори ми се странно да видя отражението му плътно зад мен, защото сега си дадох сметка, че е по-висок, отколкото си мислех някога, че раменете му са широки, а ръцете — издути от мускули. Толкова често единственото, което можех да видя, беше колко по-лесно ще се прекърши той в сравнение с мен.

Прокара пръст по врата ми. Сърцето ми заби трескаво. Силните му мускулести ръце ме придърпаха назад, до топлото му тяло, а устните му се плъзнаха по чувствителната кожа на врата ми.

— Толкова си красива!

— Знам — съгласих се аз.

Той се усмихна до кожата ми и устните му я докоснаха с целувка, която беше неизказано нежна. Бутна с пръст настрана презрамката на нощницата ми и пламенните му целувки запълзяха нагоре по врата ми. Нещо в тях ме накара да усетя приятно изтръпване, а от устните ми се изтръгна някакъв звук. Звук, който нямах намерение да издавам.

Погледнах към отражението му. На устните му играеше потайна усмивка, сякаш беше доволен, че е открил нещо. После се обърнах, обвих ръце около шията му и се покорих на нуждата да го усетя близо до себе си. Устните му срещнаха моите, езикът му ги раздели, опита вкуса ми и двамата се запрепъвахме през спалнята.

Кракът ми докосна леглото и сърцето ми се сви от уплаха.

— И така сега ли ще започнем със секса? — попитах аз.

За съжаление този въпрос сякаш развали магията, защото Тирус избухна в смях. Аз се намръщих. И вече нямах желание да започвам със секса.

Той запуши устата си с ръка. Бузите му бяха зачервени.

— Никога не съм чувал някой да се изразява по този начин. Мисля, че трябва… да започнем със секса тогава, когато ни се стори правилно.

— А не сега?

— Не сега.

Всеки сантиметър от мен, от пръстите на краката ми до корените на косата ми, сякаш беше оживял от допира му. Отпуснах се на леглото. Погледът ми се задържа по гърба му, докато той събличаше ризата си, сгъваше я спретнато, а после разкопчаваше колана си с ножницата, в която се намираше скиптърът. Остави я на масата и тя издрънча. После събу панталона си и сгъна и него много внимателно.

Лицето му беше прекалено грубовато, за да се нарече хубаво или красиво, а косата — постоянно разрошена повече или по-малко, било от ръката му или нещо друго, но всеки сантиметър от тялото му беше гъвкав, стегнат, дисциплиниран. Той се просна на леглото до мен и започна да ме оглежда, а аз — да оглеждам него.

— Забелязах, че не ме попита как мина днес. Успя ли да подслушаш разговора ми с Пасус?

Инстинктивно понечих да отрека, но на устните му трепна закачлива усмивка и аз не можах да сдържа своята.

— Да. Двете с Невени пропълзяхме на тавана. Мисля, че може пак да сме станали приятелки.

— Чудесно! Тя какво каза?

— Искаш да разбереш, така ли?

— Не държа да отговаряш на въпросите ми — рече той небрежно, — но наистина се интересувам. Невени ти е приятелка. Не се случва постоянно да ми говориш за приятелите си.

— Защото нямам други — напомних му аз, притиснах буза до рамото му и ръката му ме привлече още по-близо, докато накрая се отпуснах на гърдите му.

— Можеш да я поканиш да се върне с нас. Може да ни идва на гости, стига да иска. Сигурен съм, че ще ѝ бъде много приятно да види Хера.

— Не мисля, че Невени ще се заинтересува от такива неща. Истината е, че тя…

Тогава дочух бръмчене. Странно бръмчене. Сложих пръст на устните на Тирус, защото той още не го беше доловил. То се засили и сега и той го чу. Стаята около нас започна първо да вибрира, а после да дрънчи.

За миг и двамата останахме замръзнали на леглото. След това Тирус скочи на крака и се втурна тичешком към прозореца.

— Нещо ще се случи! — изкрещя ми той, като надвика шума. — Мисля, че е горе!

През ума ми премина някаква неясна мисъл за странни явления, които се случваха на такива планети — урагани, цунами и земетресения… Но аз не вярвах в съвпаденията. Мисълта ми полетя към изходите, които бях забелязала, и към разположението на сградата. Намирахме се на последния, трети етаж. Бръмченето се превърна в трещене, чието ехо усетих в самите си кости. Познах звука: космически кораб.

Хвърлих се към Тирус, сграбчих го и го повлякох към бюрото от тежък месинг. Бутнах го отдолу в последната секунда, точно преди покривът над нас да се разцепи от ослепителна светлина.

В стаята нахлу вихър от изгаряща горещина. Над главите ни се извиси космически кораб, закрил звездите, но двамата с Тирус вече се движехме през спалнята, която сега приличаше на планина от горящи отломки и пепел. Настоях Тирус да тръгне с мен. В случай че се опиташе да се възпротиви, разчитах на това, че съм по-силна от него. Но той не се възпротиви. Запрепъва се мъчително, като се опитваше да не изостава от мен. Втори взрив обаче така и не последва. Очите ми пареха, ала успях да видя как долната врата на космическия кораб се отваря и в горящата сграда се изсипват хора с газови маски и гумени костюми…

Имаха фенерчета и скенери и аз разбрах, че търсят нещо.

Някого.

Знаех кого.

Пасус беше проявил голяма находчивост, избирайки този метод за нападение. Дори да искаше, не би могъл да вкара въоръжени хора в тази сграда, предназначена да неутрализира всяко оръжие. Вместо това беше докарал кораб направо от Космоса, за да разцепи покрива и екипажът му да вземе това, което искаше сенаторът. Приведохме се ниско и се запрепъвахме по горящия коридор. Тирус ме дръпна за ръката и двамата завихме и влязохме в една разрушена стая.

Тогава я видях: Първата престолонаследница на империята, свита на земята с ръце около главата, крещеше от ужас, без да разбира нищо.

С Тирус се спогледахме. Той понечи да я сграбчи, но аз го бутнах настрана и я хванах вместо него. Бях по-силна. Можех да се движа по-бързо. Сграбчих Девини и я изправих на крака. От нас тримата тя беше единствената, която Пасус нямаше да убие. Колкото по-близо я държахме до себе си, толкова по-добре.

Във въздуха се издигнаха задушливи черни пламъци. Тирус ме хвана за рамото, за да не се загубим един друг, докато си проправяхме път напред. От пушека изникна мъж с газова маска и с меч в ръка. Замахна към мен и аз бутнах Девини на пътя му. Той отклони удара си. Само след секунда вече бях забила юмрук в лицето му.

Тирус хвана Девини, преди да падне, но наблизо изригнаха още пламъци и към нас се стрелнаха силуети: още от хората на Пасус.

Така нямаше да успеем. Трябваше да се измъкнем.

Искаха Девини, така ли?

Тя беше изпила Гибелта на бдителните. Нека я вземат!

Нарочно я ритнах настрана от нас, там, където те можеха да я видят как пада, сграбчих Тирус и хукнах.

Съпротивата му продължи само секунда, преди инстинктът за оцеляване да надделее над угризенията му, че я изоставя.

Успяхме да излезем от сградата точно в мига, в който огромната черна сянка на космическия кораб се издигна над покрива. После даде залп, за да унищожи докрай дипломатическия корпус.

Шумът се надигна, невъзможно висок. Усетих го като чук, който се стовари върху костите ми, докато се хвърлях върху Тирус. Не можах да чуя собствения си вик на болка, когато през ушите ми премина пронизваща агония и разтърси черепа ми с такава сила, та си помислих, че ще се разцепи.

В нас се блъсна гореща невидима стена. Земята изчезна. Всичко пред очите ми потъмня от праха и отломките, които нахлуха в дробовете ми и започнаха да ме задушават. Кожата ми пареше, пронизана от миниатюрни парченца строшено стъкло. После се стоварихме на земята и телата ни се удариха едно в друго, а сградата рухна отгоре ни. Прикрих Тирус колкото можех по-добре, стиснах очи и усетих как дробовете ми пламват, пълни със зловонен въздух.

Бяхме в капан от всички страни, от всички страни.

А Тирус не помръдваше.

12.

Главата ми се проясни, макар че ми се виеше свят при всяко помръдване. Опитах се да стана, но не можах. Напипах късове гранит, усетих, че нещо смазва крака ми. С яростен вик се извъртях, извих торса си, разбутах тежестта над нас, докато накрая тя се изтърколи настрана, а после се напънах с всички сили и най-накрая ни освободих. Над главите ни видях ивица ярка светлина от прожектори — спасителни дронове, които веднага се насочиха към нас. На небето изгряваше една от луните на Лумина.

Коленичих до Тирус, разтърсих го.

— Тирус!

Но не можех да чуя дори собствения си глас.

Той отвори очи. Отначало погледът му беше нефокусиран, скоро обаче се прикова в мен. Беше жив.

Ушите ми забучаха. Двамата едва успяхме да се хванем за ръце, преди небето да се изпълни с ботчета. Луминарският отряд за спешно реагиране разчисти останалите отломки и оплетените жици и така ни отвори пътека да се измъкнем.

Едно медицинско ботче се понесе към нас и се зае първо с Тирус, а после и с мен… и неистовият тътен в ушите ми заглъхна. После, все още опърпани и зашеметени от избавлението си, се озовахме във въздуха, вдигнати от един от спасителните дронове, който ни остави на сигурно място. Сега небето се беше обагрило в пурпурно.

Аз огледах изпитателно Тирус, а той — мен. Целият беше покрит с прах. На бузата му зееше черен разрез, от който капеше кръв. Сините му очи се мъчеха да се фокусират, успяха и палецът му се плъзна по брадичката ми.

— Добре ли си? — попита той.

Кимнах. Мислех си за Девини.

Или беше мъртва, или се намираше в ръцете на Пасус. И в единия, и в другия случай той съвсем скоро щеше да остане без булка.

— Знам, че не искаше нещата да се развият така — обърнах се към Тирус. — Но трябваше да им я дам. Иначе нямаше да си тръгнат.

Това беше цена, която бях готова да платя. За да спася нашия живот, на драго сърце щях да пожертвам Девини. Нека умре, ако това ще ни спаси!

— Трябва да се опитам да я върна.

— Знам.

Можеше да се опита. Не го спрях, когато той се надигна на крака и леко залитна.

— Не го очаквах — призна ми Тирус с дрезгав глас. — Всъщност не. Очаквах го… но не толкова скоро. Не.

Очевидно едва сега проумя цялата сериозност на случилото се и това го потресе.

— Ще се справим. Хайде, започвай! Направи това, което трябва. Аз съм добре.

Той кимна несигурно. Слугите и служителите на рода Домитриан вече бяха стигнали до нас. Тирус се отдалечи, а аз махнах на онези, които се грижеха за мен и се опитваха да избършат пръстта от лицето и ръцете ми, да се отдалечат. Вдигнах поглед към блестящото пурпурно небе, сега толкова ярко, че ме заболяха очите. Можех ли да го предвидя? Всички преговори, които водеше Пасус, винаги ли са били неискрени, или…

Не бях очаквала, че ще нанесе удар толкова скоро, толкова решително. И това трябваше да го предвидя.

Тирус разполагаше с малко повече от осемстотин минути, за да си върне Девини. Според луминарите това беше времето, необходимо на един кораб, за да стигне от тяхната планета до точка, от която можеше безопасно да се прехвърли в хиперпространството. Ако искахме да я спасим, трябваше да я отвлечем обратно, преди да е стигнала дотам, в противен случай с нея беше свършено.

Пасус не беше действал сам. Беше събрал предани хелионисти, които му оказаха съдействие. Сенатор Фон Локлейт, която ни бе придружила до Лумина с Желязно сърце, насочи кораба си срещу другите и започна да стреля напосоки срещу всички космически кораби на фамилията Домитриан, които се намираха в орбита, преди да излети далеч от обсега на оръдията им.

А сенатор Фон Атън очевидно беше решил, че може да създаде още деца, защото направи същото… и остави след себе си диря от автоматични мини, които се изстрелваха към всички кораби, опитващи се да го подгонят.

В резултат всички кораби освен здравата могъща астероидна Хера имаха нужда от поправка.

Някой външен наблюдател би си помислил, че Тирус се е натъпкал с нещо успокояващо, докато новините продължаваха да пристигат една след друга. Малко по малко неговата империя се изплъзваше от контрола му, заформяше се фракция около Пасус и бъдещата му съпруга Девини Домитриан. Този наблюдател обаче не можеше да чуе беззвучното цъкане на часовника, отмерващ часовете, които оставаха до края на живота ѝ, готов да унищожи плановете на Пасус за гражданска война още в зародиш.

Не казах на Тирус нито дума за това, което знаех, че трябва да последва.

Една дребна русокоса жена, сенатор Фон Уолстръм, обаче го стори.

— Какво ще правим с момчето на Атън?

— С Гладик ли? — попита Тирус. — Не. Няма да го екзекутираме. Не… още.

Погледнах към гърба на Тирус. Той се надяваше времето да му помогне да разреши проблема. Аз обаче знаех със сигурност: Гладик трябваше да бъде убит, при това сега, веднага, като непосредствен отговор на измяната на баща му. Всичко друго би означавало империята да сметне Тирус за слаб и безобиден. А тогава никой нямаше да се стресне от заплахите му.

Свързах се с Невени.

— Къде държат Гладик?

Тя се поколеба, преди да ми отговори:

— Тук, при мен, Немезида. Аз… — Тя хвърли поглед през рамо. Гладик навярно беше в къщата с нея. Невени понижи глас и заговори шепнешком: — Мисля, че разбира ситуацията. Знае какво трябва да последва. — По лицето ѝ премина гняв. — Баща му просто го остави в ръцете на смъртта.

Да, така изглеждаше.

Но на мен се падаше да се погрижа наистина да стане така.

Докато Тирус надзираваше отдалеч преследването на кораба Колос на сенатор Фон Пасус, аз тихо се измъкнах от надзора на луминарите, прикрепени към мен.

На тази планета почти нямаше хелионисти, затова единствената хелиосфера се намираше близо до столичния град, но извън него. Представляваше малка, жалка сграда, вдигната на подпори, та изгледът от нея поне малко да наподобява необятните простори, които човек можеше да зърне от някоя хелиосфера в Космоса. Лунната орбита се движеше бързо и вече беше залязла… и не бяха изгрели нито слънцето, нито следващата луна. Наистина беше нощ.

Невени лежеше просната на стъпалата, които водеха към хелиосферата.

Бързо се огледах наоколо.

— Невени, само ти ли го пазиш?

— Това е Гладик — каза тя, сякаш това обясняваше всичко. Почувствах тежестта на погледа ѝ в мрака. — Значи наистина ще го направиш. Наистина чисто и просто ще го убиеш.

— Имаше още дузина заложници и те не са роднини на Високопочитаеми, които току-що са ни предали. Можете да минете с един по-малко.

— Знам, просто… Ти познаваш Гладик. — Момичето, което познаваше само маската ми, което едва започваше да вижда каква съм всъщност, ме гледаше умолително.

Извадих кама — достатъчно остра, за да направи смъртта му бърза.

— Трябва да покажем, че сме сериозни. Баща му ни предаде и премина на страната на Пасус. Той избра тази участ за сина си, не аз.

За миг Невени не отговори. Във въздуха се разнасяше някакъв мирис — нещо сладко и благоуханно, което усетих въпреки зловонието на улиците на Лумина.

— Странно колко лесно забравям, че ти не си момичето, което познавах някога — прошепна Невени. — Мисля, че точно затова ти се ядосах толкова. Защото не забелязах това, което е било пред очите ми. Точно аз, повече от всички други, трябваше да забележа.

Този аромат, този сладък аромат, някакво цвете… Не можех да спра да мисля за него.

— Аз не съм жестока, Невени. И няма да изпитам удоволствие, докато го правя. Ако не го убием, не само че Тирус ще изглежда като слабак, неспособен да изпълни собствените си заплахи, а и твоите хора ще загубят всяко предимство, което им носи присъствието на заложниците, защото всички ще се усъмнят и във вас. Трябва да ми благодариш. Не да ме осъждаш.

— Не те осъждам — каза тя с беззвучен глас. — Знам какво се случи днес. Пасус открито нападна императора. Той е предател. Всичките му владения са конфискувани. Включително Лумина.

Кимнах. Включително Лумина.

— Която Тирус ще освободи.

— Сигурна съм, че вече я е освободил. Той няма да ви бъде враг. Но това не означава, че други хора, които разполагат с власт, няма да започнат да кроят заговори срещу вашата планета. Ще се борят да не получите независимост. — Вдигнах камата. — Ето как ще я получите.

Невени ме погледна в очите.

— Тогава би ли предпочела да го убия аз?

Думите ме изненадаха, но когато я погледнах изпитателно, се почувствах сигурна, че ако я помоля, ще го направи. За Лумина тя беше готова да извърши убийство. Поклатих глава.

— Аз съм много добра.

Заизкачвах се по стъпалата с нож в ръка. Когато стигнах до най-горното стъпало, заварих Гладик Атън седнал на пода в най-далечния край на тъмната стъклена стая. Беше запалил потир с масло, за да изтръгне от него трепкащо пламъче златиста светлина. Не помръдна, макар че със сигурност ме беше чул да влизам. Косата му почти се бе освободила от обичайните златни ленти и той изглеждаше невероятно нежен на фона на гледката, която се разкриваше пред него: претъпканите луминарски сгради, а отвъд тях, голата земя, която се разстилаше нататък и все по-нататък, преди да се издигне в черни хълмове.

Не, не хълмове. Хълмовете бяха малки.

Планини.

— Знам защо си дошла — промълви Гладик с треперещ глас. — Моля те, може ли… Ако нямаш нищо против, може ли да изчакаме двайсет минути?

— Защо двайсет минути?

Той рязко се обърна, изненадан, че чува моя глас.

— Сидо… Немезида?

Кимнах. Навремето Гладик се беше увлякъл по мен, защото ме смяташе за Сидония. Тогава се опитах да се престоря, че се интересувам от него, докато се преструвах на нея. Но после видях какъв хленчещ слабак е и го отблъснах. Той не беше достоен за нея.

Сега тръгнах към него и той прикова поглед в изкривения ми нос, сякаш ръстът ми не беше достатъчен да издаде коя съм. Малко родени по естествен път жени бяха високи колкото мен. Гладик отправи бърз поглед към острието в ръката ми, преглътна с усилие и отклони очите си.

— След двайсет минути слънцето ще започне да изгрява. Атмосферата тук е прекалено плътна и звездите не се виждат, дори нощем. Но мога да се взирам в една звезда, когато ти… когато загина.

— Ще почакам.

Седнах зад Гладик с острие в ръка и зачаках да минат двайсетте минути, преди да го убия.

13.

Единственият звук в хелиосферата идваше от трескавото учестено дишане на Гладик. Не помръдваше, но беше ужасѐн. Когато дойдох, изглеждаше спокоен, но сега, когато течаха последните минути, дишането му стана накъсано, а тялото му видимо се разтрепери. Седях зад него, готова да скоча, ако изпадне в паника, ако побегне. Плъзнах ленив поглед из хелиосферата и прецених всички оръжия, които Гладик можеше да сграбчи и да използва срещу мен. Най-добрата възможност беше този потир с горящо масло.

Каквото и да направеше, щях да го надвия и убия, но очаквах да се бори.

Той обаче не се опита да се съпротивлява.

— Няма ли поне да се опиташ да избягаш? — зачудих се аз. — Или да окажеш съпротива?

— Няма смисъл.

— Разбира се, че няма, но с теб така или иначе е свършено. Аз на твое място щях да се опитам.

От гърдите му се изтръгна треперлива въздишка и аз видях, че в потира догарят последните капки масло.

— Знам, че така се прави. За баща ми открай време съм разочарование. Няма да скърби дълго. Аз… не те обвинявам. Нито теб, нито императора. Не се чувствай виновна.

— Няма — отговорих озадачена.

Пред нас черното полунощно небе изсветля до наситено пурпурно. По хоризонта пропълзя блестяща оранжева ивица. До този миг погледът ми беше прикован в гърба на Гладик, но тази гледка привлече вниманието ми. Тъмното пурпурно избледня и заблестя, а ръбът му се обагри с облаци от неимоверно ярко розово и оранжево, а златистооранжевите сенки над планините запълзяха напред и позлатиха целите им грамади.

Пред очите ми изплува звезда — така, както навярно са я виждали древните хора. Всички дървета между нас и хоризонта, всички тези върхове сякаш засияха, а планините придобиха плътност и форма навсякъде, където ги озареше тази искряща звездна светлина.

Планетите бяха задушни, мръсни и гъмжащи от вируси и микроорганизми; небесата им — безпомощни за всяка истинска заплаха, идваща от космоса, а обитателите им бяха толкова беззащитни, без да го съзнават. Напомних си всичко това и все пак някаква примитивна част от мен, може би нещо човешко, останало неотстранено от генетичния ми код, накара кожата ми да настръхне по вълшебен начин, когато зърнах тази звезда през атмосферата. Това беше гледката, която трябваше да остане в очите на Гладик, докато го убивам. Сега беше мигът да нанеса удара си.

Мускулите ми дори нямаше да помръднат видимо.

Ако Гладик не умреше сега, Тирус щеше да изглежда слаб. Щеше да стане ясно, че блъфира, и отсега нататък всички винаги щяха да смятат, че блъфира, затова беше по-добре да убия Гладик, отколкото да се спра и по-късно да се изправя срещу още противници.

Гладик се беше разтреперил. Знаеше, че всеки момент, всеки момент… Маслото в потира до него беше догоряло.

Той се беше примирил с това, което трябваше да сторя. Такива бяха правилата в нашата вселена, така се действаше. Такава беше нашата империя, системата, редът. Тирус искаше да промени толкова много неща в нея, но основните положения на живота и смъртта щяха да останат същите. Това бяха връзката, която съществуваше между двама влюбени, връзката между родител и дете — могъщи оръжия, които трябваше да се използват в мигове като сегашните. Атън се беше съюзил с Пасус, макар да знаеше, че синът му е в наши ръце. Знаеше, че се отказва от живота на Гладик. Не биваше да му спестяваме тази последица от действията му.

— Всемогъщи звезди, какво чакаш? — попита Гладик и ненадейно избухна в плач и зарови глава в ръцете си.

Безшумно се изправих, зарових ръка в косата му, дръпнах главата му назад и оголих гърлото му. Само един бърз разрез. Бях го правила толкова пъти.

И все пак за своя изненада отново погледнах навън, защото когато бях обгърната във вечен мрак и звездите изглеждаха толкова далечни, ми беше трудно да проумея всичко… да разбера какви незначителни създания сме всички ние. Обзе ме странна меланхолия, сякаш за секунда бях отстъпила назад, далеч от досегашния си поглед, и бях зърнала нещо, което никога преди не бях забелязвала. Колко кратък бе животът ни! На фона на вселената той изглеждаше съвсем незначителен. Досега смятах, че атмосферата е нещо задушаващо, но сега я зърнах в цялото ѝ богатство. Стори ми се странно как някога съм приемала за даденост, че изгледът от тази гледна точка няма никакво значение.

Единственото, което бях виждала през първите години от живота си, бяха силовото поле около мен и стените на кошарите. Никога не зърнах небето и може би всичко това е било преднамерено. То изостряше фокуса на изчадията като острие, стесняваше възприятията им, докато накрая единственото истинско нещо оставаше биенето на сърцето в гърдите ми, което изискваше да сложа край на биенето на сърцето на противника…

И тук спрях да мисля.

Сега бях нещо повече от това. Не бях ли? Наистина ли беше необходимо да го убия? Наистина ли нямах друг избор?

„Искаш от мен да спра да лъжа“, беше ми казал Тирус. „А аз искам от теб да спреш да ми даваш причини да лъжа.“

Причини да лъже. Като например да намеря Гладик, за да сторя необходимото — от страх, че Тирус може да не иска да го направи. Истината беше, че и аз не исках. Не и това безобидно момче, което нямах причина да мразя. Тирус не беше глупак. Ако се наложеше, щеше да се предпази. Знаех го. Откакто загубих Дония, ме движеше единствено ужасът, че може отново да изпитам тази болка. Това ме направи сляпа за истината: Тирус беше оцелял години наред преди мен, освен това беше убивал, за да се защити.

Нямаше нужда да се превръщам в негово острие, а не желаех да бъда негово изчадие.

Вместо това щях да бъда императрица.

Пуснах тъмната коса на Гладик и погалих с палец скалпа, който допреди секунда дърпах — друго успокоение не можех да му предложа.

— Няма да те убия. Махай се оттук!

Гладик вдигна към мен големите си зелени очи.

— Махай се! — повторих аз.

Той отвори и затвори уста и пристъпи колебливо, сякаш чакаше да си променя мнението, да разкрия, че си правя някаква жестока шега. А после загуби смелост и хукна. Стъпките му затрополиха по стъпалата и ми се стори, че се препъва от бързане.

Само след секунди по стъпалата затрополиха нови стъпки, само че нагоре. Невени надникна в хелиосферата и аз срещнах объркания ѝ поглед.

— Ъъъ, само проверявах. Помислих си…

Той беше излязъл от хелиосферата, а аз не бях. На устните ми трепна усмивка.

— Помисли си, че Гладик Атън може би ме е надвил?

— Да. Колко глупаво!

— Дония беше толкова нежна и мила. Никога не е наранила и муха, но дори и тя щеше да се справи с Гладик с лекота. Заведи го на някое място, на което може да служи като човешки щит за тази планета. На мен не ми трябва.

— Разбира се.

Тя се обърна и тръгна към вратата. В този миг осъзнах, че Невени действително е решила да провери дали съм добре.

Както би постъпила една истинска приятелка.

— И още нещо! — провикнах се след нея.

Тя се обърна и езикът ми сякаш натежа в устата.

— Благодаря, че дойде да провериш.

Невени изглеждаше озадачена, но просто се усмихна. Ако знаеше какво имам предвид, щеше да помисли, че е глупаво да му придавам такава важност. Аз обаче знаех, че тя има много приятели. Аз нямах.

Излязох от хелиосферата и отново усетих онази миризма на цветя и този път я познах. Жасмин. Любимият аромат на Сидония. Той все още витаеше във въздуха, когато ме съпроводиха при Тирус; императорът припряно беше повикал онези от придружаващите го сенатори, които не ни бяха изменили.

Бяха стояли будни цяла нощ, направлявайки опита да си върнем Девини.

Безуспешно.

Тя беше в ръцете на Пасус и скоро щеше да загине.

— Ако са тръгнали към Хризантемиума, имат преднина — измърмори Тирус, загледан в карта на всички територии на империята. Забелязах, че образуват плитка буква U от звезди от едната страна. Картата се завъртя и на няколко места в Космоса щръкнаха няколко пункта с неправилна форма, предимно от централната фокусна точка на това U. — И така ние ще се разположим тук. Ще използваме техническите ботчета и ще поправим корабите един по един. Лумина е наш верен съюзник, както и могъща планета с добри защити. Ако излезем в коридорите към шестзвездната система, ще е лесно да ни устроят засада. И искам да изпратим съобщение до нашите съюзници в Хризантемиума: ако някои други хелионисти или дори опортюнисти искат да преминат на страната на враговете ни, да ги оставят.

В залата се надигна неодобрително мърморене.

— Да ги оставят! — повтори Тирус, облегна се на прозореца и се загледа в обагрената в пурпурно повърхност на Лумина. — Искам да видя кой ще премине към Пасус. Как се казваше? „Нека всички отрови, които се таят в тинята, изплуват!“[2] Нека ги оставим да изплуват! Още сега!

Съветниците му се спогледаха несигурно. Може би се питаха дали все пак не са подкрепили един луд.

Погледът на Тирус не пропускаше нищо. Той се обърна към тях:

— В момента не съм свободен да ви обясня откъде идва тази моя… увереност, но съм сигурен, че този разрив ще бъде краткотраен. И когато настъпи краят му, всички вие ще получите значителни награди.

Възможността за подкуп ги накара да се усмихнат, доволни от перспективата. В края на краищата само по себе си доверието струваше твърде малко.

Тирус изчака да излязат, преди да впери замислен поглед в тази плитка U-образна група от звезди. На Лумина се намирахме по-близо до точката, която стърчеше от центъра на това U, и Тирус го увеличи, за да разгледа системите, разположени най-близо до нас. Големи сиви точки показваха зони с лошо пространство, а онези огромни отрязъци от Космоса, в които просто не можеше да се пътува поради гравитация, радиация и отломки, бяха осветени в пурпурно. Коридорът от годно за обитаване пространство между тези зони беше съвсем тесен.

Откъснах поглед от картата и погледнах Тирус.

— Трябва да поспиш — предложих му аз.

Той беше притиснал пръсти до устните си.

— Още не.

Помръдна ръката си и намали мащаба. По картата преминаха още от тези пурпурни зони, а после още повече, докато накрая U-то се стопи от погледа ми, невидимо сред огромна въртяща се спирала звезден прах.

Веднъж Тирус ми беше казал, че терминът „галактическа империя“ е малко преувеличен. Сега стомахът ми се сви. Загледах се шокирана, онемяла от смайване, защото… Това ли беше тя? Това необятно, привидно безкрайно космическо пространство под контрола на Тирус се побираше в този мъничък сектор на картата, като тънка нишка сред тези ивици наситена радиация, горещина и опасност?

Ненадейно тази толкова велика империя ми се стори съвсем мъничка… И тогава осъзнах колко безкрайно уязвима е позицията ни.

— Докато умре, ще минат седмици, ако не и повече, но дори тогава…

— Но дори тогава разривът ще си остане. Да, знам — увери ме Тирус и преплете пръстите си, загледан във въртенето на тази галактика. — Точно затова не предприемам действия. Веднага щом повдигна пръст, за да си отмъстя, ще предизвикам истинска враждебност. Вендети. Най-добрият курс, който мога да предприема, е да запазя самообладание, сякаш сме напълно неуязвими — и ако останем тук, наистина ще сме такива, — а после да предложа на съюзниците му възможност да заслужат прошката ми… Не искам след смъртта ѝ някой от тях да сметне, че се е вкарал в безнадеждна ситуация. Ще поискам подкупи, за да забравя това — а звездите виждат, че държавната съкровищница наистина се нуждае от тези средства.

— Ами Пасус?

— Той е изключението. Всички те ще го знаят.

После отново увеличи мащаба на позицията ни на картата, сбърчи чело и започна да обръща образа, сякаш изучаваше Космоса около нас от всички страни. С усукване на ръцете премести образа към една бяла зона, която ми приличаше на грозд от стотици звезди, съединени една с друга. Те оформяха най-близката граница от мъртво пространство, отделящо империята от каквото друго съществуваше в безкрая.

— Винаги ми се е струвало интересно — измърмори Тирус, — че Лумина, която най-упорито от всички планети държи на какви ли не стари вярвания, се намира най-близо до Транссатурновата система, светилището на хелионистите.

Звездната система на Свещения град. Там, където живееше Интердиктът.

— Мислиш ли, че наистина съществува? — попита Тирус. — Имам предвид Интердикта.

Не отговорих. Само по инстинкт. Това беше нещо, което никой не изричаше на глас. Нещо, в което никой не се съмняваше.

— Първото, което направих, след като се възкачих на трона — каза ми Тирус, — беше да погледна в класифицираните ни данни. Исках да знам дали Интердиктът е истински. И дали наистина съществуват извънземни същества, надарени с разум, разбира се. Нали все се носят такива слухове.

— Не може да съществуват — възразих аз. Имаше много растителни и животински форми на живот, които така и не се бяха развили на Земята, имаше и много по-прости. — Не може да съществува нищо, подобно на нас.

— Установих, че обитаемата зона на тази галактика, в която се намираме, буквално е обкръжена от места, които ще изпържат корабите ни и ще ни убият веднага щом я напуснем. Ако там навън съществува нещо друго, ние сме откъснати от него. — Той се усмихна унило, сякаш се чувстваше глупаво дори да говори за това. — Но Амон и децата му са били пленени и затворени в Свещения град и когато тези деца се върнали, заявили, че Интердиктът наистина съществува. Да, но… Да, но ако просто са повторили стария мит? Ако е истински, защо не го виждаме? На всеки няколко десетилетия един свещеник се появява от нищото със заповед или с искане за една или друга лепта. Свещениците искат да повярваме, че същият Интердикт, Ортанион, все още живее там, в Свещения град. Да, но е невъзможно който и да било да съществува толкова дълго време. Дори с медицински ботчета. Защо е тази липса на показност? Защо не идва лично?

— Звучиш така, сякаш имаш теория.

— Мисля, че децата на Амон са живеели в ужас, че може да ги сполети съдбата на баща им, и затова са излъгали. Мисля, че свещениците са измислили този човек и са принудили хората да вярват в него, като са белязали всички, които са се съмнявали, с епитета „богохулници“.

— Не бих го изключила.

Неочаквано Тирус изключи образа.

— Немезида, мисля, че трябва да отидем там.

Изгледах го смаяна. Повторих:

— Да отидем там ли? В… в Транссатурновата система?

— Да — потвърди Тирус и ми се усмихна дръзко. — Само на няколко дни път през хиперпространството сме. Все още разполагаме с най-мощния космически кораб в арсенала си — Хера — и той е в идеална форма за пътуване.

— Толкова много поклонници се опитват да стигнат дотам и никога не се връщат!

— Има две възможности — отсъди Тирус. — Първата: намерили са Интердикта и са останали там. Втората: не са намерили Интердикта и някой не е искал да се върнат тук и да го признаят.

Тази втора възможност… Беше наистина зловеща. Но, о, колко логична беше!

— Хера не е някакъв слаб кораб, който лесно могат да унищожат от засада — продължи Тирус с пламнали очи. — А ако някой се опита… Само ще ни даде още доказателства, които после можем да използваме. Ако, както подозирам, Интердиктът е измислица на тези свещеници, тогава заплахата да ги разобличим ще ги направи много сговорчиви и покорни на желанията ни, не мислиш ли?

Застанах зад него, сложих ръце на раменете му и се загледах в тази проекция на галактиката. Пътуването щеше да ни отнеме не повече от няколко дни и да… да, това посещение щеше да ни донесе неизмерими ползи.

— Кога тръгваме?

14.

Всички знаеха откъде произлиза хелионистката религия. Саролвана била пламенна поддръжничка на стара религия и решила да потърси Земята, за да направи поклонение. Повечето от онези, които тръгвали натам, не се завръщали.

Саролвана се върнала, но не била открила Земята.

Вместо това се натъкнала на Транссатурновата система и на място, което не приличало на никое друго — вълшебно царство, изтъкано от звездна светлина. Предаността ѝ към старата вяра изчезнала, когато самият Жив космос ѝ дал нови инструкции по време на уединението ѝ. Тя се върнала в младите колонии, откъдето била дошла — само за да открие, че всички, с които се била разделила някога, отдавна били умрели, а тя била станала вечно млада. Била на над триста години, но изглеждала на не повече от двайсет и пет.

Саролвана започнала да говори за Живия космос и отначало събрала само шепа последователи. Затова се опитала да докаже истинността на думите си и се заклела пред тези последователи, че ще ги напусне и ще се върне тогава, когато много остареят. После отново отишла във владението от звездна светлина. Изминали десетилетия и много от последователите ѝ се обезверили.

Но после тя се върнала, също толкова млада, колкото била при заминаването си… А всички те били стари.

Това не била фалшива младост. Била истинска. Саролвана била благословена от божествения Космос и когато хората видели с очите си, че е станала безсмъртна, броят на последователите ѝ се умножил. Някои от тях обаче задавали въпроси, на които Саролвана не можела да отговори по начин, разбираем за тях, затова тя започнала да им дава различни вещества, за да отвори съзнанието им, да им даде прозрението, с което я било удостоило небесното владение. Повлияното от химическите вещества и от нейния красив плътен глас съзнание можело да бъде просветено.

Съвременниците на този „култ към звездите“ му се присмивали. Твърдели, че това е претекст за младите хора да използват наркотици; съчинили „научни“ обяснения за безсмъртието на Саролвана. Създали закони специално за да ограничат разпространението на този култ, затова Саролвана събрала най-преданите си последователи и ги отвела във владението от звездна светлина. И тогава, благословени с безсмъртие също като нея, тези апостоли се завърнали, все още млади, и заварили правнуците си на същата възраст като тях. Така разпространили вярата още повече.

И все пак имало хора, които се съмнявали. Те били толкова много, че при последното, съдбоносно идване на този говорител за съществуването на Живия космос се събрала разгневена тълпа, която я сграбчила. Хората заявили, че един истински, съзнаващ, чувстващ Космос положително няма да убие свой верен съюзник. И я запратили в една звезда, като очаквали тя да я изгори.

Но въпреки всичко Саролвана не загинала — не и истински. Мъжът, който станал първият Интердикт, преодолял отчаянието си и чул, че тя му говори, защото със смъртта си Саролвана се била сляла с пулса на Живия космос, както трябва да сторят всички праведни хелионисти, и от нейно име Интердиктът се преместил да живее за постоянно в Свещения град, където започнал да обучава все повече и повече свещеници. Изпращал ги във всички краища на галактиката и те разпространявали истинската вяра. Хелионистите разполагали с предимство, каквото нямал никой друг: безсмъртието, способността да съществуват в продължителността на безброй човешки животи, докато другите остарявали и умирали. И така истината на Саролвана се разпространила и сега вярата в звездите властваше над звездите.

Изминали векове, преди този Интердикт на свой ред да се сблъска със звезда, но след него дошла неговата наследница, а след нея — нейният наследник. Сега Интердиктът беше Ортанион, чиято масивна кристална статуя се бе извисила над главата ми в Полусянка, и ако можеше да се вярва на хелионистките учения, той ръководеше хелионистите вече от половин хилядолетие от резиденцията си в Свещения град.

Това просто не беше в границите на човешките възможности.

И все пак… скоро двамата с Тирус щяхме сами да разберем каква е истината. По един или друг начин.

Тъй като беше възможно това рисковано начинание да се провали с гръм и трясък, двамата с Тирус обмислихме всички възможности. Имаше само един човек, който по никакъв начин не участваше в политиката на Хризантемиума и изпитваше достатъчна враждебност към Пасус на лична основа, за да бъде обективен наблюдател.

— Какво е това? — попита Невени, когато ѝ дадох електронния документ.

— Просто се застраховаме. Ако измине месец и още не сме се върнали — казах ѝ аз, — ще се отключи от само себе си и ще можеш да видиш какво пише вътре — къде сме отишли аз и Тирус, какво сме смятали да направим. Не мога да ти кажа нищо повече.

Невени щеше да види документа само ако нещо ужасно се объркаше и двамата загинехме. В такъв случай луминарите щяха първи да получат това знание и можеха да го употребят в своя полза.

Междувременно останалата част на галактиката изобщо нямаше да страда от факта, че двамата с Тирус ще отсъстваме ден-два, а най-близките му съветници щяха да решат, че си е взел неочаквана почивка и се е усамотил с мен някъде в спокойната пустош на Лумина, без да проявява необходимата загриженост за огнения вихър, който се надигаше в империята.

Той нямаше да бъде първият император Домитриан, склонен към подобна ексцентричност.

— Това е резултатът от системата, в която тронът се предава по наследство, а не по заслуги — казваше понякога Тирус. Ако всичко минеше по план, щяхме да се върнем много преди смъртта на Девини и щяхме да разполагаме с коза, от който се нуждаехме, за да заставим свещениците да ни дадат скиптъра. Тогава нямаше да има значение дали Девини ще умре, а Пасус ще се озове притиснат до стената и ще започне да нанася безумни, отчаяни удари. Тирус щеше да има превъзхождаща сила на своя страна.

Ако нещата не минеха по план, Девини пак щеше да загине. Аз и Тирус щяхме да изчезнем в Транссатурновата система, както бяха изчезнали толкова много поклонници в миналото, и нямаше да остане Домитриан, който да овладее скиптъра. Това щеше да наложи цялостна промяна в самата структура на империята — промяна, която можеше да се окаже или да не се окаже положителна.

И, разбира се, съществуваше и още една, трета, съмнителна възможност: че ние двамата ще се окажем единствените хора освен свещениците, които виждат Свещения град и Интердикта от векове насам.

Тепърва щяхме да видим.

Нямаше да имаме време да се насладим на петте дни в хиперпространството на път към Транссатурновата система. За всеки случай събрахме лепта за Интердикта — ако се окажеше, че Тирус греши и по някакъв начин наистина се озовем в Свещения град. Лептата беше оскъдна — подправки, скъпоценни камъни (някои от които откъртихме направо от стената на Хера), произведения на изкуството и дори някои от книгите на Тирус.

Докато се носехме през хиперпространството, не спирах да обръщам поглед към лицето на Тирус. На него бе изписано онова изражение, което показваше, че се съмнява, съмнява се в себе си, пак и пак.

— Престани! — заповядах му.

Той сбърчи чело.

— Аз нищо не правя.

— Мислиш прекалено усилено — отсякох. — Виждам. Престани! Вече взехме решение. Хайде най-напред да го доведем докрай и после да се тревожим.

— После да се тревожим? Ти искаш невъзможното! — отговори той, но протегна ръце, придърпа ме в скута си и облегна брадичка на рамото ми. — Накарай ме да мисля за нещо друго.

Никога досега не бях говорила заради самото говорене, но сега, докато си мислех за Интердикта, разказах на Тирус за отдавнашните думи на Сидония — че всички ние сме само звезден прах, от който са се оформили същества със съзнание. И веднага щом заговорих за нея, от устата ми се заизлива поток от думи за най-различни случки. Тирус продължи да ме слуша.

— Свещеникът ѝ каза, че у мен няма божествена искрица, но тя, която му вярваше за всичко друго, не му повярва за това. Така и не го прие. Аз ѝ казах, че не съм като нея. Толкова пъти ѝ казах!

Тирус се наведе и притисна устни към голото ми рамо.

— Била е изключителен човек.

Очите ми се насълзиха. В гърлото ми заседна буца. Сидония наистина беше такава.

— Мисля, че ще поискам от свещениците нещо повече, а не само скиптъра — реши Тирус. — Искам да те признаят за човек.

Дъхът ми секна. Вперих удивен поглед в него.

— Нима е възможно?

— Това е юридически и духовен статут. Аз съм законът, така че трябва само да уредим духовната част. Аз не се съмнявам, че си човек, Сидония също не се е съмнявала, а ти самата със сигурност знаеш каква си. — Той протегна ръка и нежно приглади назад падналата над очите ми коса. — Или поне би трябвало да го знаеш. Ще го направим!

Струваше ми се невъзможно. Невъзможно!

Да, но доскоро всичко, което се случи с нас, изглеждаше невъзможно, винаги е било невъзможно… Кой можеше да каже какво още ни предстои?

Когато излязохме от хиперпространството, Тирус застана до прозореца в командното помещение на Хера. И тогава го зърнахме в далечината — грамадна маса от чиста, ослепителна светлина: звезди, струпани толкова нагъсто, сякаш ги свързваше нещо по-могъщо дори от звезда супергигант.

Космосът около нас се промени и вместо към тъмнина започнахме да се приближаваме към ярка блестяща светлина, разляна в потоци, които наподобяваха бушуващи реки, течащи през Космоса. Спокойното поклащане на Хера се превърна в силно отривисто друсане, когато се озовахме в лапите на гравитацията.

Тирус се втурна към навигационното табло. Хера беше проектиран да се направлява сам, но гравитацията тук… Не беше нормална.

— Какви са тези тънки ивици светлина? — попитах аз.

— Нямам… нямам представа. Хайде да спрем за малко тук.

Кимнах, но той вече беше подал команда за спиране…

Хера продължи напред и се разтресе още по-силно. Тирус подаде команда да се дръпне назад… но корабът не спря. Тирус скочи на крака, пристъпи към прозореца, потърка брадичката си и бързо започна да мисли, загледан в тези блестящи ленти от светлина.

И замръзна.

— Да ме порази супернова дано! — прошепна едва чуто той. — Звезди. Немезида, това са звезди!

— Какво? Звезди?!…

— Нещо ги е разкъсало. Това са горящи потоци водород. Това представлява тази гравитация. Гравитацията… А ние ще влезем право в нея. Трябва да обърнем!

Той се хвърли обратно към навигационната конзола. Никога не го бях виждала да се движи толкова бързо, дори когато спринтираше с всички сили. Сърцето ми заблъска диво, докато Тирус удряше по конзолата и нареждаше на Хера да ни оттласне назад с цялата си мощ.

Космическият кораб обаче не отговаряше така, както би трябвало. Друсането продължи и накрая можех да го чуя, чувах напрежението на камък, готов да се разцепи.

В стомаха ми се сви ледена топка.

„Ако се опитаме да се изтръгнем от такава сила, ще загинем“ — прокънтя в главата ми студен, ужасен глас.

Сега Тирус беше поел контрол над навигацията на кораба. А аз се мъчех да запазя равновесие, вперила поглед в гърба му, приведен над конзолата. Корабът не беше изпълнил нареждането му автоматично, затова Тирус се опитваше да заобиколи автоматичния контрол… Тези команди, вкарани в компютъра далеч преди да се родят много от предшествениците му, от хора, които са знаели за Космоса, технологиите и науките повече, отколкото всеки днес.

Тирус беше невероятно умен и изобретателен и може би точно в това бе слабостта му — защото понякога вярваше прекалено много в собствените си способности. Например сега. И в хаоса, който дрънчеше и се опъваше до скъсване около нас, докато корабът фучеше напред, а той се мъчеше да го обърне назад, аз разбрах, че всеки момент ще загинем. Тирус не можеше да ни измъкне от поле с такава сила, но този кораб беше машина, замислена с неподражаем ум. Трябваше да му се доверим.

Затова не се замислих повече. Не започнах да се обяснявам.

Хвърлих се напред, сграбчих Тирус и го откъснах от конзолата, като го съборих по гръб. Стоварих ръка върху автоматичната навигация, завъртях се със замах и му препречих пътя, когато той пак се стрелна към таблото. Корабът се разтресе и ние и двамата се озовахме на пода. Не можех да чуя какво ми крещи, но го задържах прикован на пода там, в тази светлина, която се надигаше и спускаше на бурни тласъци и чезнеше…

Отвъд прозореца към нас фучеше блестяща връв от пламтяща светлина, но точно преди да ни удари, Тирус изведнъж спря да се бори и се претърколи върху мен… Оглушителният тътен около нас се стопи, а тресенето се превърна във вибриране. Сините очи на Тирус се отвориха и се приковаха в моите.

„Разбираш ли?“ — помислих си аз, вдигнах ръка и го погалих по бузата. На челото му бяха избили капки пот.

Единственото, което можехме да направим, беше да се доверим на съдбата и технологиите. Нямаше време да обяснявам, а Тирус щеше да отхвърли всяко предложение да направи подобно нещо… да остане на заден план. И тогава щеше да убие и двама ни.

За известно време останахме на пода, вкопчени един в друг. Чакахме мига, в който щяхме да разберем, че решението ми се е оказало ужасна грешка. Но Хера се приспособи към движението в посоката, в която ни тласнаха потоците гравитация, и започна да подбира пътя си между ивиците унищожени звезди. Нито за миг обаче не се насочи право към сърцето на огромните облаци горящ водород, които се точеха от системата на конци като извадени черва.

— Сигурно се случва точно това — прошепна Тирус. — Ето защо толкова много хора никога не се завръщат. Един по-слаб кораб от този, командван от някого, който не е така решителен като теб…

Такъв кораб щеше вече да е на парчета. На мястото на Хера Тигрис, с цялата си красота и разкош, сега щеше да се рее из тази система на отломки.

— Как се сети за това? — попита ме Тирус.

— Когато поемаш удар, не напрягаш мускулите си — отговорих аз. — Завърташ се с инерцията му.

Помежду ни се надигна някакво странно чувство. Корабът дрънчеше наоколо ни, а ние бяхме вперили очи един в друг. Бях проумяла някои неща за Тирус, без да се замислям съзнателно за тях, и едно от тях беше следното: той изпитваше потребност да знае, че контролира всяка ситуация. Знаех, че това може да се определи като невроза — нещо съвсем естествено за човек, който имаше склонност да става маниак на тема контрол, прикован в капана на живот, в който самото му оцеляване зависеше от способността му да се нагажда към прищевките на опасните си роднини.

Тирус просто беше такъв.

Физически аз бях много по-силна от него, освен това можех да вземам решения вместо него, когато пожелая… Това ставаше очевидно само когато се намирахме в опасност, а тогава обикновено не разполагахме с момент на спокойствие непосредствено след преминаването ѝ. Сега обаче току-що бял взела това решение вместо него и мигът беше отминал. Той се надигна и стисна облегалката на един стол.

— Нямаше време да ти обясня — промълвих аз. — Съжалявам.

— Ти спаси и твоя, и моя живот, Немезида. Имаш чудесна преценка.

И всеки полъх на нещо странно просто се стопи. Насочихме вниманието си към прозореца и останахме загледани в Космоса часове наред, докато се носехме през водородните потоци. Най-накрая Хера ни прекара отвъд потоците светлина. Тогава видяхме какво предизвиква тези свирепи гравитационни потоци в Транссатурновата система: крива от непрогледен мрак. Цялата светлина наоколо се състоеше от звезди или от останки от звезди и всички те бяха изменени в безкраен мрак.

В душата ми се надигна дълбока тръпка. Знаех какво виждат очите ми.

— Това е черна дупка — промълви Тирус.

По гръбнака ми пробяга студена тръпка. Черните дупки се отличаваха с толкова силна гравитация, че светлината дори не можеше да се измъкне от отвора ѝ. Затова всички тези звезди се намираха толкова близо една до друга. Черната дупка ги притегляше.

Тирус разпери пръсти и притисна длан към прозореца. Кръглата непробиваема чернота ставаше все по-голяма и по-голяма.

— Тирус, тя притегля ли ни към себе си?

— Изобщо не сме близо до отвора ѝ. Струва ми се, че навлизаме в някаква широка орбита. — За секунда погледът му се стрелна към мен. — Тук е умрял Амон.

Погледнах към профила му.

— След отлъчването му?

Тирус кимна.

— Това е наказанието. Изстрелват те жив в черна дупка, за да те разкъса.

След смъртта на вярващите хелионисти ги изстрелваха в някоя звезда. Така мъртвите се сливаха с пулса на Живия космос и щяха да приемат нова форма — такава, каквото пожелае Космосът. Черната дупка обаче беше нещо съвсем друго.

Тирус забарабани по прозореца с пръсти — пръст след пръст, пръст след пръст.

— Щом Амон е бил изстрелян в тази черна дупка, значи е трябвало някой да извърши това изстрелване. Интердиктът. Мисля, че намерихме отговора, който търсим. Свещеният град наистина съществува.

Някакъв проблясък привлече погледа ни. В горната част на полезрението ни запулсира някаква ярка светлина, изчезна, пак се появи и пак изчезна. Тирус се облегна на прозореца и я погледна с известно удивление, докато тя осветяваше светлите му мигли и тъмночервената коса, а после се наклони назад, за да мога и аз да видя.

— Мисля… мисля, че това се нарича пулсар? Излъчва се от някоя от звездите, привлечени в черната дупка… — и той млъкна.

Защото светлината на пулсара докосна един астероид, който на свой ред заизлъчва светлини около себе си като мрежа и колкото повече се приближавахме, толкова по-ясно виждахме, че тази светлина оформя огромна лента в пространството — изкуствена лента. А астероидите не бяха чисти астероиди, а късчета от блестящи диаманти и на тях бяха кацнали машини като скорпиони, готови да ужилят.

Тялото ми се стегна, а Тирус рязко си пое въздух… Но никакви оръжия не изстреляха залпове към нас.

— Сигурно сме близо — едва успя да изрече той, докато се движехме между толкова много оръдия, далеч повече от тези в Хризантемиума. Тази лента от светлина не спираше да припламва между тях… „Енергиен източник“ — осъзнах аз.

Ненадейно корабът се разтресе силно.

Сърцето ми започна да бие трескаво, но Тирус ме погали по ръката и погледна нагоре.

— Буксирни кабели?

Заслушах се, чух познатия им тътен и се усмихнах на Тирус.

— Да.

В очите му просветнаха въодушевление и ужас. Той ме стисна за раменете, без да издава звук — само ме гледаше, сякаш искаше да каже: „Успяхме!“ А аз посегнах нагоре и стиснах ръцете му. Въодушевлението направи хватката ми толкова силна, че той потръпна и аз я разхлабих.

— Значи няма да можем да изнудим свещениците.

— Не. Но можем да направим нещо още по-добро — отговори Тирус и съсредоточи поглед, изпълнен с очакване. — Можем да ги заобиколим и да се обърнем към самия Интердикт.

Аз му се ухилих в отговор.

И в този миг разбрах, че сме на път сами да изковем съдбата си. Тирус ме вдигна и ме привлече към себе си за изгаряща целувка, като мъж, който едва се е спасил от удавяне и сега вдишва в дробовете си самия живот. Аз отвърнах на целувката му със същата лудешка енергия, защото в този момент бях сигурна: за нас нямаше нищо невъзможно.

15.

Когато буксирните кабели ни придърпаха към това, което трябваше да е Свещеният град, ми се стори, че сънувам: пред мен се извисяваше масивно, голямо колкото луна образувание от чист диамант, изпъстрено със знаците на преднамерени промени от човешка ръка там, където образуванието беше превърнато в място за живеене. През повърхността от полиран кристал видяхме въртене на различни самостоятелни атмосфери и ограждения за растения и добитък. През естествените пукнатини на диаманта течаха потоци вода и други течности… Някои прозорци бяха матови, а зад други можех да видя силуети, които се движеха срещу светлината.

Пулсарът не спираше да припламва и приемните стълбове на Свещения град поглъщаха енергията. От тях се излъчваха фрагментирани дъги, пулсираха и навлизаха в ореола от звезден прах, който обгръщаше цялата тази система.

Хера се движеше надолу, теглена към блестящ хангар от назъбени скъпоценни камъни с пурпурен цвят. Когато влязохме, зад нас се затвори гранитна врата.

Минутите се нижеха една след друга в агонизиращо напрежение, докато чакахме външният хангар да се херметизира. Извън кораба се разнесе пронизително пиукане — казваше ни, че е безопасно да слезем.

За миг и двамата се поколебахме. За всеки случай си бяхме приготвили космически костюми. Без да казвам на Тирус, се запитах дали ще е по-безопасно да взема оръжие, или това може да се окаже опасна провокация за хора, които бяха далеч по-многобройни от мен, хора, чието доброжелателство исках да спечеля…

След малко обаче изчурулика аларма, която ни предупреждаваше, че някой е проникнал в преддверието отвън. Двамата с Тирус се спогледахме и забързахме по коридора да пресрещнем натрапника.

Из коридора се разнесе весел глас:

— Здравейте, приятели мои!

С Тирус завихме зад един ъгъл и видяхме нисък набит мъж, който с интерес оглеждаше стените. Беше плешив като Излишен.

— Вие ли сте… Интердиктът? — попита Тирус несигурно.

Непознатият се разсмя.

— Не, разбира се! И да, знам, знам какъв е карантинният протокол, но никога досега не съм виждал такъв кораб. Исках само да надникна вътре, обаче… — Той се огледа наоколо, а ние продължихме да го наблюдаваме смаяно. — Май е най-обикновен бригаден кораб — просто е затворен в астероид. Но конструкцията е прекрасна. Много впечатляваща.

Двамата с Тирус се спогледахме.

— До мен стои императорът на вашата галактика — обърнах се аз към мъжа.

Макар и със закъснение, Тирус все пак си спомни да измъкне скиптъра от ножницата на кръста си и го вдигна, за да го види непознатият. После ме стрелна с поглед, който ми каза, че няма нужда да се възмущавам от негово име.

Мъжът се стресна.

— Значи вие сте царстващият Домитриан? О! Извинете ме. Помислих си, че… Тя…

Да, моята външност наистина се отличаваше със симетричността на онези, които се възползват от услугите на ботчета за разкрасяване, за разлика от външността на Тирус.

— Аз съм Тирус фон Домитриан — представи се Тирус. — Нашата лепта чака в товарното отделение.

— Ще я приберем, уверявам ви. Аз съм свещеник, затова мога да ви водя. — Той отново ни огледа от главата до петите. — Е, добре, елате, Ваше величество.

Последвахме го замаяни, като подминахме няколко Благородни, които чакаха отвън.

— Носят лепта — каза свещеникът и посочи към кораба зад гърба си.

Благородните забързаха покрай нас. Тирус ме стисна здраво за ръка, когато стигнахме до един метален кръг, опасващ коридора, който водеше към останалата част от Свещения град. От кръга излезе зелена светлина и започна да ни проверява за патогени.

Свещеникът шаваше, пристъпваше от крак на крак и най-накрая не можа да се сдържи.

— Вижте, сигурен съм, че сте дошли тук по важни дела. Последния път, при идването на Амон… Е, тогава проявих известна тактичност. Но сега просто не мога да устоя.

— Какво? — не разбра Тирус.

Свещеникът се ухили широко.

— Как се справят Пътниците от Ръката на горгоната? Разкажете ми.

Тирус го изгледа смаяно.

— Няма нужда да ми описвате всичко година по година. Така ще ни трябва цяла вечност.

— Кои… Пътниците ли? — повтори Тирус.

Усмивката на свещеника се стопи.

— От астросблъсъка. Не ми казвайте, че вече няма отбор от Ръката на горгоната?

Тирус изломоти нещо неразбрано и млъкна.

— Значи няма отбор от Ръката на горгоната?

— Изобщо няма лига — отговори Тирус. — Няма Лига на астросблъсъка, откакто Ганекс нареди след всеки мач да екзекутират отбора, който е загубил. Свещенико, от триста години нямаме никаква спортна лига от такъв мащаб.

Лицето на свещеника помръкна и изведнъж стана сериозно, сякаш току-що му бяхме съобщили, че родният му свят е бил унищожен.

— Много… много съм разочарован да го чуя. С нетърпение очаквах някога да разбера как вървят нещата.

Проверката приключи, вратите се отвориха и вече можехме да влезем на цялостната територия на Свещения град.

— Тръгвайте — каза свещеникът.

Докосна някакъв бутон и подът под нас се надигна. Един панел се отдели и ни понесе във въздуха. Двамата с Тирус се хванахме един за друг, докато се носехме по коридори, които блестяха и трептяха от светлината на пулсара отвън.

— Немезида — каза тихо Тирус, — този човек е на над триста години.

— Как е възможно? — удивих се аз.

Нищо у него не издаваше фалшива младост. Дори с цялостна подмяна и нов растеж на органите никой не можеше да живее толкова дълго. В един момент човешките организми просто се изчерпваха.

Тирус поклати глава. Сега погледът му беше прикован в панела под нас, напрегнат и внимателен, защото бяхме толкова високо и се движехме толкова бързо, че ако по някаква причина паднехме, и двамата можехме да си счупим врата.

Вместо това панелът кацна пред една врата и Тирус слезе с треперещи крака, макар че посегна назад да ми помогне да запазя равновесие. Аз бях по-стабилна, но му позволих да направи този жест. Освен това се погрижих да мина през вратата преди него, просто в случай че ни дебне някаква опасност. Озовахме се в зрителска ложа, която гледаше към огромно помещение от кристал и диаманти, подобно на куполовидна бална зала.

Гравитацията в ложата беше идеална, но когато протегнах ръка навън, за да проверя какво ще стане, пръстите ми ми се сториха съвсем леки, сякаш се носеха нагоре. Бързо прибрах ръката си.

— Гравитацията е нулева.

— Не сме дошли за развлечения — каза Тирус и се огледа наоколо.

Въздухът се изпълни с тихо жужене и в ложата ни плавно влетя дълго, плоско обслужващо ботче с форма на диск.

— Моля, съобщете какво предпочитате за освежаване.

— Искаме да говорим с Интердикта — каза Тирус.

— Не разбирам това искане. Моля, съобщете какво предпочитате за освежаване.

— Вода! — тросна се Тирус.

— Виж колко много постигнахме — обърнах се аз съм него. — Нищо няма да ни стане, ако изтърпим едно представление.

Той въздъхна. Кимна. Тръшна се на едната седалка.

Докато заемах другата, забелязах, че в позата му няма нищо непринудено. Ботчето се върна с вода и учудващо скромен избор от плодове — поне така предположих, докато Тирус не захапа ябълката си и не отдръпна глава.

— В нея има нещо. Наркотик, който ми е непознат — каза той.

Протегнах ръка. Нямаше да е учтиво да хвърли ябълката, но знаех, че иска мисълта му да е ясна. Ябълката щеше да премине през моя организъм, без да ми окаже никакво въздействие. Тирус ми се усмихна с обич и ми позволи да я взема. Затова я изядох аз. И докато я дъвчех, една от насрещните ложи грейна в ярка светлина, като екран от звездна светлина, зад който се очертаваше силуетът на един-единствен мъж.

Не можех да видя никакви подробности от външността му, но почувствах, че ни наблюдава.

— Това сигурно е той — прошепна Тирус.

Не обърнахме внимание на другите обслужващи ботчета, които влязоха в ложата и ни предложиха различни вещества, изискани ястия и още плодове с наркотици, защото вече не желаехме да се доверим на нито едно от тях.

Тирус погледна към Интердикта. Знаех, че Интердиктът също ни гледа. На сцената на куполовидната зала се появиха изпълнителите, окичени с ултравиолетови пера. Светлините наоколо угаснаха, за да гледаме единствено сиянието на сцената. Мъжете и жените с пера се впуснаха в танц с тема класическа басня, чието действие се развиваше на старата Земя.

— Това свещеници ли са? Благородни? — попитах аз шепнешком.

— Набожните хелионисти посвещават целия си живот на този танц — отговори Тирус, очевидно разпознал първите акорди на музиката. — Това е „Кралското жертвоприношение“.

Спомних си името. Това беше спектакъл, който навремето показваха на коронацията на всеки император. Тирус го забрани въпреки възраженията на баба си. Поуката на този балет беше колко е важно да се подчиняваш на властниците, защото главните герои бяха птички, които научиха, че кралят ще устройва пиршество, и полетяха към замъка му, за да се предложат сами за пая.

Всички освен една — бунтовна, сръдлива птичка, която се измъква. Разбира се, поантата се състои в това, че кралят остава толкова трогнат от жертвоготовността на птичките, че вместо да ги убие, ги възнаграждава с трохи от своята трапеза.

Бунтовната птичка, от друга страна, е преследвана от хищници в гората и накрая тези хищници я убиват — истинско жертвоприношение, при което танцьорът, играещ жертвата, бива заклан за удоволствие на императора. Понякога затворници, осъдени на смърт, играеха ролята на Жертвата — закачаха на ръцете и краката им автоматизирани гравитационни пръстени, за да направляват движенията им в танца. Често обаче се случваше някой особено набожен хелионист доброволно да изпълни ролята на Жертвата след години на подготовка.

— Имах причина да забраня да се играе този балет. Няма да седя и да го гледам — каза тихо Тирус и прикова поглед в екрана от слънчева светлина, зад който беше седнал самият Интердикт. — Дали да не отидем да се представим?

Той стана и когато разбрах какво мисли да прави, аз последвах примера му. Покатерихме се на ръба на нашата ложа и се хвърлихме напред. Усетих как гравитацията изчезва и ми се стори, че всяка клетка в тялото ми става безтегловна. Прелетяхме право покрай удивените танцьори.

Музиката спря, а танцьорите така се смаяха, че спряха да подскачат. Това беше последният ми поглед към тях, преди двамата с Тирус да се блъснем право в екрана от топла слънчева светлина, да продължим нататък и да се озовем в стая с обикновена гравитация, в която се стоварихме на пода.

Един мъж вече се беше изправил на крака — свещеник, ако се съдеше по рефлектиращите му одежди. Погледнах го в очите и разбрах, че пред мен стои Интердиктът.

Интердиктът — същият човек, когото изобразяваше кристалната статуя.

Застинах от шок. Тирус се съвзе първи, дръпна ме надолу и двамата паднахме на колене.

— Сияйни Интердикте — промълви той, без да спира да поглежда нагоре към Интердикта, макар че трябваше да гледа към пода, защото очевидно и той я беше забелязал. Приликата.

Свещеникът отпреди малко трябваше да е на над триста години.

Но този човек? Това беше Ортанион. Беше на над петстотин. Над… петстотин… години.

Как бе възможно? Клонинг ли беше? Или може би холограма?

За един дълъг миг Интердиктът Ортанион остана загледан надолу към нас. Можех да се закълна, че е развеселен.

После проговори с иронично-шеговит остър глас:

— Виж ти, император Тирус! Вие наистина умеете да правите впечатление. Толкова ли скучно ви се стори представлението, че не можахте да го изтърпите?

— Н-не — заекна Тирус. Заекна! Никога досега не бях го чувала да заеква. — Аз просто… Вие сте…

Вратата на ложата се отвори и вътре се втурнаха група възмутени свещеници, но Ортанион им махна да се отдръпнат с нехайната лекота на човек, който отдавна упражнява абсолютна власт във владението си.

— В абсолютна безопасност съм — каза Ортанион. — Младият император нямаше търпение да се запознае с мен. Свободни сте.

Тирус ги проследи с поглед как излизат.

— Простете ми за дързостта, Сияйни — каза той след това, наведе бързо глава и притисна протегнатата ръка на Интердикта първо към едната, а после и към другата си буза. Облиза устните си. — Но аз… Аз вече съм гледал „Кралското жертвоприношение“ и не бих желал да има жертвоприношение в моя чест.

— Аха. Разбирам. — Интердиктът хвана Тирус за брадичката и повдигна главата му. Усмихна се. — Дете мое, не се притеснявай заради това жертвоприношение. То дори не е в твоя чест, а в моя. — Той махна небрежно с ръка. — Довършете го.

Танцьорите в куполовидната зала връхлетяха Жертвата, камите им описаха дъга надолу и във въздуха се разлетяха огромни мехури кръв като разцъфнала роза.

16.

Двамата с Тирус тръгнахме след Интердикта все още донякъде стъписани, защото се опитвахме да разберем как е възможно да е толкова стар. А онзи свещеник, който ни посрещна първи… Каквато и фалшива младост или… или технология да поддържаше Интердикта млад, очевидно действаше и за свещеника.

— Последният Домитриан, с когото се запознах, беше Амон — отбеляза Интердиктът и погледът му се плъзна към скиптъра на кръста на Тирус. — Взех това от ръцете му, а после го лиших от силата, която имаше над него. Радвам се да се запозная с още един Домитриан, и то при по-приятни обстоятелства.

Гласът му ехтеше, докато влизахме в приемна зала със стени от изтърбушен диамант. В тях кипяха течни произведения на изкуството, капещи като кръв през вените на диаманта. С помощта на гравитацията по всяка от стените течеше река, но не водна — всички те изглеждаха по-скоро съставени от вещества, които не можеха да се смесят. Движеха се едно над друго като намаслени пипала или панделки. При всяко проблясване на пулсара цялата стая сякаш се обливаше в светлина, която танцуваше под самата кожа на Интердикта.

Ортанион се извърна към нас и продължи:

— Членовете на рода Домитриан страдат от такъв арогантен егоизъм и аз се страхувах, че потомците на Амон може да побързат да се съберат пак с тези на Асиндра. Машините ми провериха генетичния ви код и виждам, че наистина сте плод на такъв съюз, но благодарение на брак между трети братовчеди. Бих предпочел да бяха изчакали още няколко поколения, но все пак е приемливо. Това, което е неприемливо, е едно откритие, което научих от базата ви данни.

— Какво откритие? — попита Тирус.

— Дадох на император Лотариас специален указ. Последният свещеник, който дойде тук с новини, ми съобщи, че са останали само четирима членове на царстващия клон на фамилията Домитриан, и това беше неприемливо. Изпратих му инструкции незабавно да увеличи тази бройка. Той обаче не изпълни заповедта ми. Базата ви данни показва, че сега сте само двама.

На устните на Тирус се изписа ледена усмивка.

— Дядо ми изпълни вашия указ, Сияйни. Против волята на баба ми. Тя искала да има само едно дете, затова той извадил всички яйцеклетки от яйчниците ѝ и действал без нейното съгласие. Той имаше безброй деца. По-късно баба ми уби безброй деца — след смъртта му се зае да поправи грешката му. Затова сега сме само двама.

— Домитриан! — поклати глава Интердиктът очевидно развеселен. — Никога не се променяте. Сега се питам колко ли по-различна можеше да бъде историята ни, ако този скиптър беше попаднал в ръцете на семейство, не толкова склонно да воюва помежду си. — После погледна към мен. — Но тя… тя не е Домитриан. Тя е нещо съвсем различно. Как да ви наричам, млада госпожице?

— Това е Немезида — представи ме Тирус.

— Немезида дан… какво?

Значи знаеше. Знаеше, че не съм човек.

— Немезида дан Империан.

— Вие представлявате много интересна конфигурация — измърмори Интердиктът. — Само откакто влязохте в тези зали, сърдечният ви ритъм започна да варира между трийсет и осем и над триста удара в минута. Обемът на кръвта е почти два пъти по-голям от стандартния, а този черен дроб… Предполагам, че никога в живота си не сте били пияна.

Поклатих глава.

— И трябва да кажа, че този ваш хипоталамус… Много силен рефлекс „Бий се или бягай“. Кажете ми, изпадате ли в хибернация?

— Хибернация ли? — повторих аз.

— Много дълбок сън при мразовити условия. Уви, ще приема това като „не“, но ако настъпи промяна, съобщете ми. Смятам се за нещо като учен и с готовност приветствам всичко интересно, което може да стимулира ума ми. Надявам се, че не сте се почувствали неудобно от въпросите ми.

— Не.

— Чудесно. — И той се обърна към Тирус: — Няма нужда да ми напомняте, че пилея гравитационния ви прозорец, дете мое. Можете да ми кажете с каква цел сте дошли.

— Гравитационен прозорец? — повтори Тирус.

Интердиктът сбърчи вежди.

— Да. Вие… — и той премести поглед от Тирус към мен. — Вие сте отбелязали времето, по което сте влезли в моята система, нали така? А не просто… — Той млъкна и се подсмихна ниско и хрипливо. — Вие сте полетели право към мен, без предварително да проверите дали е безопасно… Наистина ли сте посмели?

— Защо?

Интердиктът се пресегна и го потупа по бузата.

— Всемогъщи звезди, май излиза, че съдбата наистина закриля децата! Гравитационните сили около черните дупки са удивително големи. Понякога човек не може да стигне безопасно до Свещения град години наред, дори десетилетия. Затова изпращам свещениците си при вас и обратно така нередовно. Ако бяхте дошли само преди няколко дни, сега щяхте да сте на парчета!

— Нашият кораб е много силен — обадих се аз.

— Дори и най-силният кораб не може да оцелее, ако попадне в тази система в лош момент. Вие двамата изобщо не разбирате какъв късмет сте извадили! Удивително. Нашият Божествен космос навярно ви е отредил да изпълните някаква велика мисия.

Сега той насочи цялото си внимание към Тирус.

— Кажете ми защо сте дошли. Слушам с притаен дъх.

Тирус падна на колене и притисна кокалчетата на ръката на Интердикта към бузата си.

— Сияйни, не бих се осмелил да потърся честта на вашата компания в тази крепост, ако нямах такава огромна нужда от вас. Седнах на трона, но вашите свещеници не склониха да ми дадат властта на скиптъра.

— Това е много сериозно решение. Защо не желаят да го овладеете? — попита Интердиктът.

— Заради тази, която обичам — отговори Тирус и вдигна очи към Интердикта. — Жената, която стои пред вас.

— И ме потърсихте с надеждата, че аз ще кажа „да“, когато моите свещеници са казали „не“?

— Нещо повече от това — отговори Тирус. — Немезида спаси живота ми безброй пъти. Тя е жена с повече смелост и почтеност от всеки друг, когото познавам. Искам тя да стане моя императрица. И искам да я удостоите със статут на човек, за да може това да се случи.

— И смятате, че тогава въпросът със скиптъра ще се разреши от само себе си — каза Ортанион многозначително. — Разбирам. Сигурно наистина я обичате, щом сте поели такъв риск, за да се осъществи тази среща. Но навярно знаете, че моите свещеници прилагат само указите, които аз им давам.

— Точно затова — отвърна Тирус с напрегнат глас — се обръщам не към тях, а към вас. Никога не бих поискал от тях да проявят неподчинение към вас, Сияйни. Вие сте този, който трябва да вземе решението.

— Така е. А вие очевидно сте много привързан към това… — погледът му се плъзна по мен от главата до петите — … това момиче. Нека поговорим за това момиче, император Тирус.

— Това момиче стои точно тук, пред вас! — не можах да се сдържа.

Устните на Интердикта трепнаха в усмивка.

— Извинявам се, че бях груб. Свикнал съм само с компанията на Благородните, а те никога от нищо не се обиждат. И така… Немезида. Ще поговорим за вас, Немезида. Вие съществувате, защото някой, който е разполагал със синтезатор, му е наредил да създаде хуманоид. Освен това са му наредили да ви придаде определени качества… Като съдя по резултатите от сканирането ви, бих казал, че са искали същество, което да е много бързо и много силно. Прав ли съм?

— Да — признах аз.

Интердиктът започна да обикаля около мен, изучавайки ме с клиничен интерес.

— И така самото ви съществуване се дължи на факта, че някой е наредил на синтезатор да произведе силно и бързо създание, което по външни белези да прилича на човек. Синтезаторът е разполагал с проби от ДНК и РНК от всички различни организми. Отделил е тези части от тях, които дават сила, тези, които дават скорост, тези, които притежават други качества, и ги е събрал и залепил една за друга, докато накрая са образували една-единствена клетка — ембрион. После са сложили този ембрион в инкубатор и той е пораснал и се е превърнал в същество, което може да съществува извън инкубатор. Не бебе, а прохождащо дете. Едва тогава са го извадили от инкубатора.

— Извинете, но не разбирам това какво общо има — намеси се Тирус.

— Общото е, че това е процесът, довел до появата на първото същество като Немезида. Когато това прохождащо дете пораснало и го сметнали за жизнеспособно, същият модел от ДНК и РНК, използван от този първи синтезатор, бил приложен отново и отново. Имало изменения… мъжка вариация, женска вариация, по-висока вариация, вариация с кафява кожа, вариация с мургава кожа… и една вариация, която се превърнала в красивата млада жена, застанала пред мен. Немезида, както всички живи същества вие сте нещо удивително. Вие сте истинско чудо. Но не мога да ви нарека човешко същество. Вие не сте такова.

— Сияйни — настоя Тирус и пристъпи към него, — мисля, че ако я опознаете…

— Сигурен съм, че е очарователна и ще ме впечатли безкрайно много, императоре мой, но това не означава, че е съвсем същата като нас, които сме създадени в резултат на милиони години естествен подбор — отговори търпеливо Интердиктът. — Тя прилича на вас само външно. Ако вземете хиляда различни материи и ги съберете, можете да създадете визуално копие на своя астероиден космически кораб, но това отвътре космически кораб ли ще бъде? Вашата Немезида изглежда като човек, защото ние харесваме външността на красивите хора, но отвътре тя се състои от аминокиселини и ДНК секвенции, подбрани условно от този синтезатор. Сърцето ви силно ли е, Немезида? Ако е така, благодарете на кенгуруто.

— На кое? — Никога не бях чувала за подобно създание.

— Подскачащо животно със сърце, което работи извънредно ефективно. Най-широко използваният сърдечен материал за множество създания. И ако се съди по тези така експедитивни бъбреци, предполагам, че се дължат на нещо котешко. Мускулатурата… Може да е от какво ли не, защото човешките същества са доста слаби. Мечка? Тигър? Шимпанзе? Кой знае. Но не и от човек. Ние не сме устроени така, че да можем да трупаме мускулна маса толкова бързо.

Тези думи ме обезпокоиха, но Тирус стисна ръката ми малко по-силно.

— Има ли значение? Единственото, което всъщност казвате, е, че Немезида е… издънка на Земята. Също като мен. Само това има значение. Сияйни, така или иначе аз ще се оженя за нея. От вас зависи дали ще го направя като господар над една обединена империя, или като господар на империя, разделена от опустошителна гражданска война.

— А, значи се опитвате да стоварите отговорността на мен, така ли? — попита Интердиктът, но изглеждаше чисто и просто развеселен. — Кажете ми честно: на колко сте години, император Тирус?

Тирус присви очи.

— Какво значение има?

— Щом няма, отговорете ми.

— На двайсет. Почти.

— Значи сте на деветнайсет. Тийнейджър. По всички нормални изчисления все още сте чисто и просто дете.

— Това не е…

— Още осем години мозъчно развитие и ще кажа обратното. На двайсет и седем години мозъкът ви ще е напълно оформен. Чух, че сте донесли книги като част от лептата си. Лично аз не обичам художествената литература, но с удоволствие ще ви дам някои много интересни философски трудове и научна мисъл, за да подпомогна последните години на това развитие. Няма вечно да сте дете. И когато пораснете, ще започнат да ви вълнуват неща, които в този момент изобщо не ви интересуват… Като например неспособността на Немезида да ви роди деца.

— Мислил съм за това — каза Тирус. — И знам, че някои двойки се състоят от двама мъже, и тези съпрузи използват инкубатори. Моят прародител Ганекс…

— Беше човешко същество, както и съпругът му. Както и потомството им. Младата жена до вас може да съчетае своето ДНК с вашето, но никой не може да предвиди какъв ще е резултатът!

— Ако проблемът е само в децата — промълви Тирус с невярващ глас, — значи няма никакъв проблем. Няма да имам деца. Ти искаш ли деца, Немезида?

Изобщо не ми се наложи да се замислям.

— Не.

За един дълъг миг Интердиктът остана загледан в Тирус.

— Доколкото разбирам, не сте знаели, че ви е необходимо съгласието на Църквата, за да овладеете скиптъра си. Може би има още нещо, което не осъзнавате: изборът дали да имате деца, или не не е ваш. Няма да ви бъде позволено да останете бездетен.

Тирус се изсмя.

— Разбира се, че зависи от мен!

Интердиктът поклати глава.

— Не и за рода Домитриан. Със сигурност не и за единия от последните му двама членове.

Погледнах към Тирус. Нямаше последни двама членове. Той беше последният.

В очите му проблесна гняв, но Интердиктът вдигна ръка.

— Сега, след като ви казах всичко това, съм склонен да проявя благосклонност към вас, защото показахте голяма смелост, като дойдохте да ме потърсите. Срещал съм много членове на фамилията Домитриан и мога да ви кажа, че вие наистина сте уникален, Тирус. Затова съм склонен да изпълня искането ви и дам на любимата ви статут на човек при едно условие.

Тирус затаи дъх. Аз също. Досега не смеех да се надявам да се разберем толкова лесно.

Ортанион се усмихна.

— След двайсет години се върнете и ме помолете пак.

17.

— Двайсет години! — повтори Тирус зашеметен.

Ортанион обаче не изглеждаше ни най-малко засрамен от нелепото, невъзможно условие, което ни беше поставил.

— След двайсет години ще изпълня тази молба.

Тирус погледна надолу към пода и една вена запулсира на слепоочието му.

— Защо просто не кажете „не“?

— Защото не ви отказвам — отговори Интердиктът така, сякаш наистина го вярваше, колкото и абсурдно да бе условието му. — Когато се върнете при мен двайсет години по-възрастен, ще знам, че това искане идва от император с опит. Тогава ще постъпя както иска от мен този император Тирус. Ще знам, че той напълно разбира последиците от искането си. Ще знам също така и че любовта помежду ви е достатъчно дълга и трайна, за да мога да направя правилния избор и за двама ви.

Тирус кимна кратко и отсечено.

— В такъв случай трябва да се върна към въпроса за…

— За скиптъра. Да. Който моите свещеници основателно отказват да ви дадат. Използвайте това време, за да насочите енергията си към спечелване на благоразположението им, и може да си променят мнението. Или пък можете да изчакате, но двайсет години…

Тирус се засмя невярващо.

— Един момент! Значи, пак след двайсет години ще ми дадете власт над скиптъра, просто в случай че дотогава не съм спечелил свещениците на своя страна? Сияйни, давате ли си сметка в каква опасност поставяте тази империя? Ако трябва да мобилизирам хиляди кораби за евакуация или за възстановителна работа при бедствия, няма да съм в състояние да го направя. Без ремонтни ботчета Хризантемиумът ще започне да се поврежда кораб по кораб, а без ботчета по сигурността…

— Това наистина е голямо предизвикателство. Такъв е животът на императорите. Знам го много добре.

— Наистина ли?

— Аз не стоя със скръстени ръце. От всички учени, които ще срещнете някога, аз навярно съм най-начетеният. Изразявам позиция в резултат на информирано мнение.

— Как е възможно? — не се съгласи Тирус. — Вие сте съвсем откъснат от останалата част от тази империя. Във всеки възможен смисъл.

— Точно тази позиция ми дава обективност, каквато вие не притежавате. Яснота на мисълта, каквато вие дори не осъзнавате, че нямате. Уверявам ви, двайсет години са съвсем кратък срок за чакане. На вас две десетилетия ви се струват безкрайни, защото сте много млад. Толкова млад, че дори не осъзнавате колко сте млад, и твърде неопитен, за да ми отправите такова дръзко искане. Кажете ми — посочи той с глава на една страна. — Какво виждате през този прозорец?

Тирус не погледна. На бузата му заигра един мускул.

— Черната дупка. Защо?

— Трябва да погледате доста по-дълго — каза Ортанион. — Това, което се намира там, не е само черната дупка. От време на време изпуска поток от енергия — квазар. Пулсарът е звезда, разкъсана от черната дупка, но квазарът — квазарът е това, което излиза от нея. Гледката е зашеметяваща. Знам, че е там, защото прекарвам много време в съзерцание на черната дупка, затова съм виждал ослепителното сияние на квазара… Но е необходимо време — време и внимание, и тогава може би ще го зърнете. По подобен начин моят опит ми дава проникновение, каквото вие нямате по простата причина, че сте млад. Аз просто съм живял по-дълго и съм видял повече от вас.

— Точно това е проблемът за всички ни в даден момент — възрази Тирус с остър тон. — Начинът да преодолееш своята неопитност е да се учиш, да четеш, да обсъждаш. Кажете ми какво си мислите, че пропускам, и ми дайте възможност да ви приведа своите доводи за това, дали го пропускам или не.

Интердиктът замислено сви устни.

— Много добре. Основното ми възражение е, че ме молите да дам човешки статут на едно създание. Цялата тази империя беше основана на вярата в чистотата на човешкия род, такъв, какъвто го е създала природата. Вие сте императорът, но ме молите за нещо, което подкопава тази фундаментална ценност, залегнала в основата на съществуването ни. Знаете ли защо в този момент се намираме много далеч от Земята?

— Нашите предци са я напуснали в търсене на по-чисти простори. Земята е била разрушена.

— Аха! Значи пропагандата е станала толкова ефективна, че дори и императорът ѝ вярва — каза Ортанион с известно задоволство в гласа.

Тирус само се втренчи в него, също толкова объркан, колкото и аз.

— Ето каква е истинската история, онази, която Интердиктът, моят предшественик, вярваше, че трябва да остане скрита: Земята е напълно обитаема. Родната ни планета е цяла-целеничка и на нея все още живеят човешки същества. Или по-скоро може би живеят, ако не са решили да отидат някъде другаде.

Опитах се да проумея чутото и усетих как ме залива вълна на шок. А Тирус отвори и затвори уста. После попита:

— Те… всички те още съществуват? Някъде там, живи… значи живеят там?

— Да, първоначалните видове никога не са напускали Земята. Ние сме се откъснали. Причината, поради която сме се отделили и сега се намираме много далеч от Земята, е, че онези, които сме изоставили, са отблъснали светостта на човешкия род.

Олюлявайки се, Тирус направи крачка назад, и понеже не разполагаше със стол, се отпусна на перваза на прозореца.

— Значи съществуват две съвсем отделни човешки цивилизации — промълви той.

— О, най-малко две — потвърди Интердиктът. — Сигурно и повече. Аз обаче не бих ги нарекъл „човешки“. Вече не.

— Какво са направили? — попита тихо Тирус, запленен против волята си. — Какво чак толкова ужасно?

— Правили са това, което ние правим с разкрасителни ботчета. Това, което правим с ученето, с всички дейности, извършвани с цел самоподобряване: усъвършенствали са се. Не чрез генетични манипулации, както с вашата Немезида, защото, колкото и да е странно, за тях генното инженерство на хора винаги е било забранено. Не, те прибягнали до една много по-крайна форма на самоусъвършенстване — хибридизирали се с помощта на машини.

— Хибридизирали са се? Какво?… Не раз… — започна Тирус.

Интердиктът посочи към слепоочието си.

— Започнали да инсталират компютри в мозъка си, за да станат по-умни. После отишли още по-далеч. Бионични очи, крайници, мънички машини, които да подсилват имунната им система. Приели изкуственото. И нямам предвид по начина, по който ние бихме използвали медицинско ботче или ботче за разкрасяване. Това, което направили те, било еквивалентно на това, да имплантират под кожата си разкрасяващо ботче, да сложат медицинско ботче вместо ръка. Отстранили естественото и вкарали неестественото. Кажете ми, ако замените един неврон — една-единствена клетка в мозъка си — с нейно механизирано копие, все ще ли ще си бъдете вие?

Тирус не отговори.

Вместо това проговорих аз:

— Разбира се, че да.

— А! Ами ако замените пет? — попита Интердиктът. — Десет? Или сто? Хиляда? Един милион? Ако извадите всяко късче от мозъка си и му създадете копие по електронен път, а после замените самия себе си с това копие… Кажете ми, в кой момент вие преставате да бъдете вие? В кой момент се превръщате в нещо изцяло друго?

Нито Тирус, нито аз отговорихме. Такъв въпрос не можеше да има отговор.

Интердиктът разпери ръце.

— Ето това е причината ние да сме тук, а протохората — както бихме могли да ги наречем — все още са на Земята. Защото са се превърнали в нещо, което вече няма нищо общо с човешкото. В началото нашите предци били само двайсет хиляди души и са решили да сложат край на тези неестествени подобрения. Предприели смелото и опасно начинание да напуснат Земята и да дойдат тук и се отдали на задачата да се върнат към естественото си състояние. Наистина, без тези машинни мозъци, някои неща определено станали по-трудни. Буквално невъзможно е да копираш или да разбереш технология като тази тук — посочи той към помещението около нас — със стандартния човешки ум. За създаването на такива неща са необходими машинни хора.

За миг Тирус не помръдна, вперил изумен поглед в него. После рече със спокоен глас:

— Искате да кажете, че нито едно от тези неща не е създадено от нас.

— Всички те били създадени или още преди нашите предци да напуснат Земята, или от първото поколение, което се установило тук. Проектирани са много умно. Това, което виждате, са древни машини, които са се поправяли и поддържали една друга в продължение на хиляди години. Първото поколение знаело, че неговите потомци няма да притежават неговите интелектуални способности. Човешката интелигентност в естествено състояние си има граници.

Лицето на Тирус помръкна. Той сякаш се загледа вътре в себе си и аз разбрах какво се е сетил току-що. Толкова много от плановете му за бъдещето, свързани с поправянето на лошото пространство и възстановяването на науките зависеше от предположението, че можем отново да научим онова, което са знаели предците ни!

Интердиктът току-що бе заявил, че не е така.

— Нашите предци знаели, че се отказват от тези смайващи умове — продължи Ортанион, — и го сторили доброволно — за да спасят душите си. Затова трябва да уважаваме завета на тези двайсет хиляди основатели и да действаме така, както те биха желали. Тялото на империята е във ваши ръце, но душата му е в моите. Днес аз ще я защитя. След двайсет години, ако се върнете и ми отправите същото искане, ще му се подчиня. Сега тръгвайте и се възползвайте от гравитационния си прозорец. Вашият е съвсем кратък.

Тирус онемя. Бяхме подготвени за най-различни отговори, но не и за този.

Интердиктът обаче вече се отдалечаваше и аз не знаех какво да правя. Знаех само, че не мога да допусна това да се случи, не можех да го допусна…

Затова стоварих юмрука си върху тила на Интердикта и го повалих в безсъзнание, преди да може да излезе.

— Немезида! — възкликна Тирус, а Интердиктът рухна.

— Какво? — попитах аз. — Той отказа да ни съдейства. Помисли малко: толкова време е живял тук, в това прекрасно място, откъснат от всичко. Хайде да го качим на Хера и да го накараме да види в какво състояние е галактиката.

Тирус отвори и затвори уста на няколко пъти. Аз вече бях повалила Интердикта; Тирус не можеше да върне времето назад и да промени това.

— Може и да не сме машинни хора — каза той почти като на себе си, — но можем да опитаме. Няма да му позволим да ни попречи да се опитаме да си възвърнем загубеното.

Той погледна към прозореца и очите му се изпълниха с пакостлив блясък.

— Ще го качим на Хера, но… Сещам се за една друга дестинация. Тя ще проговори на нашия Сияен Интердикт по начин, който няма да забрави никога.

После се приближи към мен и ме привлече към себе си в сурова, безмилостна целувка. Ухилихме се дивашки един на друг и аз останах електризирана от всички възможности, които се разкриваха пред мен.

А после двамата заедно отвлякохме най-светия човек в цялата империя.

18.

Каквото и друго да беше Интердиктът, той се оказа чудесно средство за предизвикване на масово безумие, както и идеален човешки щит по време на обратното ни пътуване през Свещения град към Хера. Свещениците, в това число и въоръжените, които изпълняваха ролята на инквизитори, не знаеха какво да правят с нас или на нас, докато го отнасяхме.

Без да обръщаме внимание на виковете, че вършим смъртен грях, и на заплахите от отлъчване, завлякохме отпуснатия стар — много, много стар — мъж на кораба си. После откъснахме буксирните кабели и излетяхме в Космоса.

Тирус активира едно медицинско ботче и започна да кръстосва стаята, в която Интердиктът лежеше в безсъзнание. Сърцето му биеше толкова трескаво, че го виждах през кожата на врата му.

— Това е най-смахнатото нещо, което съм правил в живота си.

Тирус беше прекарал половината си живот, преструвайки се на луд, така че това говореше много.

— Ако не подейства — рекох аз с равен глас, — ще използваме моя план. Ще обърнем кораба и ще го разведем да поразгледа.

Тирус кимна отсечено.

И тогава…

Стенание.

Медицинското ботче го събуждаше.

Забързах към Тирус, за да можем да се представим като обединен фронт в тази безумна тактика. Ортанион седна и замръзна, когато ни видя.

— Сияйни — каза хладно Тирус. — Добре дошли в открития Космос.

Интердиктът скочи на крака, огледа се наоколо и заломоти:

— Какво, в името на… Вие да не сте… Вие да не сте напълно луд? — попита той.

Тирус се усмихна накриво.

— И така са ме наричали.

— Смяташе да отвлечете мен? Това няма да ви донесе исканото! Това е престъпление срещу Живия космос! Всички хелионисти в тази галактика ще обърнат оръжията си срещу вас заради постъпката ви!

— Не и когато вие сте в обсега ни — отвърнах студено аз.

— Освен това няма да имат възможност — потвърди Тирус. Сега под напрежение той показваше само хладно, непоколебимо самообладание, сякаш водехме приятен разговор, а не извършвахме ужасно престъпление. — Не ви отвличаме с намерението да продължим да живеем, както преди. Вие, струва ми се, си мислите, че съм непостоянен и млад, че ако живея още двайсет години, нещо ще се промени. Е, добре, няма да чакам толкова дълго. Ако аз и Немезида не можем да бъдем заедно като човешки същества, тогава… Тогава ще потърсим заедно забвението. Както и вие.

Интердиктът пребледня.

— Какво правите?

— Моята братовчедка е обречена. Аз съм последният Домитриан. А вие… вие може би ще се окажете последният Интердикт. Ще изчезнем заедно. — Тирус вдигна рамене. — Или както искате да го наречете. Какво се случва с хората, хвърлени в черна дупка?

И последните капки цвят се отляха от лицето на Ортанион. Той се обърна със замах и се хвърли напред по-бързо, отколкото бих си помислила, че е способен да се движи. Стигна до прозореца и видя извивката на непрогледната чернота, към която се приближавахме.

Зад гърба му двамата с Тирус си разменихме напрегнат поглед. Надеждата ни беше да го ужасим достатъчно, за да ми даде човешки статут, а следователно и безмълвно съгласие Тирус да овладее скиптъра. Можехме да запишем това негово действие, а после да напуснем тази част на Космоса и да излъчим записа пред цялата галактика. Ако получех статут на човек, свещениците нямаше да имат основания да възразяват Тирус да контролира скиптъра. А когато по-късно някой свещеник излезеше от Свещения град с указа на Интердикта в ръка и заявеше, че Сияйният го е издал под принуда… е, нямаше да бъде трудно да пресечем пътя му и да го задържим. Щяхме да запазим истината в тайна дотогава, докато Тирус не получи контрол над скиптъра, а след това истината нямаше да има значение.

Нищо не можеше да ужаси един хелионист повече от окончателната смърт.

Да влети в черна дупка.

Изпитах задоволство, когато чух задавеното ахване на Ортанион, както и когато видях дивия ужас, изписан на лицето му.

— Обърнете! Трябва да ни обърнете!

— Няма — отсече Тирус, без да се трогва. И той като мен положително беше забелязал, че Хера се тресе около нас все по-силно и по-силно. Знаехме, че има една точка, отвъд която няма връщане назад — точката, след която дори светлината не можеше да се измъкне на свобода.

Надявахме се да ужасим Интердикта достатъчно много преди тази точка.

— Трябва да призная, че съм любопитен какво ще се случи, когато я достигнем — обърна се разговорливо Тирус към мен.

— Ще бъде много интересно — съгласих се аз.

— ГЛУПАЦИ ТАКИВА! — изкрещя Интердиктът и се втурна към нас. — Не знаете какво правите!

— Много добре знам какво правя! — изрева Тирус. — Няма да чакам двайсет години! За вас това време е съвсем кратко, но ние, останалите, не живеем по пет века!

— Нима си мислите… нима си мислите, че съм толкова стар? — изломоти Ортанион, местейки невярващ поглед от мен към Тирус и обратно. — Аз съм само на деветдесет и една!

— Глупости! — опровергах го аз. — Има ваша статуя — ваше абсолютно точно изображение — и тя носи вашето име. Тя е на половин век. И двамата сме я виждали в Хризантемиума.

— Да — изръмжа той, — наистина позирах за нея. Преди петстотин години — за вас. За мен са изминали само няколко десетилетия.

Погледнах към Тирус и се опитах да видя дали това му звучи логично. Той ме гледаше и правеше същото.

Ортанион се хвърли към прозореца с изглед към зловещата черна извивка и активира увеличителите, уголеми гледката веднъж, и още веднъж, и пак.

— Вижте! Просто погледнете тук. Виждате ли го? Виждате ли нещо там?

— Не — отговорих остро аз, защото се радвах на отлично зрение.

— Какъв късмет! — изхриптя Интердиктът. — Защото когато се приближим още до тази черна дупка, ще видите нещо: гробницата на император Амон фон Домитриан.

Тирус издаде някакъв невярващ звук.

— Не е възможно! — извиках аз. — От отлъчването му са минали векове!

— Да. За вас са минали векове. — Интердиктът прикова поглед в лицето на Тирус. — Но за Амон, който се намира толкова близо до това странно нещо? За него са минали само минути. Ако след хиляда години някой наблюдател зърне как Амон пада в черната дупка, за Амон ще е изминала само още една секунда. Времето не е константа. Разбирате ли? Гравитацията изкривява времето! Колкото повече се доближаваме до черната дупка, толкова по-бавно пълзим през съществуванието!

Лицето на Тирус стана мъртвешки бледо. Всички парченца се подредиха в главата му, както и в моята. Свещениците без възраст, безкрайно старият Интердикт, самата отдалеченост на Свещения град от всички нас, останалите…

Те буквално съществуваха в по-бавна времева рамка.

А сега и ние се намирахме в нея.

— О, всемогъщи звезди, не! — прошепна едва чуто Тирус и се хвърли към навигационното табло. Хера се обърна и се раздруса цялата, но аз не можех да намеря в чутото нито капка логика.

— Той си измисля всичко това — казах несигурно на Тирус. — Времето си е време. То не… Не може просто да се промени. Няма никаква логика.

Интердиктът ме изгледа смаяно.

— Да не би просто да си измисляте? — обърна се Тирус с надежда към Интердикта. — Кажете ми честно! Ще ни върна обратно при всички положения, заклевам се…

— Аз не измислям теорията на относителността! — изрева Интердиктът. — Аз не съм Алберт Айнщайн! Нима искате да ми кажете, че вие, Тирус — императорът, — не знаете основните закони на физиката?

— Откъде да ги знам? — извика Тирус. — Вие превърнахте изучаването на тези неща в светотатство! Откъде бих могъл да ги науча?

— Моите реформи не бяха предназначени за такива като вас! И изобщо не целяха да унищожат разбирането на най-основни науки! Исках да елиминирам само онези разрушителни технологии, които…

Интердиктът ненадейно млъкна и лицето му пребледня като на мъртвец.

„Не си е давал сметка — осъзнах аз. — Той никога не е искал да станем толкова невежи.“

Странно.

Преди, когато си мислех, че Интердиктът е искал да промени галактиката, да направи всички толкова необразовани, това ми се струваше вбесяващо.

Но да осъзная, че е бил също толкова недалновиден и несръчен като всички нас…

Това ми се стори далеч по-ужасяващо.

19.

Гравитацията изменяше времето. Това не го знаех. И Тирус не го знаеше. Сега бяхме наясно. На болезнена цена.

В Хризантемиума, в обикновеното пространство имаше постоянен времеви поток, в който живееха абсолютно всички в империята. Свещеният град, разположен близо до черната дупка, постоянно се изменяше между бавни и много по-бавни времеви диференциали. Понякога един ден навън се равняваше на месец вътре. Друг път на година.

И като се устремихме право към черната дупка, просто бяхме навлезли във все по-забавящия се времеви поток. Дори и Интердиктът не можеше да ни каже колко време сме отсъствали, не и без базата данни в Свещения град, която можеше да го изчисли с точност до милисекунда. Научил това, Тирус се закова на място в средата на командното помещение. Можеше само да се взира напред с пепеляво лице.

От нас тримата Интердиктът единствен прояви достатъчно присъствие на духа, за да действа: той се настани пред един от компютрите на Хера и започна да въвежда термини за търсене в базата данни. Зърнах няколко от тях: „ентропия“, „каузалност“, „дифракция“, „отрицателна рефракция“. Навярно не ги намери, защото блъскането на клавишите при въвеждането започна да става все по-бързо и по-бързо, а изражението му — все по-раздразнено.

Накрая Интердиктът въздъхна шумно и дълбоко и се оттласна от конзолата. Изглеждаше също толкова отчаян, колкото Тирус.

— Това не може да остане така. — Забеляза, че го гледам, и продължи: — Кажете ми, Немезида, този компютър да не е претърпял катастрофален инцидент? Да не е бил изтрит или…

Поклатих глава.

— Исках да разбера докъде се простира вашето невежество. Започнах да търся в компютъра ви сложни термини, а после преминах към най-простите и всеки път се надявах, че най-ужасните ми страхове няма да се потвърдят. Да, но се потвърдиха. Аз никога не съм бил против учението. Напротив, ако не бях открил у себе си това призвание, с радост щях да прекарам живота си в някой университет, да преподавам, да уча, да споделям знания. Но когато избухна суперновата, бях принуден да издам указа за светотатство. Насочих го срещу онези, на които не можеше да се има доверие да работят с нашите технологии. Това беше преструвка, целяща да обезвреди тези, които не разбираха до какво ще доведат действията им. Не всеки трябва да притежава силата, с която сме се сдобили с помощта на науката.

Макар и с усилие, Тирус успя да вдигне поглед към неговия.

— Значи просто сте решили, че някои хора не са достатъчно отговорни, за да разполагат с технологии? Предполагам, че Високопочитаемите са били?

— Не само аз мислех така, Тирус. Нашите предци не напуснали Земята доброволно — обясни Ортанион. — Протохората ги принудили да се махнат. Вярвали, че естествените човешки същества са прекалено разрушителни, за да им се повери технологическият прогрес, постигнат от хората чрез механизирани мозъци. Дали на предците ни — двайсетте хиляди вярващи — избор: ако станели напълно органични, трябвало да се откажат от цялата напреднала технология и да живеят само от природата. Другата алтернатива била да се върнат до органично състояние и да задържат тази технология, но да отидат много далеч от Земята.

— Много далеч? — попита Тирус.

— Тук. В този регион. Някъде, където да не можем да навредим на никого другиго освен на себе си. Затова сме тук, в този крехък коридор обитаем Космос, заобиколени от естествени бариери от радиация, гравитация и космически лъчи. Разпрострели сме се, както е типично за хората, и сме заели цялата територия в наш обхват, а после, преди половин хилядолетие, направихме точно това, което предричаха, че ще сторим. Някои от нас — най-прости органични човешки същества — предизвикаха супернова и унищожиха половината империя.

— Значи е било нарочно? — попитах аз шепнешком. — Защо някой би направил подобно нещо?

Интердиктът вдигна рамене.

— Всички ние сме потомци на фанатици. Вярата може да вдъхнови човек за велики дела, но може също така да се използва и за оправдаване на невъобразими жестокости.

Не можех да го проумея. Някой беше сторил това нарочно.

— Тогава аз и вашият предшественик Тарантис фон Домитриан осъзнахме, че в предупреждението на протохората е имало известна мъдрост — продължи Ортанион. — След суперновата се загуби толкова много знание! Затова ние се погрижихме да си остане загубено — като издадохме указа за забрана на науките. Съсредоточихме машините в ръцете на онези, които бяха достатъчно отговорни да ги използват мъдро.

Той премести поглед от Тирус към мен и за първи път абсолютната му спокойна арогантност се разклати. Погледът му беше поглед на човек като всички останали, човек, който е живял прекалено дълго и е допуснал ужасяваща грешка.

— Указът трябваше само да върне прогреса няколко стъпки назад. Да направи така, че никой никога вече да не може да използва подобни разрушителни устройства. Нямаше да го предложа, ако не бях изучавал история и не се бях превърнал в авторитет по въпросите за човешките дела. Не съм си и помислял, че основните закони на физиката ще престанат да бъдат обществено достояние — че ще станат недостъпни дори за един император.

— Може би — подметна хапливо Тирус — трябва да излизате повече.

— Наистина станах безучастен. Разчитах на моите свещеници да ме държат информиран, при положение че пристигат толкова нередовно… Това е отмъщението на Живия космос, който ме укорява за арогантността ми.

Изгледах го смаяно. Каква егоцентричност само! Той предполагаше, че всичко на този свят цели само да му даде поука.

— Вярвах, че виждам съвсем ясно целите на нашия Божествен космос, но сега трябва да премисля това свое убеждение. Трябва да помисля как така един император — император от рода Домитриан — се е влюбил така натрапчиво и непоклатимо в едно създание, че дойде да ме потърси… Разбира се, че дойде да потърси мен, защото единствено аз мога да ѝ дам човешки статут…

Сега той мърмореше почти на себе си, опитвайки се да разбере защо всичко това е свързано единствено и само с него.

Изпитах странен подтик да го зашлевя. Стиснах юмруци, за да се овладея, но когато погледнах към Тирус, видях, че раменете му са хлътнали надолу. Изглеждаше изпаднал в шок от стъписване.

— Сега виждам волята на нашия Божествен космос — заяви Интердиктът и се изправи. — Императорът се е влюбил в жена, на която само аз мога да даря статут на човек, само и само за да можете да дойдете при мен и да ми покажете колко съм се заблуждавал… Да. Да, сега всичко е съвсем ясно.

Тирус го погледна уморено. Очевидно все още мислеше за времето, което бяхме загубили, за времето, което продължавахме да губим.

— Чудесата се крият сред трагедиите — продължи Интердиктът. — И пътеката, по която трябва да поемем, се разкри пред очите ми, ярка като изгрев. Мой млади императоре, вие трябва да се нагърбите с една изключително трудна мисия от името на вашия Жив космос.

Да, ръцете наистина ме сърбяха от желание да го ударя. Тирус не можа да призове на лицето си и капка нетърпение.

— Вие ще бъдете онзи Домитриан, който ще възстанови научните занимания — оповести Интердиктът.

Тирус остана с отворена уста, а на мен ми се зави свят, защото… защото това наистина ли се случваше? Сега? След случилото се преди малко?

— Искате… да върнете заниманията с науки. След толкова време — промълви Тирус.

— Искам, дете мое. Това е вашата мисия. И аз ви заповядвам да го сторите. Ще ви науча на всичко за нашата система, за нашите компютри, цялото загубено знание, за да може с ваша помощ да се възстанови. Ще приемете ли тази мисия?

Без да може да повярва, Тирус падна на колене пред Интердикта, разкъсван между надеждата и абсолютното смайване.

— Молите ме да сторя това вместо вас, Сияйни.

— Да. Вие бяхте инструмент на Живия космос и отново ще станете такъв, този път за много по-обезкуражаваща задача. А вие, вие… създанието Немезида. На колене. Нека ви докосна.

Слисана, аз на практика залитнах, докато коленичех до Тирус. Интердиктът ни подаде двете си ръце и ни позволи да ги притиснем до бузите си.

— Божествената светлина на този Космос ви доведе при мен, доведе и двама ви при мен. — Изпълнените му с убеденост очи просто пламтяха. — И сега тя ще освети път напред, защото вие ме молите да дам на Немезида човешки статут, мой млади императоре. Аз ще направя нещо повече: ще я даря със свещения знак на моята благословия. Също като вас и тя беше мой инструмент; не вярвам, че Божественият космос ви е поставил случайно на пътя ми. — Той ни вдигна на крака. — Ние тримата сме инструменти на нещо, което е по-велико от всички нас. Тази цел не е ли славна?

Церемонията се състоя на място, в хелиосферата на Хера, в последните минути преди да стигнем до Свещения град.

Интердиктът нагласи около себе си рефлектиращите огледала и замърмори, че трябвало да се справи с толкова оскъдни средства. Тирус просто се облегна на стената, без да се опитва да прикрие огромното си объркване от това, което щеше да се случи, сякаш не знаеше дали да бъде обезсърчен, или доволен. Разбирах точно как се чувства и когато коленичих пред Интердикта, у мен се надигна усещането колко е нередно всичко това, сякаш го бях постигнала с измама и щях да платя ужасна цена.

А после оптичното поле се размести и нещо се случи.

Може би се дължеше на диамантите отвън или на проблясването на светлината на пулсара, но когато светлината освети хелиосферата около нас, ме завладя илюзията, че съществувам в друга, различна вселена. Интердиктът се изправи в целия си ръст и пламна в сияние, както преди пламтеше кристалната му статуя. Ненадейно осъзнах цялата важност на този момент и сякаш се откъснах от себе си, от мига, защото не бях сигурна дали е истински. Интердиктът вече сякаш не посягаше надолу към мен като към смъртна.

В редици свещени потири пламна огън и обгори краищата на полезрението ни. Променливата звездна светлина образуваше призми, които се плъзгаха по нас, а гласът на Интердикта звучеше като глас на непознат човек, мек и звучен.

— Наведи глава, Немезида дан Империан.

Сърцето ми биеше така оглушително, та си мислех, че отеква в цялата стая. Затворих очи и видях червено на фона на яркия блясък. Усетих докосване… Ръце, положени върху мен, върху тила ми, върху бузите ми.

През ума ми се занизаха образи, толкова вихрени, че ми се зави свят… Империанският свещеник, който ме отблъсна с презрение като създание, родено без божествена искрица… Стените на кошарите около мен, сурови и непробиваеми… Протегнатата напред ръка на Сидония, докато гласът ѝ ме уверяваше, че имам божествена искрица…

Ръцете се озоваха върху главата ми. Думите ме обливаха на талази, които прииждаха и се отдръпваха.

— … и така материята и енергията никога не могат да бъдат унищожени, а само променени, докато извисявам това създание, застанало пред мен…

Странно, но сърцето ми заби по-силно, а стомахът ми запърха.

Това, което се случваше, беше важно за мен.

Стори ми се, че зад спуснатите си клепачи виждам Сидония, такава, каквато беше в онзи ден, когато ми каза, че ме обича и ме увери, че съм сътворена от звезден прах също като нея.

Маслото закапа по ръцете ми, топло и благоуханно. Помазваше ме самият Интердикт. А после зърнах върху дланта му някаква пенлива есенция; тя пламна, уловена в поток от светлина, толкова блестящ, та си помислих, че е пулсарът, преди да осъзная… Не, това беше квазарът — излъчването на блясък, който излизаше от черната дупка. Този блясък обля всичко около мен в хиляди искрящи цветове.

Интердиктът докосна гръдната ми кост. Тънкото като лазер острие в ръката му издълба горяща фигура над сърцето ми и пенливата есенция проникна под кожата ми и се вля в тялото ми. Всичко беше толкова нереално и възхитително, че болката загуби всякакво значение. Дланта на Интердикта отново ме докосна, сега намазана с лечебен мехлем, и кожата ми се събра отново над блестящия символ на концентрични слънца. Стори ми се, че съм се озовала в някакво друго пространство, в някаква по-голяма действителност. Сидония беше там — присъствието ѝ в самия въздух беше толкова осезаемо, че го усетих, сякаш се намираше само на няколко сантиметра от мен и ме наблюдаваше.

Сидония — моята Дония — сега се беше превърнала в част от звезда, блестяща, ослепителна светлина, каквато беше за мен открай време. Тя озаряваше най-тъмните кътчета на душата ми дори когато се съмнявах, че изобщо имам душа; сега най-после се превърнах в част от същата светлина като нея самата.

„Благодаря ти, Дония“ — помислих си аз. В този миг изпитах към нея такава любов, че силата на това чувство сякаш разкъса душата ми. Тогава разбрах, че е намерила съдбата, която ѝ е била отредена, и че един ден и аз ще отида при нея, защото съм човек.

Интердиктът отстъпи назад. Аз се изправих пред него като Немезида Империан, бъдещата императрица на галактика. Като човек. Тирус вече не стоеше уморено облегнат на стената, а ме гледаше и лицето му грееше от любов. И когато отвърнах на усмивката му, за първи път разбрах — просто разбрах, — че и моето лице е озарено от същото силно чувство, защото той се беше сетил да помоли Интердикта за това.

Току-що се бях преродила в човешкия род. Най-накрая намерих мястото си.

20.

Оказа се по-лесно да напуснем Свещения град, отколкото да влезем в него, защото ни дадоха точна пътека, която да въведем в програмата за автонавигация на Хера. Бяхме пропуснали края на гравитационния прозорец, през който пристигнахме, но бяхме върнали Интердикта в Свещения град навреме, за да хванем следващия.

— Ще обуча десетки инквизитори и свещеници в новото разбиране на указа ни — каза ни Интердиктът на раздяла. — Оставих в базата ви данни ръководство за гравитационните прозорци. Няма да успея веднага да подготвя свещеници, не и във вашето време — но след три ваши години ще бъдат готови за начинанието, което смятаме да предприемем.

— Много ви благодаря — отговори Тирус.

После потеглихме. Сега, когато красивата церемония беше приключила, Тирус се превърна в кълбо от потисната нервност. Той застана до прозореца, скръсти ръце, пъхна юмруци под мишниците си и се загледа в Космоса, сякаш можеше да накара кораба да тръгне по-бързо само с мисълта си.

Тирус беше човек, който цял живот предварително беше планирал всяка стъпка, както и следващите десет — включително резервни планове за всеки развой на събитията, за който можеше да се сети. Тази неочаквана спънка навярно го ужасяваше.

— Единайсет месеца — промълви той сам на себе си, сякаш се опитваше да го осмисли. — Потеглихме за Транссатурновата система… и сме прекарали там почти цяла година. Деца са били заченати и родени, докато ни е нямало, освен това, когато заминахме, империята беше на ръба на ужасен сблъсък. Всемогъщите звезди да са ни на помощ!

— Каквото и да ни очаква — казах аз, — ще се справим.

Изрекох тези лекомислени думи с истинска убеденост.

Тирус притисна чело до прозореца и стисна очи.

— Не можем да навлезем в хиперпространството, преди да излезем от тази гравитация. Това означава… осем часа. Трябва да чакаме осем часа, а после седмици наред в хиперпространството. Не можем да си позволим да загубим толкова време, ако на този етап това изобщо има значение. Единайсет месеца…

— Вече не можем да направим нищо. Можеше да е и много повече.

— Може би трябваше да е точно така. Десет години. Сто. Ако се бяхме върнали тогава, през това време щяха да са настъпили толкова драстични промени, че завръщането ни нямаше да има значение. — Той говореше разгорещено, като изяждаше думи. — Но отсъствието ни продължи точно толкова дълго, колкото да… Братовчедка ми е мъртва, а мен ме нямаше, за да превърна разигралите се събития в урок за всички. Пасус се е въоръжил и е набрал съюзници, а аз… аз просто изоставих своите. Сигурно са помислили, че съм мъртъв. Всички шпиони, които обучих, отдавна са си намерили нови господари. Велики Хелиос, нямаме нищо!

— Тирус — прекъснах го аз, обхванах лицето му с длани и той ме погледна и примигна, сякаш едва сега ме забелязваше. — Все още имаме един човек, на когото можем да разчитаме.

Той ме погледна неразбиращо.

— Невени. Тя знаеше.

— Да, но тя със сигурност им е казала къде отиваме — отговори Тирус. — Нали я инструктирахме да направи точно това, ако не се върнем до месец.

— Да. И сега тя ще ни разкаже какво сме пропуснали. Пасус уби майка ѝ. Повярвай ми, Тирус, можем да ѝ се доверим.

— Това са само слухове от устата на Излишна, която дори не живее в двора.

— Да, но е свързана с много луминари, които живеят, Тирус.

— Вярно е — съгласи се той.

— В такъв случай ще чуем какво има да ни каже и ще намерим в двора някого, на когото можеш да се довериш. И ще попитаме него. Ти на кого вярваш?

За миг Тирус остана загледан в мен. Устните му се извиха в усмивка.

— На теб.

— На кого другиго? — измърморих аз и леко го потупах по бузата, сякаш го плясвах.

Тирус обаче не се зарази от моята веселост. Вместо това пак се облегна на прозореца и отражението му се раздвижи заедно с него.

— Немезида, аз си плащах, за да получавам вярност. Всички, на които плащам, сега получават заплащане от някой друг. Абсолютно невъзможно е да създадеш дълбоки и изпълнени със съдържание лични отношения, докато се правиш на луд и отказваш да повярваш на когото и да било от хората, с които общуваш. Аз създадох система на вярност, при която една група наблюдава друга, но тя просто не може да сработи, ако аз не съм там да я ръководя.

— Значи когато се върнем, ще трябва да променим това — измърморих аз. — Трябва да открием начин да съберем подкрепа.

— Най-напред трябва да се погрижим да оцелеем дотогава. Там вече може да има съвсем ново правителство. Ние ще… ние ще разчитаме на враждебността на господарката Сагнау към Пасус. Освен това… — Той се огледа наоколо. — Ще ми се да имахме друг кораб.

— Хера е единствената причина, поради която сме още живи.

— Да, тя наистина се представи чудесно. Сега обаче ще ни създава спънки. Прекалено лесно се разпознава. Ако разполагахме с още един кораб, бих предложил да се запътим към някое много видимо място — възможно най-видимо. Може би към Евридика.

Познавах тази планета — провинцията, на която Излишните бяха най-богати. Центърът на галактическите медии.

Тирус потърка слепоочията си.

— Но с този кораб няма да стигнем дотам. Ще ни познаят отдалече, ще имат много възможности да ни спрат.

— Защо тогава да не се отправим направо към Хризантемиума без предупреждение?

Той ме погледна и започна да обмисля предложението ми от всички страни.

— Помисли, Тирус! И двамата имаме бързи реакции. Коридорът за влизане и излизане е толкова тесен, че дори враговете ни да разберат за идването ни, няма как да ни подгонят в него. Ще се озовем в двореца, преди някой да успее да ни устрои свястна засада.

— Влезем ли там, буквално ще се озовем в капан — предупреди ме той.

— Както ти каза, измина почти цяла година. Кой ще очаква да се появим? Това е най-добрата от всички лоши възможности, с които разполагаме.

Тирус отново облегна чело на прозореца. Издиша неравномерно.

— Май разполагаме с осем часа, за да се сетим за нещо друго.

Макар че беше напрегнат като изопната жица, се почувствах така, сякаш се носех свободно в някакъв прекрасен океан. Застанах зад него, прокарах пръсти по напрегнатите мускули на гърба му и усетих как против волята си се отпуска. Погледът ми постоянно се връщаше към голите ми ръце, защото нещо у мен беше оживяло сега под светлината на звездите, която ме обливаше. Бях истински човек. Беше се случило. Във вените ми се разливаше странно усещане за покой и аз се запитах дали не изглеждам по-различна.

Тирус ме погледна с полузатворени очи и устните му трепнаха в усмивка.

— Сияеш.

— Сега съм истински човек.

Той се обърна. Широките му ръце обхванаха талията ми и Тирус задържа устни върху бузата ми.

— Не казвай на Интердикта — промълви нежно той, — но мисля, че винаги си била такава.

— Богохулник — пошегувах се нежно аз.

Нещо помежду ни се промени — едва забележимо, но се промени, сякаш въздухът запращя от неочакван заряд. Чух някакво бръмчене и се отпуснах в прегръдките му, а той обърна устните ми към своите. Разтворих устата му, погалих с език неговия и Тирус отвърна с внезапна страст, от която цялата потръпнах от вълнение. Преметнах крак около него, за да го привлека по-близо и още по-близо. В гърлото му се надигна нисък звук, който ме накара да се усмихна срещу устните му.

А после всичко около мен застина — корабът, галактиката, цялата империя. Усещах само неговата топлина, вкуса на устата му, кожата му. Наведох устни към ямката в основата на гърлото му.

Сега!

Зарових пръсти в червеникавата му коса и докоснах с устни ушната му мида.

— Готова съм.

Тирус стрелна сините си очи към моите, наелектризирани от копнеж по мен.

— Сигурна ли си?

— Да. Обичам те. Сигурна съм.

— И аз те обичам, Немезида. Повече, отколкото можеш да си представиш.

Тръгнахме през кораба сред река от пламенни целувки. Възторжено усещане за безброй възможности, за неповторима красота се разливаше от цялата ми същност и изпълваше този миг, който исках да мога да преживявам отново и отново всеки път щом пожелая. Аз бях равна на него, дете на Живия космос и единственото, което исках, беше да му покажа колко много го обичам. Насочих ни към моята спалня, но Тирус ме обхвана с ръце и ме въведе в първата, край която минахме. Засмях се тихичко, когато си спомних, че сега всички тези стаи са мои… Замаяна от ликуващо щастие, усещах, че не мога да се наситя да го докосвам, да го усещам, да опитвам вкуса му. Трескавите му, жадни целувки разбуждаха у мен непоносимо сладък огън… А после той се озова над мен, подпрян на тези набраздени от мускули крайници, и двамата се погледнахме в очите. Под гърба ми бяха хладните копринени чаршафи, а от тялото на Тирус се излъчваше топлина, която нахлуваше в моето…

Той отдели този миг, този спиращ дъха миг, за да ме погледа. Гледаше ме така, сякаш виждаше най-вълшебната от всички мистерии на този Космос.

— Не мога да повярвам — каза Тирус, — че ти и аз сме тук. Че се намерихме.

Разбрах какво има предвид. Знаех го и това чудо сякаш запулсира през най-съкровената ми същност. Обвих крака около кръста му и го привлякох по-близо до себе си.

Ярките ни фигури хвърляха призрачни отражения, които се диплеха на фона на съвършената ярка светлина на звездната система. Той беше мой и аз бях негова и за миг, когато отново се съединихме в бездната, която ни обгръщаше от всички страни, наблизо нямаше любопитни очи, нямаше жива душа, само ние двамата. И вселената се възпламени, златна и цялостна.

Събудих се, потръпваща от радост, и видях, че Тирус ме наблюдава и описва с палец кръгове по оголения ми хълбок. Когато очите ни се срещнаха, устните му се извиха в усмивка и двамата споделихме този миг на замаяно, сладко задоволство под чаршафите с цвят на слонова кост.

— Колко е часът? — попитах аз с надебелял глас.

— Има ли значение?

— Ммм. Не — реших аз и двамата просто се усмихнахме глуповато един на друг, сякаш бяхме случайна двойка млади влюбени.

Само че не бяхме.

Още от самото начало. Нито за секунда.

Трябваше да защитя това усещане. Да защитя това, което съществуваше помежду ни.

Тази мисъл ми помогна да прочистя съзнанието си.

Надигнах се в леглото.

— След колко време ще можем да навлезем в хиперпространството? Трябва да се свържем с Невени веднага щом влезем в нормалното време.

Във въздуха надвисна тишина, тежка и мъчителна. После Тирус отговори с особен глас:

— Преди около половин час излязохме от Транссатурновата система.

Сега лицето му беше безизразно, а очите — приковани в тавана.

— Вече свърза ли се с нея?

— Аз… — започна той и светлите му мигли трепнаха. — Още не. — Тирус ме погледна. — Преди това исках да поговорим.

— Какво има да говорим?

— Ами, дълго време ни нямаше. Не изчислихме пристигането си в съответствие с гравитационния прозорец. Ако се бяхме забавили дори съвсем малко, можеше да го пропуснем и да бъдем унищожени. Може би си мислят, че сме мъртви.

— Да. Когато се върнем, ще разполагаме с предимството на изненадата.

Събрах гладките чаршафи около себе си и забелязах как погледът му автоматично се плъзна надолу по голия ми крак, който се беше подал от завивките. Тирус беше толкова дисциплиниран, така овладян, че изпитвах нещо като удовлетворение в онези кратки мигове, които ми напомняха, че под тази фасада на самоконтрол все пак се намира деветнайсетгодишно момче, запленено от мен.

Тирус обхвана бузата ми с широката си длан, погали с палец кожата ми.

— Тогава не мислех, просто… просто те гледах. А после си спомних… Бях забравил да взема наркотика, който бях определил за днес, за да привикна към опиатите, и ми хрумна нещо: ами ако изобщо реша да не се занимавам?

Изгледах го неразбиращо. Щом не искаше да го прави, не беше длъжен. Той си налагаше сам този режим, никой друг.

Тирус тихо се засмя и ме привлече още по-плътно до себе си. Сега лежах върху него с цялата си тежест и горещината на кожата му се просмукваше в моята.

— Ами ако — промълви дрезгаво той — никога не си направя труда отново да взема наркотик, защото никога няма да ми се наложи, защото… защото преди една година император Тирус фон Домитриан е изчезнал заедно с бъдещата си съпруга и… и никога не се е върнал?

Идеята му беше толкова абсурдна, че ме накара да се усмихна. Очите му обаче останаха безкрайно сериозни.

— Всички ни смятат за мъртви, Немезида. Стига да искаме, можем да останем мъртви. — Пръстите му отново погалиха кожата ми и погледът му се отнесе някъде далеч. — Веднъж вече съм го правил. Преди много години. След като убиха майка ми, а аз избягах от убийците ѝ… Реших, че ми е писнало да бъда Домитриан, затова изтръгнах идентификационния си чип. Прегризах го, прегризах го на място и го смачках. После се скрих на един кораб. Мислех просто да изчезна.

— Не си ми казвал.

— На никого не съм казвал — отговори той и продължи по-тихо: — Разбираш ли, аз имах баща. „Баща“ в най-общия смисъл на думата, разбира се, тъй като той беше Излишен, който дори не бе разбрал, че майка ми е избрала неговото ДНК за потомството си. Намерих го, появих се на прага му и най-накрая се запознах с този червенокос мъж с огромна брада и цял куп лунички и той беше просто така… удивително грозен.

Засмях се.

— Не мога да повярвам!

— Вярно е. Беше ужасяващо грозен — настоя Тирус, ухилен. — Не бях виждал достатъчно хора без разкрасяващи ботчета. А Арион — така се казваше — живееше постоянно изложен на слънце, постоянно изложен на химикали, постоянно изложен на сбивания. — Той нежно докосна кривия ми нос — този спомен от моята собствена история с подобни сбивания. — Исках да го накарам да ме обяви за свой син, за да получа нов идентификационен чип, но този гениален план се провали. Арион си имаше съпруг. Никога не беше проявявал интерес към жените, затова не можех да се представя като случайно копеле от някоя забравена любовница. Той разбра кой съм, защото, въпреки че се опитвах да говоря като Излишен, имах ужасен акцент, освен това понякога забравях и се връщах към сегашната си модулация, а баща ми беше изключително умен.

— Не се учудвам — казах аз.

— Разбра, че съм Домитриан. Роднините ми — ако ме бяха намерили там — по всяка вероятност щяха да избият цялото му семейство само заради престъплението, че ме е укрил.

Отпуснах брадичка на гърдите му. Знаех, че тази история не може да има щастлив край, в противен случай вече щеше да ми е споменал за Арион.

— Въпреки всичко това — прошепна Тирус — накрая той ми позволи да остана. Живях там почти цяла година. Спокойно можеше да прекарам целия си живот сред Излишните.

Дъхът ми секна.

— Лошото пространство?

Тирус затвори очи.

— Излишните на тази планета искрено вярваха, че могат… просто да разрешат проблема със собствени сили. Отказаха да се евакуират. Забраниха изнасянето на информация от планетата, което означаваше, че рискуваха пристигането на истински евакуационен корпус да се забави толкова, та никой да не може да ги настигне навреме. Всичко това беше абсурдно, но те не го разбираха. А как бих могъл да им обясня, че допускат грешка? Аз бях дете. Високопочитаемите гледаха на мен преди всичко като на Домитриан, но за Излишните възрастта има значение. За тях децата не разбират нищо — смятат ги просто за създания, които трябва да успокояват с безсмислени думи, бонбони и прегръдки. Всички щяха да загинат и аз не можех да ги накарам да го разберат.

— Наистина ли са вярвали, че те ще успеят да разрешат проблем, който цялата империя не е успяла да реши?

— Не можеха да видят в перспектива — отговори Тирус. — Повечето от тях дори не бяха напускали атмосферата на онази планета. Никой не може да проумее колко огромна е империята, преди да я е видял. Знаех колко напразни усилия са хвърлени за проучването и прогонването на това чудовище, което сега се намираше в небето им, но те не знаеха. И когато стана абсолютно ясно, че по никакъв начин не мога да ги убедя да видят нещата по същия начин като мен, трябваше да… Трябваше да се свържа с чичо си и да му кажа, че съм жив.

— О!

Така че точно това беше сторил. Тирус беше казал на роднините си от фамилията Домитриан къде да го намерят. Тогава империята беше научила за ситуацията на тази планета и беше евакуирала населението ѝ.

— А баща ти? — попитах аз.

Тирус поклати глава.

Разбира се, че Арион не беше оцелял! Рандевалд и Сигна не биха проявили милост към Излишен, дръзнал да скрие от тях един Домитриан.

— Може би сме направили достатъчно — каза тихо Тирус. — Интердиктът вече обучава своите свещеници. Ще се погрижи всички да разберат за указа му. Може би точно това е решението, което се бях зарекъл да открия. Може би работата ни е приключила.

Измъкнах се от завивките и започнах да ровя в дрехите му и в издутината отдолу: кутията с указа на Интердикта. Възстановяването на науките. Целта, към която Тирус се беше стремил цял живот, оправданието му, задето бе надживял толкова много други.

Имаше безброй начини, по които можехме да разпространим този указ, така че цялата галактика да разбере за него, без да се връщаме.

— Къде ще отидем? — попитах аз.

Той се взираше в кутията.

— Ще изчакаме следващия гравитационен прозорец и ще тръгнем към черната дупка. Няма да ни отнеме много време. Само няколко месеца. Най-важното е да останем някъде, където няма да станем на парчета.

Само няколко месеца извън времето и можехме да оставим всичко в миналото. Колко странна беше тази мисъл!

Аз можех да го направя. Щях да загубя единствено Невени, но тя навярно ме смяташе за мъртва и вече бе преодоляла скръбта си. Можех с лекота да се откажа от настоящето. Космическият кораб беше ценен. Предполагах, че можем да го продадем или да го използваме и да си живеем добре…

Но после изгледах изпитателно Тирус и разбрах със сигурност, че той не може.

Не и със същата лекота като мен.

Пръстите ми стиснаха още по-здраво кутията с указа. Той я беше набавил. Първата стъпка към възстановяването на науките на мястото, което им се полагаше. Но това беше само указ. Някой трябваше да го наложи. Интердиктът беше начетен човек, запознат с много теории, но не и някой, който ръководи прилагането им. Ако изоставехме тази галактика и навлезехме в бъдещето, само за да разберем, че никой не е разрешил проблема… Тирус никога нямаше да намери покой.

Дори ако империята наистина успееше да поправи лошото пространство, той не би могъл да живее, знаейки, че е дезертирал. Не. Не и Тирус. Прекалено добре го познавах. Всичко нередно, което щяхме да видим — а винаги имаше нещо нередно — той щеше да сметне за своя грешка. Щеше да го сметне за нещо, което е допуснал да се случи, когато си е измил ръцете от тази отговорност.

Тази убеденост нарасна, защото аз знаех това, дори и той да не го съзнаваше.

Ето защо щях да отхвърля предложението му и да се наема с тежестта на това решение вместо него.

Тирус се страхуваше какво ни очаква. Боеше се от неизвестното, с което скоро щяхме да се сблъскаме. Аз щях да бъда неговата сила.

— Не, не можем да си тръгнем — рекох, върнах се при него и го оставих да ме привлече в прегръдките си. — Не защото тази мисъл не ме изкушава… — погалих го по бузата — … а защото не е в твой стил. Ами неравновесието между Излишните и Високопочитаемите? Ами застоят на тази империя?

— Някой друг ще се погрижи за това. Винаги се намира кой.

— Да, някой като теб. Затова точно така ще направим. Ще се върнем, ще сторим всичко, което трябва, за да оцелеем, и после ще осъществим точно това, което бяхме замислили. Каквото и да се случи, ще го посрещнем смело.

За един дълъг миг той остана мълчалив, докато осмисляше думите ми. А после устните му леко преминаха по голото ми рамо.

— При едно условие. Ще се свържем със Сагнау, но само след като ми кажеш какво искаш от тази ситуация.

— Какво искам ли?

Той посегна към скиптъра, който лежеше на нощното шкафче.

— Това е отговорност за цял живот. По-окончателно от всеки брак. Ще живееш като собственост на империята, с изисквания, които няма да престанат никога, дори когато си уморена, дори когато остарееш, и започне ли веднъж, връщане няма. Кажи ми какво искаш да направиш като императрица на тази галактика. Помисли добре, преди да се окажеш прикована в тази роля за цял живот.

Взех скиптъра от ръцете му и го огледах замислено. Беше топъл. Скъпоценните камъни блещукаха на звездната светлина.

Би трябвало да мога да дам по-лесен отговор на този въпрос: какво исках да направя като императрица на галактиката? Дотогава бях ограничавала представите си единствено в контекста на неговите мечти за бъдещето. А преди това във виденията на Дония. Някога бях ли се замисляла за собствените си желания?

И все пак… Имах една мечта. Нещо, което исках. Едва сега го осъзнах и това откритие премина като вълна през мозъка ми.

— Искам да забраня създаването на прислужници.

Едва когато изрекох думите, осъзнах, че това е нещо безкрайно справедливо и е в моя власт. Въодушевлението ме накара да се изправя.

— Тирус, те не правят нищо, което да не може да направи едно обслужващо ботче. Не могат дори да си спасят живота. Нали видяхме как чичо ти нареди на една прислужница да се одере жива и тя… това клето момиче го стори. Как Високопочитаемите биха могли да видят създанията като нещо друго освен безполезни, когато през целия си живот са били заобиколени от прислужници?

Погледът на Тирус стана вглъбен.

— Те се учат да обезценяват другите именно от прислужниците.

— Да.

— Излишните също ги презират.

— Да — повторих и го хванах за брадичката. — Ето това можеш да направиш за мен. — А после осъзнах… — Не. Това мога да направя аз. Това искам да направя. За всички. Не само за прислужниците. За Хармонидите. За създанията, Тирус. За хуманоидните създания. Ще забраним създаването на всички тях.

— Заклевам се, че ще го сторим — зарече се Тирус. Устата му намери моята и аз отвърнах с настойчива, пламенна целувка. Опияняващото предвкусване на това, което ни очакваше, ме заслепи за всички страхове, които все още витаеха у мен.

Тогава и само тогава съобщихме на Невени, че сме още живи.

21.

Немезида, така се радвам да получа вест от теб!

Започвам с най-важното: Първата престолонаследница почина. Две седмици след заминаването ви. Не знам подробностите, но, разбира се, оттогава все ме избива на плач…

— Очевидно говори саркастично — обърнах се аз към Тирус, тъй като Девини и нейният съпруг бяха нападнали Невени.

Пасус изчезна. Няма никаква вест от него и доколкото разбирам, никой не го е виждал в Хризантемиума.

Изчаках един месец, преди най-накрая да съобщя на съюзниците на Тирус накъде сте тръгнали. Те изпратиха няколко космически кораба след вас в Транссатурновата система, но просто загубиха връзка…

Погледнах към Тирус.

— Сигурно са изтървали гравитационния прозорец — измърморих аз.

Кимнах.

Двамата слушахме компютъризирания глас, който предаваше кодираните текстови съобщения от Невени. Аз нямах представа как работи шифърът, който ѝ беше оставил Тирус, но тя очевидно беше успяла да го разгадае.

После изслушахме останалото. Длъжностните лица, които управляваха Лумина, все още спореха с империята за точните условия по излизането от нея. В резултат на информационно затъмнение в галактическата преса от пет месеца не бяха излизали новини от планетата.

Тирус беше видимо облекчен да чуе, че това се случва дори без него.

— Имали са време внимателно да оформят напускането от империята. Това е напълно очаквано.

Без Пасус коалицията на сенаторите бунтовници се беше разпаднала. Локлейт, Атън и останалите се бяха промъкнали обратно в Хризантемиума, но съюзниците на Тирус ги държаха настрана от властта.

Веднъж месечно се разпространяваха фалшиви обръщения от Тирус към галактиката, за да поддържат заблудата, че двамата все още сме там. Като цяло империята дори не подозираше за изчезването ни — хората смятаха, че Тирус се е уединил в дълбок траур, след като е загубил братовчедка си, последната си жива роднина.

И последно, когато се върнете, ще дойда в Хризантемиума и ще се срещна с вас. Навярно ще ви изпреваря с няколко дни. Стават много работи покрай независимостта на Лумина и ще бъде добре да ви осведомя за последните събития. Пожелавам ви безопасно пътуване до дома!

Твоя приятелка, Невени

Възцари се тишина.

Хвърлих кос поглед към Тирус, който седеше със скръстени на гърдите ръце и се взираше в говорителя на тавана. Изглеждаше съвсем скован.

— Какво има? Мисля, че не можем и да се надяваме на нищо по-хубаво.

Той потърка устата си с длан.

— Да — изрече колебливо след миг. — Просто… Всичко това ме тревожи. Прекалено е хубаво.

— Вярвам на Невени — казах аз. — Знам, че не мога да искам от теб и ти да ѝ се довериш, Тирус, но можеш ли да вярваш на преценката ми?

— Да, вярвам ти — отговори той, ала си остана напрегнат като струна, докато най-накрая се устремявахме към шестзвездната система и влизахме в хиперпространството. Обратното пътуване до Хризантемиума не ни донесе и капка от удоволствието, което изпитахме, когато поехме към Лумина.

Тирус беше архивирал всички излъчвания с новини, които успя да събере от няколко благонадеждни новинарски канала, както и от сензационните. И едните, и другите бяха еднакво неверни. Благонадеждните излъчваха за публиката актуалните новини така, както Хризантемиумът искаше да ги възприемат Излишните… Консенсусното мнение, така да се каже. Макар и фактите, които излагаха, да бяха съмнителни, Тирус ги изгледа преди всичко за да придобие представа какво вярва по-голямата част от империята. Ако предаванията го представяха в негативна светлина, това щеше да ни предупреди, че в Хризантемиума ни очаква опасност.

Не видяхме нищо тревожно.

— Който и да управлява в Хризантемиума, е наредил на медиите да не ме очернят. Така щяха да постъпят, ако очакваха да се върнем, но искаха да подготвят почвата, за да ме унищожат — каза Тирус. — Вместо това обаче поддържат публичния ми образ.

После прекара часове наред в проверяване на други медии — абсурдните, онези, които се захранваха от хорски приказки и слухове. Някои представляваха сензационни шоута, други — онези, които действаха нелегално, наричаха себе си „доставчици на информация“ и работеха независимо… От онези, които покойният Рандевалд фон Домитриан от време на време нареждаше да убият, задето бяха излъчили нещо, прекалено близко до истината.

Като цяло истината бе загубена в блатото от абсурдни догадки и открити лъжи и фалшификации, но общите точки ни позволиха да установим елементи на правдивост в общоприетите твърдения.

Вечерта преди деня, в който се очакваше да пристигнем, влязох в стаята на Тирус и го намерих заспал. Дори хъркаше — а Тирус никога не хъркаше. Във въздуха се разнасяше една от глупавите трансмисии и говореше най-сериозно за извънземните мозъчни паразити, които контролирали Високопочитаемите.

— … твърдят, че използват наркотици за развлечение или по религиозни причини, но това е лъжа. Тези наркотици са основният хранителен източник на симбионтите скрикут…

По устните ми пропълзя усмивка. Устата на Тирус беше широко отворена, а главата му отпусната върху куп електронни дисплеи. Издърпах един от проснатата му настрани ръка и погледът ми премина по текста.

… химическия потенциал на странна кваркова маса…

Тирус вдигна глава.

— От Свещения град. — Гласът му беше неясен. Тирус имаше нещастието да спи леко. И аз спях леко, но за разлика от него, съвсем не се нуждаех от толкова сън, колкото обикновените хора.

— Странна кваркова маса? — попитах аз. — Какво е това?

— Проклет да съм, ако знам. Опитвах се да разбера какво означава и… — Той отметна ръка във въздуха.

— Край! — провикнах се аз към екрана и абсурдният текст за симбионти скрикут изчезна. — Това едва ли ти е от полза.

Тирус разтри очи.

— Дори и без шума, не мисля, че мога да проумея какво означават тези работи, Немезида. В тях се споменават математически теореми, за които дори не съм чувал. Потърсих информация за тях, но нямам представа какво изобщо представляват символите. Просто не мога да разбера какво чета.

— Може би нямаш научно мислене.

Той наклони глава назад и ме погледна.

— Нима искаш да кажеш, че съм глупав, любов моя?

Никой никога навярно не го беше смятал за такъв. Аз обаче исках да се пошегувам, да го разсея, затова демонстративно се замислих над въпроса.

— Много се бавиш с отговора! — възкликна Тирус с престорено възмущение.

— Простете ми, Ваше величество. Просто си спомних за таланта ви да палите огън с подръчни средства. Пещерните хора от древната Земя несъмнено биха ви взели за глупав.

— Бих искал да видя как някой от тези пещерни хора става върховен владетел на галактиката. — Тирус печално поклати глава. — Макар че той може да се окаже по-подготвен за тази професия от мен, когато става въпрос за тези документи.

Взех ръката му в своята и го дръпнах да се изправи.

— Току-що разбрах, че всички Високопочитаеми имали извънземни паразити в мозъка.

— Така ли?

— Хмм. Да.

— Кой го каза, същата достоверна програма, която каза, че ти си сексуален андроид, надарен с разум?

— Не съм гледала чак дотам. — Прокарах ръка през гънката на лакътя му, а той потисна усмивката си. — Сега, когато разбрах, че имаш паразит в мозъка… е, това обяснява много неща.

— Просто трябва да откриеш истината — отсъди той и аз се озовах в прегръдките му, устните му се спуснаха над моите и всичко, пред което щяхме да се изправим утре, и всичко останало… беше забравено, макар и за миг.

Отдихът ни продължи до следващата сутрин, когато излязохме от хиперпространството и влязохме в шестзвездната система. След двайсет секунди на, както предположих, абсолютно смайване, когато сензорите на всички кораби наоколо ни забелязаха, ни бомбардира вълна от съобщения. Поздрави. Толкова много поздрави. Амадор много се радваше, че сме се върнали, и трябваше да се оплаче от онази ненаситна Уолстръм… Уолстръм ни поздрави едва-едва и веднага продължи колко я дразнят Амадор и Фордайс, и…

Съобщенията нямаха край, а в това време Хера преодоляваше гравитацията на шестзвездната система. Поздравления, думи на безкрайна радост, че императорът се е завърнал! Как те и само те били сигурни, че ще се върне, и колко ужасно се държал този или онзи техен политически съперник по време на отсъствието му.

— Хелиос да ни е на помощ! — измърмори Тирус и потърка лицето си с длани. — Те са точно такива, каквито бяха при заминаването ни.

Но когато завъртя очи и се зае да отговаря на най-важните съобщения, за първи път, откакто бяхме чули за теорията на относителността стойката му изглеждаше непринудена. Спряхме до Валор Новус и когато излязохме, се озовахме сред шумна тълпа от Високопочитаеми, жадни да спечелят благосклонността на императора и нетърпеливи да говорят с него. Тирус ме привлече към себе си и прошепна в ухото ми:

— Най-напред трябва да съберем най-влиятелните Високопочитаеми в приемната.

— Указът у теб ли е?

— Искам да видят и нещо друго. — Пръстът му се плъзна по ключицата му и аз си помислих за знака и се усмихнах.

— Немезида!

Много гласове викаха името ми, докато си проправяхме път сред блъскащата се тълпа, но този глас — гласът на Невени — привлече вниманието ми. Видях я в единия край на множеството, застанала до една врата, и когато очите ни се срещнаха, тя ми направи жест да се приближа.

И Тирус я видя.

За миг той докосна ухото си, напомняйки ми да осъществя контакт при първия признак за беда. После се насочих през необичайно шумната тълпа към Невени. Когато стигнах до нея, тя се беше извърнала настрана и гледаше в земята.

Усетих гъделичкане на тревога.

— Невени, какво има?

Гласът ѝ беше едва чут шепот:

— Съжалявам.

И тогава във въздуха се надигна странен шум и в същия миг някой ме сграбчи отзад и ме повали на земята. Ръката ми се стрелна към ухото, но някой друг вече беше откъснал предавателя, който бях закачила там, за да мога да поддържам връзка с Тирус. Погледът ми се плъзна настрана и аз се помъчих да се изправя, тъй като ръцете ми се оказаха неспособни да помръднат тежестта отгоре ми. Не можех да отблъсна ръката, запушила устата ми…

Невени сведе към мен изтерзани очи. Сега видях, че тълпата е стратегически подредена така, че да ме скрие от погледа на Тирус. От един кръг за изображения грейна прожекция. Мое копие. Тази Немезида помаха на Тирус. А после в полезрението ми се появи трети мъж.

Кръвта ми замръзна.

Беше Пасус.

Един от служителите му му подаде предавателя за ухо. На гърлото му беше закопчана халка — гласов модификатор.

— Гледай към мен — проговори Пасус. — Продължавай, всичко е наред. Тирус, довери ми се. Скоро и аз идвам.

И моята холографска двойница раздвижи устни и повтори думите!

„Недей да вярваш, недей да вярваш!“ — помислих си трескаво аз и тревогата ми нарасна, когато усетих, че крайниците ми са странно слаби. А после един едър служител на Пасус пристъпи напред и стовари ботуш върху главата ми.

22.

Имах нужда от кислород. Задушавах се.

Пространството се изпълни с някакъв нисък монотонен звук.

Съзнанието ми бавно се завърна и аз облегнах глава назад, за да облекча напрежението в гърлото си, само че я ударих в стената и изведнъж се събудих. Около врата ми беше преметната студена намотка метал и магнетично ме приковаваше към повърхността зад мен… Вдигнах бързо ръка, за да проследя очертанията на стягата. Подвижен ограничител, от тези, които имаше на всички космически кораби.

Задърпах го с ръце.

Той не поддаде. Съзнанието ми регистрира този факт; усетих как ме разтърсва грозен шок и в същия миг споменът как се озовах тук нахлу в ума ми.

Невени.

Това беше капан.

Бяхме попаднали в капан.

— Здравей, Немезида.

Погледът ми се стрелна по посока на гласа. Той стоеше пред мен: сенатор Фон Пасус. Жив и в Хризантемиума. Това беше мигът, в който проумях истината и стомахът ми се сви. Съобщението на Невени беше лъжа. Той я беше принудил да ми изпрати фалшива информация или я беше изпратил сам и… Сенаторът наклони глава и сините му очи проблеснаха злобно.

— Да не ти се разтрепериха коленете, когато ме зърна? — попита Пасус.

Тогава осъзнах защо магнитната стяга не поддава. Защо е този… шум във въздуха. Почти скрит под бръмченето на осветлението, ръмженето на машините, рева на кислородните клапи… Нещо ново. Нещо, на което не му беше тук мястото.

„Неврален супресор“ — осъзнах аз и настръхнах от ужас. Той беше там, имплантиран в основата на гърба ми, на място, което беше прекалено опасно, за да го махнат.

— Другите изчадия ми казаха за този супресор — продължи нехайно Пасус. — Забележителен инструмент. Оня огромният, Мъка, може да падне само от един удар. — Той вдигна рамене. — На някои Високопочитаеми им беше много забавно да се пробват срещу отслабени изчадия. Това ми донесе нелоша печалба. И сега… Ето ни тук.

Пасус. Тук. Вперил в мен ледените си сини очи. Сега черната му коса стигаше до брадичката — беше пораснала с времето. Отново се опитах да се освободя, макар да знаех, че няма да успея.

— Какво искате? Къде е Тирус?

Познавах този коридор. Намираше се пред самата императорска приемна. Тук се бих с Вражда на живот и смърт.

— Императорът е съвсем наблизо. И дори не подозира, че съм тук, ако тези глупаци са изпълнили инструкциите ми и са го залисали с глупавите си оплаквания — отговори Пасус и кимна към приемната.

— Какво ще правите с него? — попитах аз.

— Може би трябва да се тревожиш повече за себе си.

— Отговорете!

— Отдавна ви чакам. Когато Девини умря, бях готов доброволно да отида в изгнание — как побеснях, щом осъзнах, че вие сте я отровили! Вие обаче не се върнахте. От вас нямаше и следа. Нищо. Затова зачаках. И продължих да чакам. Онова Излишно момиче съобщи какво се е случило и аз не можех да спра да се смея. Накарах да го отвлекат направо от онази планета, доведох я тук, за да разберем всичко. Знаеш ли колко хора в тази империя знаят истината за Свещения град? Мога да ги преброя на пръстите на едната… не, на двете си ръце.

Почувствах, че ми се повдига.

— За щастие аз съм един от тях. Затова завзех Хризантемиума.

Той коленичи пред мен. О, дано се приближеше още съвсем малко, за да мога да го изритам…

— Колко умно изигра Тирус всичките си карти — и накрая загуби всичко заради една унищожителна грешка! Боже, бих дал цяло състояние, ако можех да видя изражението му, когато е разбрал за забавянето на времето! Предполагам, че ще изглежда по подобен начин, когато вляза там, в приемната.

Вперих поглед в него. Сърцето ми се блъскаше в ребрата, а очите ми бяха приковани само и единствено в лицето му. Какво беше замислил? Какво щеше да направи с Тирус? С мен? Защо бях тук — пленена, отслабена, но не и мъртва?

— Не смятате да ме убиете — осъзнах аз.

Пасус се изправи.

— Нищо на този свят не би ми харесало повече от това да одера кожата от костите ти, Немезида дан Империан. Преди една година нямаше да устоя, но имах време да размисля. Ще ми бъдеш от полза.

На лицето му се изписа някакво странно изражение. Той неочаквано коленичи пак, отмести якичката на туниката ми.

Значи го беше зърнал. Знака на Интердикта. Само горната му част. Сега обаче видя концентричните слънца и лицето му пребледня, когато осъзна, че „звярът“, който беше убил дъщеря му, вече е благословен от Интердикта.

— Сега се казвам Немезида Империан — осведомих го аз с тих глас, в който се таеше смъртоносна заплаха.

Пасус се дръпна назад.

— Не е възможно! — промълви той.

— Напротив. Аз съм възлюбена от вашата църква, сенаторе. Пуснете ме.

На лицето му се изписа ярост.

— Мислиш, че това има някакво значение? Така ли мислиш, чудовище?

— Вашият Интердикт мисли така.

Пасус впери поглед в знака и на лицето му се изписа отвращение и нещо, което приличаше на болка от предателство.

— Сенаторе, пуснете ме. И каквото и да сте замислили за Тирус, откажете се от плана си. Самият Интердикт…

— … е осквернил Живия космос! — изръмжа Пасус. — Така, както нашият последен Домитриан се опита да оскверни империята. Но отсега нататък повече светотатства няма да има. Това е краят.

Сърцето ми се сви. Задърпах трескаво стягата, но не можах да се освободя.

— Какво сте намислили, Пасус?

Той задържа поглед върху лицето ми, наслаждавайки се на страха ми.

— Имах толкова идеи какво да направя с теб, за да отмъстя за Елантра. Толкова идеи, Немезида. И когато другите изчадия попаднаха в ръцете ми, се заех да разбера кое ги ужасява. Кое им причинява болка. Кое ги унижава и прекършва. И знаеш ли какво открих?

Не изказах предположение — просто продължих упорито да мълча.

— Те не се страхуваха от нищо. Никога нищо не ги прекършваше. Само ме гледаха със същите студени, мъртви очи, които виждам на твоето лице. Тогава осъзнах, че са неуязвими. Уязвимостта е нещо прекалено човешко. Затова не мога да те нараня. — Той се усмихна. — Но ти имаше една слабост. И никога няма да я преодолееш. Ти си неуязвима за мен, но нашият млад император там вътре? Той не е. Него мога да нараня. И каквото и да му причиня, ти ще го усетиш с петорна сила. Затова живей, Немезида. И гледай.

Вперих поглед в него, вцепенена от ням ужас. Той удари с ръка по стената срещу мен и включи един екран… който показваше приемната.

А после понечи да си тръгне.

— Не! Чакайте! — обадих се аз с остър глас, осъзнала, че възнамерява да ме остави прикована тук. Да ме остави да присъствам на това, което щеше да се случи. На екрана Тирус кимаше нетърпеливо и махаше на Уолстръм да си върви, но тя продължаваше да стои пред него… и да дърдори за всевъзможни глупости.

Тя помагаше на Пасус. Всички те помагаха на Пасус.

— Пасус! ПАСУС! — изкрещях аз, защото за нищо на света не исках да оставам тук… Той обаче прекрачи прага и ме остави отвън безпомощна. Безполезна.

На екрана видях как сенаторът влиза в стаята. Високопочитаемите около него млъкнаха. Тирус забеляза, че вниманието им е насочено към вратата, и се обърна с усмивка — може би очакваше да види мен.

Усмивката му се стопи, когато и той видя Пасус.

23.

— Ваше величество — каза Пасус и тръгна напред с маниерите на истински придворен — три крачки напред, падане на колене с ръка на сърцето, още три крачки.

Така се приближи към втрещения Тирус в залата за аудиенции, а останалите съветници се отдръпнаха, за да му позволят да поеме командването.

— Сенатор Фон Пасус — рече Тирус с невъзмутимо изражение и спокоен глас, макар да знаех, че е всичко друго, но не и спокоен. — Какво неочаквано удоволствие! Много неочаквано.

Сенатор Фон Пасус протегна ръце и хвана ръцете на Тирус.

— Колко се радвам, не ви виждам пак. — Той вдигна кокалчетата на Тирус към бузите си бавно, с подигравателна почтителност.

Тирус дръпна ръцете си веднага щом Пасус ги пусна и ги скръсти, за да не може сенаторът отново да ги сграбчи. Още Високопочитаеми влязоха в приемната през други врати… И Тирус замръзна. Погледът му се спря върху Креденца Фордайс и на лицето му за миг се изписа странно изражение.

Разбрах защо. Креденца беше една от заложниците, оставени на Лумина.

И още един… Тирус забеляза Гладик в края на тълпата.

И двамата бяха тук. Свободни.

Пасус беше похитил Невени. Дали не беше поискал да освободят дузината Високопочитаеми в замяна на живота ѝ? Как беше успял да я задържи след това? Защо луминарите изобщо биха приели такава неизгодна размяна — да загубят дванайсет заложници и всички предимства, които им носеха те, в замяна на един?

Тирус, изглежда, мислеше бързо. Сега осъзна, че по време на отсъствието му неговите Високопочитаеми са се обединили срещу него и са освободили заложниците, които беше оставил на Лумина — а това означаваше, че луминарите са се споразумели с тях.

Пасус заговори:

— Както виждате от самоличността на събралите се, дойдох, за да направя официален протест от името на своето семейство, както и на някои други. Смятаме, че Ваше величество трябва да изпълни волята на своите най-изтъкнати Високопочитаеми. Всъщност дори го изискваме.

Бруталната сила, която досега изкусно беше прикривал, излезе наяве. Той беше притиснал Тирус в ъгъла — и двамата го знаеха.

Тирус откъсна поглед от сенатора и обгърна тълпата бавно, без да бърза. По устните му премина усмивка. Очите му бяха ледени като нощта.

— Виждам, че съюзниците ми ви подкрепят — каза хапливо той. — Колко време мина, преди да изприпкате при най-близкия разбойник?

Неколцина от сегашните „съюзници“ на Пасус като Амадор и Уолстръм се размърдаха неловко.

— Какво значение има? — разпери ръце Пасус. — Вие избягахте, за да се спасите от последствията на ужасно престъпление — убийството на вашата собствена братовчедка.

Тирус рязко вдигна глава. Изненадата му изглеждаше толкова искрена, че почти ме заблуди.

— Братовчедка ми? Какво… Чакайте! Значи е умряла?

— Не се правете, че не знаете.

— Братовчедка ми убита ли беше? — попита Тирус с гръмотевичен глас и огледа всички лица наоколо. После се обърна към Пасус: — Ти, чудовище такова! Какво направи с нея?

— Аз ли какво съм направил? — попита Пасус.

— Тя отказа ли да подпомогне измяната ви? — попита Тирус презрително. Колко разярен изглеждаше! — Вие отвлякохте и убихте безпомощна жена, а сега дръзвате да застанете пред мен, когато ръцете ви са изцапани с кръвта ѝ…

— Обвинявате мен в убийството ѝ? Нима мислите, че някой ще повярва на тези лъжи, след като вие дадохте светотатствени предмети на Излишните?

Тирус поклати глава.

— Не. Не са светотатствени. Бих казал „вече не са“, но истината е, че никога не са били. Указът на Интердикта е бил изтълкуван погрешно. Според самия Интердикт.

Той бръкна в джоба си и много от хората около него се напрегнаха, сякаш се подготвяха да измъкнат оръжия.

Тирус отвори дървената кутия с електронния указ, който ни беше дал Интердиктът.

— Може би някои от вас имат такива отпреди много векове. Гледайте колкото ви душа иска.

Няколко души приглушено ахнаха — знаеха какво виждат.

— Вътре има указ — продължи Тирус. — От Интердикта Ортанион. В разговор с когото прекарах много часове… или би могло да се каже, много месеци.

Пасус изръмжа, хвърли се напред, сграбчи кутията и я изтръгна направо от ръцете на Тирус.

Тирус го остави да го стори с хладна триумфална усмивка.

— Чувствайте се свободен да я огледате, сенаторе. Дългото ми отсъствие беше наложително. Трябваше да задам някои въпроси около формулировката на указа на Сияйния за науките, затова постъпих като всеки вярващ — потърсих източника ѝ, самия Интердикт, за да чуя уточнението лично от неговата уста.

Наоколо се разнесе вълна от удивен шепот.

— Застанах лице в лице с него — продължи Тирус — и той лично ми нареди да поставя началото на интелектуално възраждане. Когато узна истината за състоянието на империята, се ужаси. Възложи ми задачата да възродя науките. И дари на Немезида човешки статут, за да може да ми помага в тази огромна задача. Още тази вечер ще споделя новината с Излишните и ще покажа знака, който Интердиктът положи над сърцето ѝ, за да могат да го видят всички. Не съм забравил за онези свещеници, които имат нужда от допълнително убеждаване в качествата ѝ, и положих големи усилия, за да успокоя страховете им, и всички те ще го видят. Този въпрос е решен. Вече имате нова императрица и вярвам, че въпросът със скиптъра ще се реши скоро.

Думите му бяха посрещнати със смаяно мълчание.

— Този документ е очевидна фалшификация — отсече Пасус. — Измама, която заслужава само присмех, Ваше величество.

Само ако можех да прогоря с погледа си дупка в изображението му на екрана!

— Не лъжете равните на вас — предупреди го Тирус. — Знаете, че е истински. Семейството ви винаги е подкрепяло пламенно нашата вяра. Колко трагично, че виждаме изкривен клон на едно толкова благородно дърво.

— Това е… ерес!

— Обвинявате Интердикта в ерес? — попита Тирус и в гласа му се появи мека заплаха. — Как се осмелявате?

— Нищо подобно! — извика Пасус. — Не изопачавайте думите ми. С каквато и измама да сте си послужили, за да го манипулирате да окаже почит към това създание, да го манипулирате да оскверни поста си…

— Сега обвинявате Интердикта, че е слабоумен?

Последваха стъписани ахвания.

— Да не сте посмели! — изръмжа Пасус.

— С всяка дума стягате примката си все по-плътно, сенаторе.

— Това не е законно! — настоя Пасус. — Ето какво мисля! — Той запрати документа на пода и го стъпка с крака.

Но реакцията, която навярно се надяваше да предизвика, така и не настъпи. Вместо това се разнесоха викове и ахвания, а по лицето на Тирус премина едва забележима вълна на ликуване, но той бързо я потисна.

— Възмутен съм, сенаторе. Възмутен! Вие обидихте интелигентността на нашия Интердикт, едва не го нарекохте еретик, а сега… сега унищожавате указа му? Никога повече!

И преди Пасус да успее да възрази, Тирус се подготви да нанесе последния удар.

— Гледам наоколо и виждам стая, пълна с добри мъже и жени, подведени от една пепелянка. Неговият грях е непростим, но вашите не са — не и ако сега се отречете от него.

Сърцето ми възликува, а тялото ми се наелектризира от очакване, защото да, да! Тирус беше успял да преобърне ситуацията и ако можех да се движа, щях да затанцувам от радост…

— Искам да сме пределно ясни какво е заложено на карта — продължи Тирус, възползвайки се от предимството си. Разпери ръце и аз видях, че е извадил скиптъра: държеше го леко в ръка като символично напомняне за силата, с която неизбежно щеше да се сдобие, за това, колко е важно да спечелят благоразположението му в този момент.

Дори и без скиптъра пак би могъл да ги командва. Не носеше нито един от императорските символи и беше по-млад от всеки от събралите се тук сенатори, но държеше присъстващите хипнотизирани. Само разсеян поглед стигаше, за да се разбере, че той е господарят им.

— Ако днес се съюзите с този човек, значи сте предатели не само към своя император и своята галактика. Това означава, че сте се обявили за открит, заклет враг на самия Жив космос. На самия Интердикт.

Тирус ги остави да осмислят цялата тежест на тези думи, остави думите да натежат като осезаемо бреме в съзнанието им, преди да продължи:

— Мен ме нямаше и всички действия, предприети в тази ситуация, са разбираеми и простими. Аз не осъждам хората за истински грешки. Всичко ще бъде простено и забравено, ако сега присъедините гласовете си към моя. Всички вие, отречете се от Пасус.

Високопочитаемите се люшнаха като едно тяло и физическото пространство около сенатора стана по-голямо, сякаш от него се излъчваше отрова. Видях мига, в който на лицето му се изписа смъртен ужас, когато всички се отдалечиха и той остана сам, в немилост. Съюзниците му се стопяваха във всеки смисъл на думата, стопяваха се и го оставяха сам…

В следващия миг обаче изражението му се промени. Той вдигна глава и в съзнанието му сякаш се избистри някакво потайно знание.

— Отречете се от мен! Но това не променя миналото. Преди пет месеца бяхме обединени. Точно в тази стая взехме общо решение. И ще останем обвързани с него до смъртта си.

И тези думи, тези думи…

Те отекнаха из цялата зала и след тях се възцари абсолютна тишина. Онези, които бяха започнали да се отдръпват от Пасус, замръзнаха. Онези, които мърмореха и се бяха размърдали, сякаш бяха готови първи да се нахвърлят върху новия си господар… затвориха уста. Онези, които с издути гърди и грейнали лица бяха на ръба да изкрещят, че подкрепят императора (и най-вероятно се надяваха никой друг да не ги изпревари)…

Импулсът изчезна, угасна като пламъче. Един по един Високопочитаемите отпуснаха рамене, наведоха глави и всяко влияние, което Тирус бе успял да упражни върху тях, се стопи.

Сега Тирус изглеждаше съвсем сам, местеше поглед от едно лице към друго и сякаш също като мен не разбираше какво се е случило.

— Бяхте много умен, Ваше величество — отекна гласът на Пасус. Тирус рязко се завъртя към него. — Много умен, наистина. Но, разбирате ли, всички ние тук предприехме действия, за да намалим щетите, които вие бяхте нанесли. Всички работихме заедно. Всички ние освен малцината, които все още бяха заложници на онази планета. Искахме да решим проблема със светотатствените предмети, които вие дадохте на Лумина. И не ми казвайте, че не били светотатствени. Може и да сте успели да упражните принуда над Интердикта, но аз не съм виждал такъв указ и всъщност трябва да се усъмня в адекватността му, предвид факта, че идва от човек, който е дал човешки статут на изчадие.

Тирус отвори уста и я затвори. Огледа се невярващо наоколо, защото тези думи представляваха шокиращо, открито, недвусмислено предизвикателство към авторитета на Интердикта.

Всички би трябвало да ги посрещнат с възмущение.

Вместо това настъпи мълчание.

На лицето на Тирус се изписа онази пълна липса на изражения, която издаваше, че започва да се плаши, затова е изключил тази част от себе си, която чувстваше страха. Сега и в моето сърце пропълзя боязън.

— Гладик — каза Тирус много тихо. — Ела при мен.

Само ако можех да се измъкна, ако можех да мина през вратата и… и какво? Какво? Не можех да му помогна. Дори не бях достатъчно силна, за да нараня Пасус.

Почувствах прилив на безсилие, докато гледах как Гладик пада на колене пред Тирус.

— Познаваме се много отдавна — рече Тирус и премести поглед надолу към него. — Отговори ми честно. — По лицето му премина някакъв спазъм — нещо, което издаваше истинско чувство. — Още ли е жива?

Мен. Имаше предвид мен.

Гърдите ми пламнаха от болка. Това беше първата му мисъл. Страхуваше се, че са ме убили.

— Да — отговори бързо Гладик. — Немезида е жива.

За миг лицето на Тирус се разкриви, преди отново да стане безучастно, и аз изпитах чувството, че някой ме е блъснал в гърдите с такава сила, че ми е изкарал въздуха. Колко слаб го бях направила! Той запазваше такова самообладание въпреки всички пречки… освен когато беше изправен пред възможността враговете му да ме унищожат. Аз бях неговата слабост, така, както той беше моята, и ако нещо можеше да надвие здравия му разум, това беше страхът за мен.

Пасус застана между двамата.

— Вашето чудовище живее. Защото аз реших да я оставя жива — в знак на благоразположение към вас. Трябва да разберете каква е ситуацията, която заварвате при връщането си. Погледнете нататък.

Той посочи към кръг за изображения, монтиран на пода. Над кръга със съскане се появи холографска проекция и аз видях какво показва. Централния площад на Лумина.

— Вие им дадохте технологии — каза Пасус, докато Тирус объркан наблюдаваше как луминарите обикалят из столичния си град. — Дадохте им независимост. А нямахте право да им давате нито едното, нито другото. Бяхте много умен, като им оставихте човешки щитове, измъкнати от нашите редици, за да ги предпазват. По никакъв начин не бихме могли да спасим всичките дванайсет от различните места, на които ги държаха на планетата. Затова ги посетихме един по един и им направихме инокулация.

— Инокулация ли? — повтори Тирус.

И тогава видях срещу какво са били инокулирани Високопочитаемите, взети за заложници.

Сред масата хора се издуха кафяво-жълтеникави облаци. Тълпите в това изображение започнаха да бягат, но беше късно и облакът се разшири, продължи да се разширява. Започнах да подозирам какво точно виждам и дъхът ми секна.

Образът нямаше звук, но устите на тези, които можехме да видим, се отвориха и те закрещяха, когато облачната вълна започна да поглъща Централния площад.

Никога не бях го наблюдавала лично, но знаех какво виждам на проекцията: биологично оръжие в действие. Най-силното биологично оръжие в цялата империя.

Резорбираща мъгла.

Сега проумях истината: заложниците не са били спасени.

Били са предпазени. А после всички около тях са били убити. Всички сенатори в залата за аудиенции бяха участвали.

Тирус инстинктивно направи крачка назад от кръга, докато хората на площада започваха да изпадат в паника. Мъчеха се да избягат от самия въздух, трупаха се един върху друг в отчаянието си, дращеха с нокти земята, другите, себе си…

Значи това беше споразумението им. Това беше връзката, която бе толкова силна, че не можеше да се разкъса: всички те бяха съучастници в масово убийство. Докато се взирах в образа на Лумина и пред очите ми блестяха умиращи луминари, в сърцето ми се надигна абсолютна сигурност: двамата с Тирус бяхме обречени. Луминарите бяха най-верните съюзници на Тирус, а ето какво им беше причинил Пасус. Те бяха обикновени хора, а той им беше сторил това. Колко жестоко и умно бе нанесъл удара си, въвличайки всички могъщи играчи в империята в своя заговор, за да е сигурен, че те никога няма да го предадат и да преминат към Тирус!

Защото Тирус не можеше да остави ненаказано подобно злодеяние.

Ако имаше власт, той щеше да отмъсти. Всички те бяха виновни. Всички заслужаваха наказание.

Никакъв указ на Интердикта, никакъв апел към здравия разум, никакви умни маневри не можеха да ги накарат да забравят за това.

Ушите ми забучаха, докато гледах как жертвите на Лумина кашлят и повръщат от вътрешните кръвоизливи, които ги разкъсваха, а накрая се строполяват на земята… Резорбиращата мъгла удари толкова бързо и се отдръпна също толкова бързо. След по-малко от минута всичко беше спокойно.

Взрях се в прожекцията от залата за аудиенции, където Тирус не можеше да откъсне поглед от несмекчения от нищо ужас на гледката пред себе си. Най-накрая проговори със задавен глас:

— Това не се е случило наистина. Със сигурност не… Вие не сте… Това не се е случило.

Но все пак се огледа наоколо в очакване някой да потвърди, че е било шега, и пребледня, когато никой не опроверга страховете му.

Пасус се възползва от шока на Тирус, за да утвърди надмощието си: закрачи право към него, застана зад гърба му и стовари ръце върху раменете му. Придърпа го обратно към себе си с фамилиарност, която представляваше недвусмислено неуважение.

— Това, което видяхте, наистина се случи — каза тихо той близо до ухото на Тирус. — Беше ужасно и печално събитие и се случи заради вас.

Тирус сякаш не можеше да промълви и дума. Целият му грижлив самоконтрол, цялата му самодисциплина бяха заличени от шока и дори да бях там, вътре… не бих могла да му помогна с нищо. Сега само се взирах в екрана с нямо объркване, защото не можех да повярвам, че всичко това е истина.

— Във ваше отсъствие се нагърбих с регентството с голямо прискърбие, Тирус, защото се боях, че никога няма да се върнете… и се подготвях, в случай че се приберете. Прикривах козовете си, дори забраних на останалата част от галактиката да получава новини от Лумина под претекст, че защитавам онези несигурни преговори за независимост…

Думите му сякаш помогнаха на Тирус да се отърси от някаква парализа. Той се дръпна напред и се изтръгна от хватката на Пасус.

— Колко? — попита той.

Когато сенаторът не отговори, той се обърна със замах и се взря ужасен в лицата на всички Високопочитаеми, събрани около него.

— КОЛКО? Все някой трябва да знае! Колко хора избихте на тази планета? Докъде се разпростря това оръжие?

Когато всички продължиха да мълчат, Тирус вдигна ръце, зарови ги в косата си и я стисна. Замръзналото отражение на холографа хвърляше мъждукаща светлина върху лицето му.

— На Лумина има милиарди хора. Някой да ми каже! Колко умряха?

Най-накрая Пасус отговори:

— Всичките.

„Всичките.“ Думата отекна в главата ми с оглушително ехо.

Целият свят се разлюля. Трябваше да стигна до следващата стая. Веднага трябваше да вляза там! Но магнетизираната стяга, която ме приковаваше към стената, не поддаваше, колкото и да я дърпах. Изревах от безсилие и я задърпах с две ръце, дори напънах с врат… Това се оказа лоша идея.

Отчаяно се помъчих да си поема въздух, все така прикована.

От екрана със залата за аудиенции се носеха гласове…

— Сега Ваше величество положително разбира в каква ситуация се е озовал. Ще ви изброя какви са нашите условия.

Не последва незабавен отговор и Пасус прие това като причина да продължи:

— Искаме да имаме император. Това беше ясно още преди вие да изчезнете за дълго време. Всъщност искаме да започнете да контролирате този скиптър, но само…

— Да не сте луд? — изхриптя Тирус.

Извих се на една страна, така че хранопроводът ми да не се притиска в стягата. Подвих крака, за да мога да напъна с две ръце и два крака, и… и стягата помръдна, едва-едва, но помръдна! Отскубна се, но после пак се залепи за стената.

Бях на верния път! Трябваше само да си поема въздух — а след това да използвам цялата сила, която успея да събера.

— Вие да не сте луди? — изрева отново Тирус, аз се извъртях и видях, че стои в залата за аудиенции, заобиколен от тях от всички страни. — Що… що за… Какво… — Той заекваше и се запъваше, сякаш не можеше да намери думи, с които да опише този ужас… А после им изкрещя: — Как можете да гледате това и да живеете в мир? Как някой от вас изобщо може да живее в мир? Имате условия? УСЛОВИЯ? Наистина ли вярвате, че ще оставя ненаказан един геноцид?

Той се втурна към Пасус, но множество тела препречиха пътя му. Тирус сякаш пламтеше от ярост, от лудост.

— Нима мислите, че ще се съглася да бъда ваша марионетка и да управлявам така, както кажете вие, след като сте убили всички тези хора? По-скоро бих се хвърлил в някоя черна дупка! Всички вие заслужавате да изгорите заради това!

Стиснах зъби, хвърлих се назад и изкрещях и този път магнитът се изтръгна от стената. Извих тялото си и той изхвърча от врата ми и с дрънчене се прикрепи обратно до стената.

Рухнах на пода, обляна в пот. Отчаяно се мъчех да си поема въздух. Оттласнах се нагоре. Колко тежки, колко не мои усещах краката си дори сега, когато във въздуха бръмчеше невралният супресор! Въпреки всичко успях да стигна до вратата.

— Вие като че ли смяташе, че ви молим да се държите така, както искаме — каза благо Пасус. — Но грешите.

На пътя ми стояха множество тела. Изпитах ярост, когато си помислих за силата, която бях загубила, защото при нормални обстоятелства можех да ги отхвърля настрана като кукли или да се метна върху раменете им.

— Очаквахме, че ще се възпротивите, Ваше величество — продължи Пасус. — Затова проявих далновидността да пощадя вашето чудовище. Дори ще ѝ позволим да седи до вас като императрица, при условие че ни съдействате.

Заковах се на място, защото разбрах причината да съм жива. Той възнамеряваше да ме използва срещу Тирус.

— Не ви вярвам — отвърна Тирус с презрение. — По един или друг начин пак ще я убиете. Аз обаче няма да ви дам тази възможност.

През дупката между телата видях как изважда нещо от ръкава си — енергийно оръжие. Навсякъде около мен се разнесоха викове и писъци, а слугите и лакеите на Пасус застанаха пред него като жив щит. Иззад заслона на телата им той се провикна към Тирус:

— Какво си мисли Ваше величество, че ще спечели?

Гласът му прозвуча развеселено — проклет да е!

— Няма начин да убиете всички ни с това!

Тирус се отправи към него бавно и целеустремено.

— Прав сте — каза той с тих, но решителен глас. — Имам само една възможност. Така че по-добре да се възползвам от нея максимално.

И насочи оръжието си към тънкия диамантен слой, който предпазваше залата от безмилостната бездна навън.

За да може да взриви прозореца. И всички тези хора в залата да се озоват изтласкани в празното пространство.

24.

От всички хора в тази зала мен ме интересуваше само един и той стоеше най-близо до прозореца. Думите се изтръгнаха сами от устата ми:

— Тирус, НЕ!

Когато чу гласа ми, очите му отново се разшириха от ужас.

— Махни се оттук! — изрева той, но аз трескаво поклатих глава… Нечии ръце ме сграбчиха отзад и сега, когато силата ми беше отслабнала, не успях да се освободя. Пасус ме видя, махна на мъжа, който ме държеше, да мине напред, сграбчи ме за ръката и ме дръпна към Тирус.

— Ако пробиете стената, и тя ще умре — рече Пасус задъхано. Пръстите му ме стискаха с такава сила, че кожата ми запулсира.

Не оказах съпротива, защото исках да успее. Исках да разубеди Тирус, който вече изглеждаше обзет от нерешителност и ни гледаше така, сякаш не можеше да си поеме въздух… А после се оказа съборен, затрупан от тела.

— Обезоръжете го! — разнесоха се крясъци.

— Хванете императора!

— Не го пускайте!

До мен Пасус прошепна дрезгаво:

— Браво!

Очите ни се срещнаха като оголени остриета. Ако можех да го съсека само с поглед, щеше вече да е на парчета. Повлече ме напред, като крещеше на хората, които държаха Тирус, да не го задушават, а да го изправят.

И тогава Тирус се озова прикован между Високопочитаемите. Четирима мъже се мъчеха да го удържат, стиснали с ръце неговите двама по двама. Други се мъчеха да го хванат за краката. Една ръка на гърба ми ме бутна напред достатъчно силно, за да загубя равновесие. Не ме интересуваше, че Пасус искаше от мен точно това, че ме буташе напред само заради това. Просто се хвърлих напред, блъснах се в Тирус и го прегърнах здраво. Хората, които го държаха, очевидно го бяха пуснали, защото той ме притисна към себе си с всички сили.

— Жива си — промълви той със задавен глас.

— Остани жив, Тирус! Не го прави отново. Недей.

Съвсем смътно осъзнавах, че хората, които се бяха нахвърлили върху него, се отдръпват, защото Пасус им е махнал с ръка, че той обикаля около нас от внимателно преценено разстояние и проницателният му поглед оценява прегръдката ни. Знаех, че показваме колко сме уязвими — че могат да ме изнудват със заплахи срещу Тирус, а него със заплахи срещу мен, — че няма как да го предотвратим, но сърцето на Тирус биеше срещу моето, а неравномерното му дишане раздвижваше косата ми и аз разбрах, че все някак ще се измъкнем от тази ситуация. Просто го знаех.

В залата не остана почти никой. Пасус седеше отпуснато на един перваз, сложил енергийното оръжие на Тирус нехайно в скута си. Притиснах устни към ухото на Тирус и отново прошепнах умолително:

— Остани жив. Просто не умирай.

Очите му потърсиха моите и за първи път видях в тях чист ужас. Този път годините на самодисциплина не можеха да го прикрият — какво можехме да сторим срещу враг, способен да избие милиарди хора?

— Може ли вече да поговорим? — разнесе се гласът на Пасус.

Още миг останах загледана в очите на Тирус, а той в моите. След това лицето му се преобрази в гранитна маска, а моето се превърна в студен черен камък. И двамата насочихме вниманието си към Пасус.

Устните на сенатора потръпнаха.

— След като загубих моята Елантра — рече той, — единственото, за което можех да мисля, беше как да отмъстя за нея. Но заради вас, Тирус, ще се откажа от това удоволствие.

— За да запазите предимството си срещу мен — отвърна Тирус и ме притисна по-плътно до себе си. — Не се преструвайте, че е от великодушие.

— Е, ако не беше любовта ви към нея, сега и вие, и аз щяхме да сме трупове, които се носят пред този прозорец, така че да, не е от великодушие. Очевидно е наложително да я опазим. — Очите на Пасус проблеснаха. — Каква трагедия щеше да бъде, ако бяхте стреляли в този прозорец! Нямам предвид своята гибел или гибелта на всички хора в онази зала… Но гибелта на последния Домитриан. След това няма връщане назад.

Тирус го гледаше невярващо.

— Вие притискате с крак гърлото ми, сенаторе. Не се правете на почтителен.

— Не се преструвам — отговори Пасус. — Познавах Рандевалд като младеж. И винаги съм си мислил, че този човек с нищо не е по-забележителен от мен. А после видях как овладява скиптъра си и разбужда Хризантемиума. Притискам гърлото ви по необходимост, а не по желание. Винаги съм искал единствено да се обединя с вашето семейство! Да слея кръвта си с величието на фамилията Домитриан… Вие сте най-близкото нещо до боговете от едно време, доколкото изобщо е възможно да бъдем ние, хората. Планирах да ви оженя за дъщеря си — продължи Пасус и ме стрелна с леден поглед. — Знаем защо това не се случи. После поисках да се оженя за братовчедка ви, но тя загина. Знаем защо и това се случи.

— Наистина знаем! — изръмжах аз. — Защото се опитахте да го убиете!

— Аз съм вашият най-голям поддръжник — настоя Пасус. — Имаше хора, които смятаха, че когато се върнете, трябва да ви подложим на лоботомия и по този начин да управляваме чрез вас… Но тази идея ми беше противна. Братовчедка ви си беше загубила ума и аз лично видях колко трудно е да се справи човек с нея. Затова сега ни остава само един последен вариант и смятам, че той ще се стори приемлив на всички ни.

Пасус бръкна в джоба си и извади кутия, украсена със скъпоценни камъни.

— Дайте ми причина да ви вярвам.

Една вена на челото на Тирус потръпна. Аз взех кутията от Пасус и я отворих. Вътре имаше фиала. Просто наркотик. Тирус го изгледа презрително.

— Какво е това?

— Така ще създадем доверие помежду си. Това е наркотик, наречен веналокс — отговори Пасус. — Вие ще го вземате.

— Веналокс? — повтори Тирус. — Никога не съм го чувал.

— Доскоро и аз не бях. Не друг, а вие сте причината да открия химическата му конфигурация. Търсех малко известни съставки — надявах се да попадна на нещо, което да удължи живота на братовчедка ви. И тогава… видях това. Идеално е за нас. Изпробвах го върху Излишните, за да се уверя, че е сигурно. Ще ви го давам всеки ден.

— Защо? Как действа?

— Създава силно пристрастяване, което обърква детоксикациите, рутинно прилагани от медицинските ботчета — отговори Пасус. — Ето как ще действаме: аз ще ви давам това вещество, а вие ще го вземате. Защото ще имате нужда от него, а аз ще бъда единственият, който има от опиата. По този начин вие няма да застрашавате живота ми и със сигурност ще знам, че сме съюзници.

— Щом искате доверие, щом търсите съюзник — каза Тирус, — сте могли просто да се обърнете към мен по честен начин.

— Не. Още от самото начало това беше невъзможно. Никога не бих могъл да вярвам на обикновени уверения от вашата уста — отговори Пасус. — Разбирате ли, аз наистина ви вярвах, Тирус. Както всички други, и аз вярвах, че сте луд. Бяхте толкова убедителен! И сега това е цената за тази убедителност, защото дори не съм сигурен какъв сте наистина. Има само един начин да съм сигурен във вас и този начин е да се споразумеем при моите условия. С веналокса. В инжектирана форма въздействието му е много тежко. Като седативно средство, при което човек е само толкова буден, колкото да следва елементарни предложения. Аз обаче ще ви го инжектирам само първия път, просто за да съм напълно сигурен, че е влязло в организма ви. После ще преминем към други форми.

— Какви? — попита Тирус с усилие.

— Прах за вдишване. Ще можете сам да го вземате… след като ви го осигуря естествено.

— Значи мислите, че ще се съглася да стана пристрастен — каза Тирус.

— Ваше величество, пристрастяването е смазващо за тези, които загубват здравето, положението, финансите си. Тези три неща ще бъдат под мой контрол. Ще сте в пълна безопасност, освен това ще имате до себе си избраната от вас императрица. Това е предложение, което не можете да отхвърлите. Решавайте!

— Дайте му време да помисли! — намесих се аз. — Не може ли да му оставите една-две минути за размисъл?

— Няма какво да мисли — присви очи Пасус. — Не е в положение, което му позволява да откаже. Но в знак на любезност ще ви дам няколко минути, за да се успокоите един друг. Трябва да отида да надзиравам как Колос влиза на док… Не можех да го оставя във вътрешния кръг, преди да сте се върнали.

Естествено, че го беше държал скрит и незабележим сред навалицата от отдалечени кораби! Ако бяхме видели кораба на сенатор Фон Пасус в самия център на Хризантемиума, веднага щяхме да разберем, че е тук. Тирус затвори очи и не ги отвори, преди сенаторът да излезе.

После рязко ги отвори. В светлосините му очи нямаше и следа от поражение. Той грабна фиалата от кутията и поклати глава. На лицето му се изписа решителност.

— Той ще улесни нещата.

— Така ли?

— Преди винаги трябваше да си измислям някаква слабост, за да накарам враговете си да се отпуснат и да повярват в тази слабост беше също толкова трудно, колкото да се възползвам от мига, в който ме подцениха… Но той ме постави в ситуация идеална за мен.

— Значи имаш план.

Тирус кимна. Обхвана тила ми с ръка и ме привлече напред сякаш за целувка, но в действителност за да прошепне възможно по-тихо:

— Той вече подреди нещата вместо нас. Възнамерява да ме превърне в пристрастен, който зависи от него. Ще се престоря, че е успял. Ще се преструвам на пристрастен. Това ще го накара да се успокои и да се отпусне и тогава ние ще нанесем удара си.

В гърдите ми кипнаха опасения. Аз никога не се бях опиянявала, но бях виждала ума на Тирус да работи. Това беше най-могъщото оръжие в арсенала му, а нямаше откъде да знаем какво ще направи с него този веналокс.

— Не. Тирус, не! Да намерим най-близкия кораб и да го откраднем! Силата ми я няма, но изненадата е на наша страна. Можем да се върнем при Интердикта.

Той издиша шумно.

— Ще трябва да стигнем дотам и да се върнем обратно в рамките на този гравитационен прозорец, Немезида, или с нас е свършено. Нали видя разписанието! Следващият прозорец ще продължи три години. Не можем да загубим още три години. Този план на Пасус ще ни задържи в центъра на събитията. Не можем да поемем този риск.

— Но… — промълвих аз, отдръпнах се назад и огледах изпитателно лицето му. — Ти никога не си използвал този… този веналокс. Ами ако не успееш да превъзмогнеш действието му?

— Ще го превъзмогна — увери ме Тирус и започна да описва кръгове по тила ми. — Това е само химическо вещество като всички други. Ще боли, докато се изтръгвам от въздействието му, но съм готов да понеса болката.

Той ме привлече към себе си, целуна ме и прошепна в ухото ми:

— Каквото и да правя и каквото и да виждаш, не се тревожи! Довери ми се!

Щях да му се доверя. Трябваше да му се доверя.

— След като затвори очи — прошепна Тирус, — обещавам ти, ще го унищожим заради това.

25.

Колос влезе на док и сенатор Фон Пасус се върна в залата за аудиенция. Погледна с очакване първо Тирус, а после и мен. Сега на лицето на Тирус бяха изписани тревога и несигурност — той си беше наложил това изражение веднага щом разбрахме, че Пасус е в помещението.

— Спечелихте — каза Тирус. — Доволен ли сте? Ще… ще вземам този веналокс. Дотогава, докато Немезида е жива и здрава, ще го вземам.

— Прекрасно — отговори Пасус, приближи се към Тирус и го стисна за раменете. — Това е началото на нова епоха за всички нас. Тази победа не е само моя. Един ден ще разберете, че това е наша победа.

Пусна го и се отдръпна.

— Имам само една малка молба — продължи той. — Все още скърбя за дъщеря си. Бих желал да избягвам всякакви срещи с годеницата ви, ако е възможно. Немезида дан… Немезида Империан, никога не бива да стъпвате на Колос без моята изрична покана.

Озадачена го уверих:

— Нямам никакво желание да виждам кораба ви.

Пасус се усмихна.

— Радвам се да видя и двама ви така разумни.

— Сега ли ще започнем? — попита Тирус и вдигна фиалата.

— Да, така ще е идеално. Шест милилитра, направо в кръвообращението.

Той махна на едно медицинско ботче да се приближи и Тирус позволи на машината да хване фиалата с металната си лапа и да втечни съдържанието ѝ с едно просветване.

Погледът на Тирус срещна моя със стоманена решителност. „Довери ми се“ — изрече с устни той, обърнат така, че Пасус да не вижда.

А после ботчето вкара инжектора си в ръката му. Тирус потръпна и се обърна към Пасус:

— За в бъдеще да знаете, че съм напълно способен да намеря собствените си вени… — и млъкна.

За миг остана загледан в нищото. А после…

— О, това е… — и се строполи на пода.

Не бях подготвена за сцената.

Пасус обаче беше. Той незабавно хвана Тирус и кимна на двама от хората си да се приближат към нас. Отметна косата от лицето му, за да може да го огледа изпитателно.

— Хмм. Не е това, което очаквахте, нали? — Той се усмихна. — Май че никога не е.

Вперих поглед в Тирус. Очите му се бяха подбелили, а светлите му мигли трепкаха. Бях виждала това да се случва с хора, взели свръхдоза опиати или някакви други седативни средства.

— Сигурен ли сте, че е…

— Нищо му няма — отвърна той и разтърси Тирус. — Ваше величество. Ваше величество!

— Тирус! — извиках аз.

Тези очи се отвориха мудно, нефокусирани, с разширени зеници. В гърдите ми се сви тревога.

— Доволна ли си? — попита Пасус, наведе се и извади скиптъра от ножницата на кръста на Тирус. — Един ден Ваше величество ще усети тежестта на това оръжие в ръката си. Но само след като усвоите онова изкуство, което е съвсем чуждо на рода Домитриан. Ако Девини си беше върнала ума достатъчно, за да говори, щях да я науча, но мисля, че предпочитам да покажа на вас. — Той прокара пръстена по бузата на Тирус. — Ще се научите да казвате „моля“.

Пъхна скиптъра под мишница и щракна с пръсти. Двама от слугите му хванаха Тирус — единият за ръцете, а другият за краката, и го провесиха помежду си. Понечиха да го изнесат от залата за аудиенции и главата му се люшна назад, разкривайки незащитеното му гърло.

Това ме изтръгна от замайването и аз понечих да тръгна след тях.

Пасус мигновено ме сграбчи за ръка.

— Не — каза той и вдигна пръст.

Юмрукът ми се беше вдигнал инстинктивно, готов да го удари, макар все още да ми се струваше, че всяко движение, което правя, е разтеглено. Ниското бръмчене на невралния супресор беше точно толкова високо, колкото да го регистрирам.

— Ти се съгласи никога да не се качваш на кораба ми — каза Пасус.

Хвърлих изненадан поглед към Тирус и видях как мъжете изчезват в коридора, водещ към Колос.

— Чакайте! Не! Тогава го върнете…

„Обратно.“

Така и не изрекох тази последна дума. Сега разбрах защо Пасус беше поискал конкретно никога да не се качвам на кораба му. Щеше да държи Тирус там.

Въздухът помежду ни закипя от омраза.

— Кога ще го видя? — попитах аз.

— Ако попита за теб, ще го уредя — отговори Пасус със снизходителен тон.

Едва след като си тръгна, осъзнах колко е неопределен този отговор. Ако упоеше Тирус достатъчно силно, той никога нямаше да попита за мен.

След като Тирус изчезна в търбуха на този кораб, цяла седмица не го видях. Отначало кръстосвах неспирно Валор Новус, приковала поглед в коридора, който водеше към Колос. Безпокойството ми нарастваше и започнах да спирам и разпитвам всеки, който влизаше или излизаше, но Високопочитаемите, които отиваха или се връщаха от гостуване там, просто се усмихваха презрително или ми отказваха с видима неловкост, а слугите и служителите на Пасус дори не ми говореха, нито пък показваха, че чуват въпросите ми дали Тирус е добре. Нямах физическата сила, за да се сдобия с отговори по начина, по който исках от все сърце.

Новината се разнесе от ухо на ухо и аз я чух: императорът щеше да даде голямо тържество, за да отпразнува помирението между всички Високопочитаеми.

Щях да го видя на това събитие.

Шезар нан Домитриан покорно ми предостави цял куп одежди за избор, но и него не го бяха пуснали да се качи на Колос.

— Чух, че само най-доверените прислужници на Пасус имали достъп до там — рече той. — Те не говорят с нас, останалите.

Недоволна избрах първата дреха и цветова гама, които ми показа. Поисках единствено да направи деколтето остро, за да се вижда концентричният слънчев знак, положен от Интердикта над сърцето ми. Шезар ми донесе златни пръстени — магнетизирани кръгове около крайниците, за да мога да направлявам движенията си в условията на нулева гравитация.

След това се запътих към балната зала, където се почувствах много неудобно. Отделихме се от останалата част на Хризантемиума. Когато се отнесохме на кратко разстояние от суперструктурата, гравитацията изчезна. Наведох се от ложата и започнах да избутвам настрана ореола си от пурпурносиня коса всеки път щом затрептеше пред лицето ми.

В ложата на императора все още нямаше никого.

Зачаках настръхнала. Лениво плъзгах поглед над декорациите: водорасли, които трепкаха във въздуха, шепа животни, проектирани и създадени специално за този случай. За своя изненада се загледах във въртящите се крайници на създание с осем хлъзгави крака. Когато прозвучаха първите тактове от музиката, а аз все още не бях видяла Тирус, в сърцето ми се надигна ужас.

Все пак като бъдеща императрица трябваше да се гмурна първа, затова се хвърлих надолу с надеждата извън ложата си да получа по-добра видимост. Може би Тирус беше някъде другаде. Може би щеше да дойде при мен.

Но този, който се понесе меко надолу след мен, беше сенатор Фон Атън. Облеклото му се издуваше в безтегловния въздух като някаква актиния. С фалшивата си младост той приличаше на сина си Гладик, само че не беше толкова хубав.

— Тази вечер аз съм първият ви партньор — каза Атън и ми предложи дланта си.

Усещах върху себе си тежестта на всички погледи — всички тези абсурдни Високопочитаеми ме наблюдаваха, и те облечени в костюмите си, в ярките си многоцветни люспи. Някакъв Високопочитаем се смееше с приятелите си на осемкракото животно, което беше хванал, докато то минаваше покрай него, и се преструваше, че танцуват заедно в ложата му. Музиката продължаваше да звучи, но аз дори не поех ръката на Атън.

— Къде е императорът?

— Сега тук съм аз. — Тъй като не поех ръката му, Атън пое моята и се усмихна любезно. — Бях много любопитен каква сте.

Но ако искаше да участвам в играта му, да танцувам, да се преструвам демонстративно, че всичко е наред, го чакаше разочарование. Не помръднах нито един мускул, така че всеки, който погледнеше надолу към нас, щеше да види как екстравагантно облечен Високопочитаем се извива и върти около жена, застанала съвсем неподвижно.

— Императорът изобщо ще дойде ли?

— Да — отговори Атън. — Да сменим темата: знаете ли, че навремето имах изчадие? — Той ме хвана под лакът и ме завъртя, макар че аз не направих нищо, за да му помогна, сякаш дори не беше забелязал непреклонния ми отказ. — Името му беше Злост. Огромно създание с яркочервена коса.

— Колко интересно! — изрекох с подигравателен тон.

— Беше верен като куче — продължи скръбно Атън. — Беше ми ужасно неприятно, когато се почувствах принуден да го смажа в гравитационната си зала, но такава беше императорската заповед. Исках да видя как умира, от уважение, но просто не можах да понеса гледката. Когато чух как сте заблудили Гладик, се запитах как е възможно да съм създал такъв удивителен идиот.

Погледнах към него и усетих как омразата ми кипва. Знаех кога някой си играе с мен. И с неочаквано движение го дръпнах по-близо и стиснах главата му с колене.

— Злост със сигурност ви е показал, че дори когато силата им е сведена до минимум, изчадията са смъртоносни. Мога да ви счупя врата без никакво усилие. Къде е императорът?

Атън задържа ръцете си върху бедрата ми. Трябваше ми секунда, за да разбера, че не се опитва да ме откъсне от себе си… Той ме опипваше.

— Императорът е с Алектар фон Пасус. — В ухилената му физиономия имаше нещо безочливо, нещо прекалено самодоволно.

— Добре. Тогава къде е Алектар фон Пасус?

— Той е с императора. — Ръцете му стиснаха бедрата ми. — Имам нужда от малко стимул, преди да кажа още нещо.

О… Ооо, как се изкушавах да му нанеса трайно увреждане! Стиснах зъби и тропнах с крак, за да го отблъсна от себе си, без да обръщам внимание на ахванията на онези, които бяха забелязали дивашкото ми, цивилизовано поведение. Цялата се тресях от гняв и разочарование. Хвърлих се в ложата, разположена точно срещу тази на императора, и приковах очи в празните места. Зачаках. Прекарах цялото празненство по този начин, без да обръщам внимание на глупавите хора, които подскачаха и се рееха като морски създания. Извън балната зала огромни експлозии от блестящи светлини пламваха и изчезваха в бездната и отначало не им обърнах внимание…

А после ги загледах, защото се питах кой плащаше за тях.

Между танците празнуващите започнаха да вдигат наздравици за късмета, който ги беше споходил в последно време. Невярваща, наредих да ми покажат регистъра на трансакциите в Хризантемиума. Компютърният екран в ложата покорно изреди всички подаръци, получени наскоро от Високопочитаемите, даровете, за които благодаряха.

Хиперион. Това беше един от корабите на семейство Домитриан, който бе станал неактивен след смъртта на една от сестрите на Рандевалд. Сега принадлежеше на сенатор Фон Амадор. Атън беше получил Тигрис. Кринолин се използваше от слугите на фамилията Домитриан. Сега беше собственост на сенатор Фон Уолстръм. Най-лошото беше, че Александрия, корабът на самия Тирус, беше отреден на сенатор Фон Локлейт, първата, която бе преминала на страната на Пасус.

Списъкът нямаше край. Прилоша ми, когато осъзнах, че Пасус е разделил всички притежания на Тирус, на фамилията Домитриан, на Хризантемиума като цяло и ги е раздал.

Дори беше проявил нахалството да даде на самия себе си Ръката на горгоната, която Тирус му беше предложил в замяна на Лумина. Сега притежаваше и двете.

Както и правото да използва Валор Новус срещу наем цели осемдесет години.

Сега Тирус беше гост на кораба на императорската фамилия Домитриан.

Оставаше ни единствено Хера.

Засега.

Никога не бях разбирала истински парите — никога не бях контролирала пари и никога не бях печелила пари. Знаех обаче, че този удар е съкрушителен. Към края на нощта започна танцът Хадес и Персефона и в балната зала се разнесе вълна от ръкопляскания. А после… Той се появи срещу мен. Един силует в ложата и зад него втори — това трябваше да е Пасус.

Оттласнах се от мястото си и насочих направляващите пръстени към него, за да видя как е, какво му причинява вземането на веналокс или…

Или…

Ненадейно магнетизираните ми насочващи пръстени ме накараха да се спра и да се разтърся. Някой ми пречеше от разстояние да полетя към Тирус. Заразмахах ръце и крака във въздуха, сякаш се опитвах да плувам в киша, докато показваха Тирус на тълпата като демонстрация, че императорът одобрява събитието.

Добре! Значи не можех да отлетя направо към него. Въпреки това щях да се приближа, да видя лицето му. Трябваше да го видя.

Отправих се първо към една стена, а после изтръгнах насочващите си пръстени точно преди да се ударя в нея. Оттласнах се с ритник с всички сили. Със стреснати викове Високопочитаемите побързаха да се махнат от пътя ми, но сенатор Фон Уолстръм не можа да се отмести навреме и двете се блъснахме и се съборихме. Тя имаше насочващи пръстени; аз бях захвърлила своите. Болката ме заля, преобърнах се с главата надолу, неспособна да контролирам инерцията си. Мярнах ложата на Тирус, но сега видях единствено Пасус. За миг той улови погледа ми, преди устните му да се изкривят в усмивка на ненавист…

Пред очите ми се надигна непрозрачен щит и скри ложата от очите ми.

Навсякъде около мен се въртяха двойки, а после и тройки за танца, наречен Триумвират, но аз продължавах да се движа почти без инерция. Зърнах проблясък на изрисувани люспи; някой ме хвана и уморено вдигнах глава. Погледът ми срещна този на Гладик. В сегашното си убийствено настроение не можех да кажа „благодаря“, а само:

— Насочи ме настрана.

— Щом искаш. Да ти помогна ли да си намериш пръстените?

Главата ми пулсираше. През ума ми премина налудничавата мисъл, че тези пръстени навярно са прекалено ценни, за да ги загубя, сега, когато единственото останало от богатството на фамилията Домитриан беше Хера. Изведнъж ми се стори, че ще повърна.

Почти не забелязах, че Гладик ме насочва обратно към ложата, разположена срещу императорската. Гласът му стигна до ушите ми сякаш със закъснение:

— Извинявам се заради баща си. Не знам какво ти е казал, но изглеждаше ядосана и не те обвинявам. Баща ми е… На него постоянно му е скучно. Държи се с всички като с…

— Гладик, не ме интересува. Млъкни.

— Разбира се. — Той млъкна. Но не можа да се сдържи: — Не знаех нищо за резорбиращата мъгла. Наистина не знаех.

— Това, че са те инокулирали против резорбиращата мъгла, не ти ли подсказа, че може да я използват? — попитах безмилостно. Не изпитвах и капчица съчувствие.

— Не знаех какво е — отговори печално Гладик. — Мислех си, че може да е проследяващ диод. Но… но бях там, когато се случи.

Лицето му се сгърчи. По бузата му се търкулна една сълза, от която се размаза прах за почерняне на клепачите.

— Те не го заслужаваха. Луминарите… Те се отнасяха добре с мен. Бях затворник, но те не се държаха с мен по този начин.

Изглеждаше като човек, който има отчаяна нужда от прегръдка. Обаче аз не можех да му я предложа.

— Какво се опитваш да кажеш?

— Помолих баща си да помогне на Невени.

Невени. Свих ръце в юмруци. Спомних си как ме чакаше да вляза в клопката. Това не беше холограма. Наистина беше тя.

— Не ме интересува. Тя помогна на Пасус. Той унищожи нейния свят, а тя все пак застана на негова страна!

— Немезида, тя не знаеше за Лумина.

Макар и с усилие вдигнах поглед към него.

— Не е знаела ли?

— Невени предаде информацията, която вие ѝ оставихте, след като от заминаването ви мина цял месец. А после… После просто изчезна. Аз все още живеех при семейството ѝ. Баща ѝ се разтревожи, а аз дори започнах да се приготвям да се върна тук. Те ми се довериха — възложиха ми да разпитам, да я потърся… Знаеш какво се случи после.

Дъхът ми секна.

— Резорбиращата мъгла.

— Пасус я държал изолирана месеци наред. Убедил я, че семейството ѝ се намира в ръцете му, че животът на близките ѝ зависи от това, дали тя ще му съдейства, или не. След като… след като ти дойде тук, най-накрая успях да я видя. Казах ѝ, че много съжалявам за Лумина и че това е… — Лицето му помръкна. — И тогава осъзнах, че никой не ѝ е казал.

— О! О, не!

— Но тя ми каза, че преди това… преди това се опитала да направи нещо, но не успяла. Опитала се да ти предаде, без Пасус да разбере, че не можеш да ѝ вярваш. Каза, че намекът бил в съобщението. Нещо за Девини.

Струваше ми се, че някой е откраднал въздуха от дробовете ми.

„Започвам с най-важното: Първата престолонаследница почина. Две седмици след заминаването ви. Не знам подробностите, но, разбира се, оттогава все ме избива на плач…“

Тогава си помислих, че говори саркастично.

Вместо това Невени се беше опитала да ми каже нещо. Досещаше се, че аз знам: тя никога не би скърбила за тази жена. Всичко пред очите ми се замъгли. Бях решила, че Невени е станала предателка, че Пасус я е подмамил да сключи някаква сделка от името на Лумина. Откакто научих за унищожаването на планетата ѝ, изобщо не се бях замисляла за нея — имах да се тревожа за толкова много неща, свързани със самата мен, с Тирус. Гневът, който изпитвах към Невени, се стопи.

— Другите две изчадия също са живи. Няма планове да ги убиват, ако това те интересува.

Не, съдбата на онези двамата ни най-малко не ме вълнуваше, но Невени — тя се беше опитала да ме предупреди. Трябваше да я спася.

— Гладик, искам да направиш нещо. Разбери за кога е насрочена екзекуцията ѝ. И веднага щом узнаеш, ми кажи. Ако имаш някакво влияние, настоявай да използват декомпресия с експлозиви, а не гравитационно смазване. Ако са решили да е смазване, съобщи ми навреме, за да мога да повредя гравитационната стая. Аз просто… Може да успея да ѝ помогна.

Той кимна и ме погледна с тези свои големи зелени очи, сякаш искаше да ме попита с какво ще ѝ помогна, но после премисли. И въпреки всичко, докато се взирах надолу към танцьорите, в гърдите ми разцъфна малко цветче надежда. Не знаех дали ще успея да спася Тирус. Или себе си.

Но Невени ми беше приятелка.

Нея щях да я спася.

26.

Повикаха ме да присъствам на първото дворцово събиране след завръщането ни. Знаех какво означава това: Тирус щеше да бъде сред нас. Най-накрая щях да видя дали е добре. Избрах рокля с дълбоко V-образно деколте, за да покажа знака на Интердикта над сърцето си, а после се гмурнах сред морето от враждебни очи в залата за аудиенции.

Видях втори трон, по-нисък от този на Тирус, но разположен в най-горната част на залата… предназначен за бъдещата императрица. Заех го и изпитах мрачно задоволство, когато забелязах негодуванието и горчивината, изписани на лицата на наблюдателите, които ме гледаха как седя на мястото на императрицата. Това беше единственото удоволствие, което можех да извлека от сделката с Пасус.

И тогава… най-после!

Пасус влезе в залата за аудиенции и аз разярена видях, че сега скиптърът виси в ножница на неговия кръст. Двама от слугите му го следваха, дърпайки Тирус за ръцете, за да го накарат да върви напред. Аз станах и го загледах втренчено. Чаках погледите ни да се срещнат, но той не ме потърси. Изглеждаше замаян.

Затова на празненството не беше отвърнал на помахването ми, не ми беше казал нищо.

„Довери ми се“, беше казал той.

Вярвах на Тирус. Но доверието предполагаше нещо: предполагаше, че той ще е в положение, позволяващо му да се държи по начин, който можеше да ме разочарова или зарадва, и когато погледът му се плъзна покрай мен, се вледених; побиха ме тръпки, защото осъзнах, че веналоксът е по-силен, отколкото си беше давал сметка Тирус.

Ако се преструваше, щеше да ми даде някакъв знак. Нещо, макар и съвсем мъничко!

Но когато го сложиха на трона, главата му се люшна назад. Не се обърна към мен. Пръстите му увиснаха надолу.

„Тирус, погледни ме!“ — помислих си, без да откъсвам втренчения си поглед от него.

После изрекох на глас:

— Тирус! Тирус!

Главата му се обърна в посока на гласа ми. Погледът му беше нефокусиран. Протегнах ръка към неговата и погледът му се спусна към моята, уязвим, открит, объркан — поглед на дете, не на Тирус.

Стори ми се, че някой е изсмукал дъха от тялото ми. Трябваше ни нов план.

— Помогнахте му — стигна до мен гласът на Пасус. — Сега си дръпнете ръката.

Вместо това стиснах още по-здраво ръката на Тирус.

— Значи очакваше никога да не докосвам годеника си?

Пасус закрачи към мен и изсъска яростно, но тихо:

— Сетивната стимулация го обърква. Само ще го смутите.

— Колко сте му дали от наркотика?

— Достатъчно. Пуснете го или ще кажа, че сте се разболели и трябва да ви изведат.

При сегашното положение не можех да се съпротивлявам. Отдръпнах ръката си и тя се разтрепери във въздуха, толкова бях разярена. Колко прекрасно би било да усетя как сърцето на Пасус бие в дланта ми, както някога биеше сърцето на Елантра, да видя как животът се оттича от него капка по капка под мен…

Притиснах се назад към облегалката, защото знаех на какво се дължат тези мисли.

На злобата, вродена у всяко изчадие.

Прокарах пръст по знака от концентрични слънца над сърцето си и си напомних: „Аз съм човек.“

При все че хората, както си помислих, докато гледах Пасус, също вършеха ужасни злодеяния.

— Да започваме ли? — попита сенаторът и залата избухна в шумно одобрение. Той преплете ръце зад гърба си, като оглеждаше присъстващите, а после се обърна с изящно движение, сякаш правеше пирует, и се отправи към трона на Тирус с почтителната церемониална походка на Високопочитаемите: три стъпки, поклон, притискане на ръце към сърцето, три стъпки, поклон.

Защо изобщо си правеше труда? Тези странни прояви на формалност, към които така упорито се придържаше, ме озадачаваха. Пасус знаеше, че Тирус не е в състояние да забележи присъствието или отсъствието му. Всички, които ни гледаха, знаеха каква е ситуацията. Но сенаторът стигна до подножието на трона. Тирус изобщо не го погледна — взираше се в кристалния полилей над главите ни, сякаш беше чужденец в тази вселена, сякаш за първи път виждаше подобно нещо.

Пасус щракна с пръсти. Два пъти. На втория тези безжизнени очи погледнаха в посока на звука.

— Ваше величество, кажете ми да стана. Както се упражнявахме — рече тихо той. — Помните ли? „Станете! Станете!“

Тирус сбърчи вежди и бавно примигна.

— Станете? — промълви неуверено той.

Доволен, сенатор Фон Пасус се изправи — и това беше последното участие на Тирус в събирането за доста време, защото сенаторът се обърна и подхвана обръщение към събраните Високопочитаеми, сякаш беше техният император. Спокойно можеше да бъде, макар че в един момент се опомни, извади скиптъра от ножницата и го остави в скута на Тирус.

Тирус погледна объркан към скиптъра и главата му пак увисна назад.

— Не знам колко можеш да разбереш от това, което ти казвам — обърнах се аз тихо към него. Наблюдателното оборудване сигурно записваше думите ми, ала не ме беше грижа. — Но когато говорихме, нямахме това предвид. Тирус, моля те, ако само се преструваш…

Нищо.

— Не — промълвих едва чуто и преглътнах с усилие. Струваше ми се, че в гърлото ми е заседнала буца. В гърдите ми се надигна безумна паника и започна да ме къса, да ме дере с нокти.

Не знаех какво трябва да направя.

— … сътрудничихме с медиите на Евридика — казваше Пасус на останалите Високопочитаеми. — В случай че не възприемат основната ни история така, както искаме, сме подготвили и втора. Резервен план.

Погледът ми се прикова в него, а мислите ми се избистриха и се съсредоточиха като лазер.

— Нашият император е много млад и, разбира се, преди да заеме трона, всички знаеха, че не е съвсем стабилен. Той е влюбен в… жена със, така да го наречем, склонност към насилие, която му е повлияла. Ако някой се усъмни в историята ни, ще заявим, че сме я измислили като опит да скрием от света следното: че луминарите са се опитали да се възползват от ситуацията и да създадат неприятности, а това момче, дошло на власт съвсем наскоро, е реагирало прекалено остро. Това също така ще сложи край на всякакви предположения защо съм останал тук…

Скочих от трона си, кипнала от обида.

— Не. Не! Няма да ни представяте в такава светлина!

Всички погледнаха към мен — жената, седнала до Тирус, жената, която смееше да ги надвиква. На мен обаче ми се струваше, че съм наелектризирана като светкавица от дивата ярост, която ме изпълваше.

— Няма да казвате, че Тирус е отговорен за това, което извършихте вие на Лумина! — изревах аз. — Не беше той. Вие бяхте! Как смеете да говорите така!

Много от присъстващите се опитаха да отговорят, но Пасус им махна да мълчат. Устните му се изкривиха.

— Нищо няма да казваме. Искаме публиката да повярва, че луминарите, които открай време създават конфликти, са провеждали тайни експерименти с биологични оръжия и е станал злополучен инцидент. Това е просто резервен план, в случай че хората не приемат тази история.

— Вие го извършихте. И няма да позволя да заявите, че е бил Тирус!

— Той е Домитриан — отсече Пасус. — Последният Домитриан. Единственият, който може да поеме вината, без да загине. Освен това нашият император ще се съгласи да направи този жест за своите Високопочитаеми. Още сега. Днес.

В този миг си дадох сметка защо Тирус е толкова дрогиран. Смятаха да го използват, за да се предпазят… с негово съдействие.

— Няма да ви позволя! — зарекох се аз. Какво ли не бих дала да можех да си върна силата!

— Отведете я — обърна се Пасус към слугите си. — Тя смущава процедурата.

Наведох се и грабнах скиптъра, който все ще лежеше в скута на Тирус. Първият слуга стигна до мен, но аз се завъртях и стоварих скиптъра в главата му — така, както Тирус беше направил с Риск. После вдигнах скиптъра над главата си, но вторият мъж го хвана и това рядко изпитвано усещане, че някой се бори с мен, че ме надвива, ме накара да стисна зъби и да забия пета в пищялката му.

След това в лицето ми се заби юмрук.

При нормални обстоятелства бих поела удара, без да трепна. Днес обаче пред очите ми се стрелнаха ярки светлини и се озовах на пода близо до краката на Тирус. Замъглените му очи бяха насочени към мен. Веждите му се свъсиха.

Към мен вече се протягаха ръце и искаха да ме сграбчат, затова изрекох умолително:

— Не казвай нищо. Не казвай нищо, Тирус — НЕ КАЗВАЙ НИЩО!

Но непреодолими сили ме повлякоха назад. Тирус гледаше към мен, но дали виждаше нещо? Съпротивлявах се на всяка стъпка от пътя си към изхода, ала Пасус пристъпи към Тирус, улови лицето му с длани и го обърна право към себе си, така че да вижда единствено него.

— Вие наредихте да използват резорбираща мъгла на Лумина.

— Не, не си! — изкрещях аз и тогава една ръка се стовари върху устата ми и я затисна. Забих зъби в нея и токчетата ми се хлъзнаха по пода. Пасус разпери длани, за да ме закрие от погледа на Тирус.

— Просто кажете „да“. Съгласете се, че сте били вие. Кажете „да“. Както репетирахме.

Забих зъби още по-дълбоко, но ръката не помръдна.

— Кажете „да“. Кажете „да“! — вече изкрещя Пасус.

Цялата зала — всички тези самодоволни извършители на масово убийство! — наблюдаваше напрегнато, обнадеждено! Обнадеждени, сякаш престъпленията им щяха да бъдат опростени, ако друг човек погрешно приемеше вината, без да разбира какво прави!

— „Да“. Както репетирахме. „Да“.

Тирус се люшна напред и аз едва не се засмях от радост, защото беше очевидно, че се опитва да си тръгне. Пасус го улови в мечешка прегръдка, за да го задържи на място, на трона. Сега и двамата се бяха наблъскали между страничните облегалки и гледката беше направо смешна.

— Кажете го! Кажете го! „Да“.

Главата на Тирус се люшна към Пасус, а очите му отправиха объркан поглед към сенатора.

— … Да?

В залата се разрази буря от ръкопляскания и Тирус погледна объркано към Високопочитаемите, които надаваха облекчени викове и се хващаха за ръцете. Пасус се усмихна широко и това беше единственото, което видях, преди да ме извлекат от залата за аудиенции. Но зловредният глас на сенатора отрови въздуха:

— Всички го чухте. Думата на императора е свещена и той я изрече пред всички нас като свидетели. Можем да заявим абсолютно честно, че сме я чули — всички ние. Нито наркотик, нито детектор на лъжата не ще може да заяви, че сме излъгали. Нека поздравим нашия млад император, задето осигури мира в империята! Браво, Тирус! Много се гордеем с вас.

Бях загубила всякакъв порив да се съпротивлявам. Беше свършено. Ако Излишните откажеха да повярват, че луминарите са се самоунищожили, върху нас с Тирус щеше да легне вината за смъртта на четири милиарда души.

Когато един прислужник се появи с таен лист, аз едва не го смачках, защото нямах никакво настроение за интриги. Но погледнах и видях, че е от Гладик.

Декомпресия с експлозиви довечера. 20:00 от Залата на правосъдието.

Смачках листа и го направих на прах.

Поне толкова сила имах.

Никога преди не бях обличала космическа рокля, но знаех, че благоразумието изисква да я проверя за цепнатини, преди да я сложа. Не я проверих. Нямах време. Прерових прилепналите към тялото рокли в черно и бяло, които имаше на Хера, и намерих размер, който ми ставаше. На пипане материята приличаше на гума и оказа съпротивление, докато я издърпвах над краката си и закопчавах ципа над гърдите си, но след като завързах ръкавиците и шлема, тя се изду и се херметизира. Вградените насочващи пръстени също се свиха и роклята се превърна в корава черупка.

През шлема започна да нахлува кислород и фокусът ми се стесни, докато се приближавах към люка на Хера. Леко замахнах с пръсти и оскъдният въздух ме изстреля навън в Космоса.

Тласкана от инерцията, се гмурнах в неподвижната мъртвешка тишина. За миг продължих да се нося във въздуха. Липсата на гравитация ми се струваше някак си по-изнервяща и неестествена тук, навън, в пространство, в което човешкото тяло не можеше да съществува и да оцелее.

А после подхванах наум игра със себе си: това беше бална зала с много ясно видим външен изглед. Космическите кораби — тези масивни съоръжения от метал и гранит, през които се носех — бяха просто стени. Пречки. Всичко това беше игра.

И така раздвижих крака, за да насоча инерцията си в желаната посока, както бих направила във всяка бална зала, и минах безшумно покрай празните прозорци на Хера. Колко суров и внушителен изглеждаше космическият кораб на Сигна отвън, съвсем отблизо! Минах през последния люк, отворих със замах вратата и я оставих така. После се насочих към Валор Новус, който беше свързан с Хера чрез коридор, подобен на протегната тънка дълга ръка, макар че бях минавала през солидната му вътрешност стотици пъти.

Очите ми останаха приковани в прозорците, но бездната беше огромна и тъмна. Дори ако някой стоеше до прозорците на Валор Новус, нямаше да забележи как облечената ми в черно и бяло фигура се носи в пространството на фона на космическите кораби. Започнах да надничам през всички прозорци поред, опитвайки се да се ориентирам от външната страна на кораб, чиято вътрешност познавах толкова добре.

Накрая я намерих. Залата на правосъдието.

Трябваше само да се надявам Невени да прояви достатъчно предвидливост да издиша, преди да я изстрелят. Ако задържеше дъха си, дробовете ѝ веднага щяха да се пръснат и тя щеше да умре. Всичко зависеше от нея.

Заех позиция точно над люка, чух собственото си дишане над стеснения шлем, биенето на сърцето си… Тук, в Космоса, цареше такава абсолютна тишина. Във всички посоки бяха разпръснати космически кораби от блестящ метал. Беше толкова спокойно.

В ума ми пропълзя неочаквана мисъл: през бездната не можеха да пътуват никакви звукови вълни, което означаваше, че докато съм тук, никой не може да задейства звуково невралния супресор. Сега разполагах с цялата си сила и макар че липсата на гравитация ми пречеше да я усетя, знаех, че е тук.

Погледът ми се плъзна наоколо — търсех Колос, защото имах една възможност. Можех да спася Тирус отвън. Кой би го очаквал?

В залата избухна ярка светлина и Невени излетя отвътре, без космически костюм и абсолютно уязвима, запратена да намери смъртта си в тази бездна.

А аз се хвърлих напред, за да я спася.

27.

Тялото ѝ беше като кукла, която се е изтърколила в мрака. Навярно беше припаднала бързо, защото не оказа никаква съпротива, когато я сграбчих и я повлякох със себе си към Хера.

Безценните секунди минаваха една след друга. Стигнах до люка, който ме чакаше отворен, и я блъснах вътре. Хванах я, преди да се е изтърколила обратно навън, и затворих вратата след себе си. Разхерметизиращата процедура веднага се задейства.

Разбрах кога се е върнал кислородът, защото Невени си пое огромна глътка въздух. Облегнах се изтощена на стената и усетих как сърцето ми се блъска оглушително. Едва когато вратата между люка и останалата част на Хера се отвори, смъкнах шлема от главата си. Едно намиращо се наблизо медицинско ботче реагира на жизнените показатели на Невени и влезе в стаята заедно с нас.

— Невени! — провикнах се аз, докато то бръмчеше около нея. — Невени, чуваш ли ме?

Тя издаде някакъв звук.

— Да не си в мозъчна смърт? — попитах я.

Разбира се, ако беше в мозъчна смърт, нямаше да може да ми отговори, но видях, че не е, защото лицето ѝ се разкриви от раздразнение. Сметнах, че ако беше в мозъчна смърт, нямаше да успее да си придаде подобно изражение.

И наистина тя проговори веднага щом се възстанови достатъчно:

— Защо просто не ме остави да умра?

Гласът ѝ се беше превърнал в сухо стържене. Помислих си, че не съм я разбрала.

— Не исках да те оставям да умреш — казах след миг. — Не ти се сърдя за онова съобщение, което ми изпрати. Знам, че Пасус те е принудил, а дори и без съобщението пак щеше да ни вкара в капан. Затова… затова, ако си мислиш, че съм ти била сърдита, да знаеш, че не съм. Това съобщение не беше достатъчно, за да си заслужава да те оставя да загинеш.

— Не е заради теб, Немезида! Защо не ме остави да умра заради мен самата? — провикна се тя с дрезгав глас. — Исках да умра! Радвах се, че всичко свършва. Трябва да бъда със семейството си. Искам да отида при тях.

— Космосът си е още там, навън — осведомих я. — И няма да изчезне. Щом предпочиташ, мога да те изстрелям обратно в безвъздушното пространство, стига само да натисна един бутон.

Невени изхлипа.

— Направи го!

— Няма! — отсякох възмутена. — Току-що си създадох голям труд, за да те спася. Щом искаш, изстреляй се сама в Космоса.

Обърнах се и понечих да си тръгна, но размислих. Невени като нищо можеше да приеме предложението ми сериозно.

— Предпочитам да не го правиш — добавих бързо. — Предпочитам да не умираш. Нали разбираш, че макар да си загубила тези, които познаваш и обичаш, скоро всичко ще стане по-хубаво?

Тя издаде някакъв задавен звук и зарови лице в ръцете си. Макар престоят ѝ в безвъздушното пространство да беше кратък, космическите лъчи на звездите бяха разранили кожата ѝ, затова раните бяха следващото, с което се зае медицинското ботче.

Не знаех какво да кажа, тръгнах си. Звуците, които ме последваха по коридора, можеха да бъдат и ридания, и смях. Погрижих се да пратя при нея обслужващо ботче с наркотици за развлечение. Веналоксът беше нещо страховито, но аз все още имах доверие на някои други видове вещества. Наркотиците бяха чудесно средство за превъзмогване на скръбта.

За първи път Пасус ме повика на своя кораб Колос. Когато се качих, заварих Тирус седнал срещу сенатора на дълга маса в една градина. Прислужници поставиха пред тях закуска от подбрани, току-що нарязани плодове. На ослепителната светлина на трите слънца, грейнали на оформения като небе купол, кожата на Тирус изглеждаше бледа, жълтеникава. Беше отслабнал ужасно много.

— А, Немезида! — поздрави ме сенатор Фон Пасус. — Сядайте! Закусете.

По-скоро бих изпила чаша с отрова! Огледах изпитателно сенатора, като се питах какво е намислил. Скиптърът на Тирус беше сложен на къса поставка на масата… по-близо до Пасус, отколкото до истинския му собственик.

— Ваше величество, вижте кой е дошъл да ни прави компания! — каза високо сенаторът.

Тирус се размърда; за миг погледът му срещна моя.

— Не иска да яде — обърна се Пасус към мен. — Отвикването от наркотика има такова въздействие.

Отвикване!

Погледът ми се стрелна с надежда към Тирус. Той очевидно знаеше какво са го накарали да върши, докато е бил под въздействието му, защото на лицето му беше изписано изражение на горчива циничност.

— Добре ли си? — попитах тихо. Знаех, че е невъзможно да разговаряме, без да ни чуе Пасус.

— Само ми се гади — отговори Тирус с дрезгав глас.

— Ти… — започнах и погледнах към Пасус. Той ни наблюдаваше със самодоволство, от което ми се прииска да му разбия черепа. — Тирус, спомняш ли си всичко?

— Спомням си, че се отказах от всичките си притежания — отговори той. Гласът му стържеше болезнено. — И че поех отговорността за масово убийство, което не съм извършил. Спомням си достатъчно, за да знам, че това е най-ужасното въздействие на наркотик, което съм изпитвал през живота си. Сега съзнанието ми е ясно. Защо? — Той погледна към Пасус. — Вече взехте ли цялата плячка, която смятахте да заграбите?

— Смятам, че поставихме добро начало. Вече нямаме нужда от инжекциите. Отсега нататък трябва просто да ме молите за дози тогава, когато почувствате, че имате нужда от тях, и аз ще ви давам, за да ги вдишвате, без да бързате.

Тирус затвори очи.

— Нямам кораби, нямам колонии, нямам средства… само прехвалената кръв, която тече във вените ми. Кажете ми как очаквате да плащам кислорода си? Храната? Водата? Сега, когато вие сте наели Валор Новус, трябва ли да отида някъде другаде, или трябва да го пренаема от вас? Което ни връща към парите. Бих се изнесъл оттук, но подозирам, че няма да ми позволите. Както разбирате, изпадам в затруднено положение.

— Прав сте. Няма да можете сам да покривате тези разходи. Особено след като Ваше величество отхвърли възможността да се ожени за богата жена — съгласи се Пасус. — За щастие аз съм готов да ви заема всичко, от което се нуждаете.

— С което пак се връщаме към въпроса с парите. Човек не може до безкрай да взема заеми.

— Вашите предшественици не се смущаваха да имат дефицит. Аз ще уредя нещата, така че да можете да плащате дълговете си към мен посредством данъци. Тарифи. Глоби. Целият механизъм на властта е на ваше разположение. Чичо ви се възползваше от него доста щедро.

— Аз няма да се възползвам по този начин! — тросна се Тирус.

— Не още. — Очите на Пасус блестяха.

Тирус нямаше избор. И двамата го знаеха.

Той се облегна назад, погледна към табана и се засмя примирено.

— Като вземем предвид геноцида и изтезанията над Излишните, вие май смятате да ме направите много популярен император. Защо изобщо си правите труда да прибягвате до веналокс? Получателят на заеми винаги е в роб на заемодателя.

— Значи искате да спрете да употребявате веналокс? — попита Пасус.

Тирус не отговори — знаеше, че има уловка.

— Защо изобщо го питате? — намесих се аз.

— Сега може да спре, стига да иска. Може да спре още днес — каза Пасус.

Наистина ли си въобразяваше, че Тирус вече е толкова пристрастен, че би направил друг избор?

— Най-неприятната част е отвикването — продължи Пасус. — Но ако искате да спрете да използвате веналокс, ще издържите. Агонията ще продължи около два дни, ако се съди по Излишните, върху които го изпробвахме.

— Не ви вярвам — отсече Тирус. — Няма да ми позволите да спра.

— Ще ви позволя. Разбира се… — Пасус взе чашата си и претегли тежестта ѝ с ръка — … не мога да гарантирам, че няма да изчакам тези два дни да минат, след което да ви направя още една инжекция, за да се пристрастите пак. Ще повторим процедурата толкова пъти, колкото трябва, преди да разберете, че е безполезно да се мъчите.

— Хубаво — протегна ръка Тирус и го измери с решителен поглед. — Смятайте, че съм разбрал. Сега ще ми дадете ли другата форма на наркотика?

— Начинът, по който зададохте въпроса, не ми харесва — каза Пасус и го обмисли внимателно. — Искам да използвате титлата ми, почтителен тон и думата „моля“. Искам да паднете на колене. Ще го направим в залата за аудиенции.

— Вие да не сте луд? — възкликна Тирус.

— Защо му го причинявате? — попитах аз с остър тон. — Удоволствие ли ви доставя да го унижавате?

— Изобщо не става дума за неговите чувства — обясни Пасус. — Въпросът е в това, какво впечатление ще направим на хората. Високопочитаемите трябва да видят, че аз съм господар на императора, за да разберат как ще стоят нещата отсега нататък. Освен това ще бъде и за ваше добро, Тирус.

— За мое добро ли? — усмихна се неприятно той. — Предчувствам, че ни предстои интересно обяснение.

— Ще запомните този момент. Завинаги — отговори Пасус. — Да отиваме ли вече в залата за аудиенции?

Тирус преплете пръсти и ги загледа, сякаш искаше да разгледа ноктите си. Внезапно забелязах, че са мръсни. Тирус, внимателен до педантизъм, сега имаше мръсотия под ноктите. Не можех да откъсна поглед от тях.

— Това ви доставя огромно удоволствие — каза Тирус.

За миг Пасус се замисли, а после се усмихна.

— Разбира се, че ми доставя, Тирус. Защо да не ми доставя? Признавам, че ми е изключително приятно. Този Сенат беше под мое влияние, докато вие още бяхте пеленаче, а ако не беше една щастлива случайност, можеше да ме повалите в разцвета на силите ми, при това след като отблъснахте дъщеря ми и решихте да се ожените за съществото, което я уби. Нанесохте ми хиляди обиди по хиляди различни начини и няма да се преструвам, че във всичко това няма нещо… приятно.

— Не знаех, че сте толкова чувствителен, сенаторе — казах аз. — През цялото време ли сте броили обидите му?

— Това е в човешката природа, но не очаквам от едно изчадие да го разбере — отговори Пасус, без да сваля поглед от Тирус. — Може би е неизбежно: възходът на младите е падението на старите, но този възход няма да бъде вашият и няма да бъде днес. След сто години, когато сте много по-възрастен император и някакво нахално хлапе се появи и се заеме да унищожи всичко, което сте построили с толкова усилия… Може би тогава ще разберете порива да смачкаш този млад човек в юмрука си. Засега ми стига всички да видят как коленичите пред мен.

28.

Никога не бях се разболявала. Никога не бях виждала Сидония да страда от нещо по-тежко от настинка. Най-ужасната болест, която бях зървала някога, беше тази на Тирус след онова първо посещение на Лумина, а дори и тогава, през повечето време го избягвах. Сега видях признаци на треска в светещите му очи, във восъчнобледото лице.

Тирус уморено вдигна поглед към мен и промълви с хриплив глас:

— Немезида, по-рано, когато говорехме за плана ми…

Знаех кой план има предвид — предположението му, че ще успее да се справи с въздействието на това вещество.

— Да?

— Може да съм се надценил — промълви Тирус. — Само малко.

Беше се надценил повече от малко. И двамата го знаехме. Аз обаче успях да се усмихна.

— Знам, Тирус.

Усмивката му беше любяща, безнадеждна. А после той се преви надве и повърна.

Дори и сега първоначалният ми инстинкт беше да се отдръпна от гледката на болестта, макар този път да знаех, че не е вирус — просто човешко тяло, което беше свикнало с една отрова и сега усещаше липсата на това, което беше започнало да очаква.

И тази липса беше ужасяваща.

Скоро Тирус не можеше да отпие дори вода, без да я върне. Ръцете и краката му не спираха да потръпват и аз трябваше да му помогна да се движи, за да спре крампите. Той нямаше право да напуска Колос, затова двамата започнахме да бродим из градината вътре.

Тирус се опита да ми обясни въздействието на наркотика, но не спираше да се запъва и да търси подходящи думи.

— Сякаш съм се потопил в някакво езеро. Всичко е още там, но тази тиня блокира всичките ми сетива…

— Продължавай — подканих го и стиснах ръката му със своите, за да му помогна да върви.

За първи път наистина усетих проблема, създаден от невралния супресор, защото, о, всемогъщи звезди, Тирус беше толкова тежък! При нормални обстоятелства можех да го вдигна и да го нося без усилие, но днес той дори не се облягаше на мен с цялата си тежест, а аз все пак залитнах.

— После се прочиства, само мъничко — продължи тихо Тирус — и се чувам как говоря, виждам се как се храня или се движа и осъзнавам… че съм го правил през цялото време. И продължавам да го правя. Искат от мен да подпиша едно или да утвърдя друго и човекът, в чието тяло се намирам, но не докрай, е толкова доволен, че може да изпълни всяко искане! След това аз изплувам докрай и гледам ужасен какво съм дал в чужди ръце току-що, но преди да успея да изразя съмненията си, потъвам. Това съгласие за Лумина… Ти направи нещо. Не бях сигурен… но знаех, че си в опасност, и успях да изплувам…

— Опита се да се отдалечиш, вместо да се предадеш. Видях те.

— И после няма нищо — прошепна Тирус. — Всичко пак изчезва, просто ей така.

— Пасус твърди, че във формата за вдишване веналоксът е по-лек.

— Много се надявам — измърмори Тирус. — Не ми остана нищо, което да им дам.

— Титли. Може би Хера.

За миг той затвори очи.

— Уверявам те, той не е забравил за Хера. Отстъпих му правото на собственост над нея.

— Тя е моя. Не можеш да му го отстъпиш.

— Когато се оженим, ще стане държавна собственост и… И да погледнем положението от светлата страна — сега сенаторът има мотив ние с теб да се оженим скоро.

— Алчността му не знае граници — измърморих аз.

— Съжалявам, Немезида.

Не беше виновен той; беше глупаво да се извинява.

Макар че все още смятах Хера за кораба на Сигна, при мисълта да се откажа от нея ненадейно ме заля прилив на собственическо чувство. Пасус нямаше да я получи.

По някакъв начин трябваше да я запазя.

Обзе ме отчаяние, което бързо прогони тази мисъл. Как? Не бях успяла да опазя нищо друго.

Сега цялото тяло на Тирус се тресеше, сякаш го бяха ударили с електрически ток, и страданието се изписа ясно на лицето му, въпреки че все още се опитваше да го скрие.

— Тирус, трябва да го помолиш за праха. Просто го помоли и да се свършва. Помисли какво те очаква иначе: той ще те остави да се мъчиш цели два дни, докато отвикваш, ще ти инжектира още една доза и всичко ще се повтори. Не мисли за гордостта си!

Той въздъхна бавно и немощно.

— Не е от гордост. Винаги съм го правил и ако трябва да се преструвам на жалък, отчаян, окаян просяк пред цялата върхушка на тази империя, ще го сторя. Мога да падна на колене пред него и да покажа на всички тях, че императорът е абсолютно подчинен на Пасус. Той иска Високопочитаемите да разберат, че сега е техният господар, като открито покаже, че е мой господар, но аз мога да го понеса. Работата е там, че просто…

— Просто какво? — попитах и го погалих по челото. Кожата му пареше под дланта ми.

— Това усещане, тази… тази потребност да сложа край на всичко… — Тирус ме погледна измъчено. — Мога да се преструвам, но част от тази преструвка няма да е истинска. Наистина съм готов да падна на колене и да го умолявам. А следващия път какво ще стане? Още по-следващия?

Кимнах.

— Тогава… тогава може би трябва да помислим за моето предложение.

Той ме погледна.

— Да се върнем ли към това? — настоях аз.

Нямах предвид само предложението — говорех за Свещения град. Предишния път Тирус беше достатъчно самоуверен, за да отхвърли идеята ми да се върнем при Интердикта, но сега… Сега я премисляше от всички страни.

Интердиктът беше единственият съюзник, който ни бе останал. Той беше единственият човек, чийто глас беше прекалено мощен, за да го заглушат. Трябваше просто да се върнем при него, а после да го доведем тук.

Тогава Тирус избухна в смях. Аз го погледнах и се намръщих.

— Помниш ли, когато го предложи първия път? — измърмори със странна усмивка. — Помисли! Искаше той да види империята. Аз предпочетох да го уплаша с черната дупка. И причината да избера дупката беше… — Отново започна да се смее. — Мислех, че твоята идея ще ни отнеме прекалено дълго време.

Очите му се насълзиха от смях. Аз не казах нищо.

Когато видя изражението ми, усмивката му се стопи.

— Немезида, аз… аз съвсем загубих представа за дните. Знаеш ли… Момента… Първия път извадихме късмет.

— Знам прозорците — промълвих, почти без да движа устни.

— Не казвай нищо повече — рече Тирус.

Всичко, което си говорехме, всяка сричка, изречена между стените на Колос, навярно се подслушваше.

Но да, аз наистина знаех кога са гравитационните прозорци. Самото пътуване дотам продължаваше двайсет и три дни, един ден да влезем в системата и един ден да излезем от нея. От разписанието на гравитационните прозорци знаех, че ни остават малко повече от две седмици, за да се махнем оттук, ако искахме да избягаме навреме.

— Колко дълго ще остане затворен другия път? — попита Тирус, като се изразяваше толкова неясно, че да го разбера само аз. — Напомни ми. Още съм замаян.

— Три години.

Той изруга под нос.

— Значи или сега, или никога. — Преглътна и разбрах, че пак се бори с гаденето. — Не знам как ще… мисля, след като отново ме упоят. Дори да мога, където и да отида, ме наблюдават и подслушват.

Кимнах.

— Затова не ме пускат на Хера — продължи Тирус и ме погледна. — Самите стени на този кораб отблъскват нежеланите очи и уши.

Значи никой не можеше да шпионира какво става на моя кораб. Добре.

— Дал си ми най-доброто.

— Винаги — каза той.

— Ще се справя — уверих го и стиснах ръката му. — Довери ми се.

Той кимна. На лицето му се изписа благодарност, макар че ужасът, който беше прекалено болен и потресен, за да прикрие от мен, си остана.

Погалих го по лицето — единствената утеха, която можех да му предложа. Той притисна чело към моето. Започнах да мисля трескаво. Какво сериозно обещание му дадох! Сега аз трябваше да планирам и за двама ни. Представа нямах откъде да започна.

В главата ми се зараждаха някакви неясни наченки на идеи, но нямах представа накъде водят и какво ме чака на другия край. Положението обаче беше еднозначно: Тирус не можеше да действа, а моят ум беше съвсем ясен. Аз бях тази, която трябваше да предприеме нещо. Трябваше да спася и двама ни, защото никой друг нямаше да го направи.

Щях да го сторя.

Щях да спася и него, и себе си.

Тирус отново се преви и започна да повръща и аз взех първото си решение в качеството на човека, който трябваше да планира.

— Слушай, сега ще те заведа в залата за аудиенции. Ще се обърнеш към Пасус по начина, по който той иска. Няма да допусна да страдаш без причина.

Той потърка лицето си с ръце. Изглеждаше безкрайно нещастен.

— Направи ми… една услуга.

— Каквото поискаш.

— Недей да гледаш — каза тихо Тирус.

Прокарах пръсти през косата му и кимнах. Нямаше да гледам. Нямаше да видя публичното му унижение. Или поне не повече от това, което вече бях видяла.

Пасус действително беше подслушвал разговора ни и беше измислил причини да събере колкото се може повече хора в залата за аудиенции. Самият той чакаше пред троновете като молител, но ръцете му бяха преплетени зад гърба в поза на спокойна властност. Докато Тирус се приближаваше към него, аз приковах поглед отвъд прозореца, към Хера — този красив и могъщ кораб астероид, който се бях заклела никога да не отстъпя на никого.

— Сенатор Фон Пасус, моля ви, дайте ми веналокс.

— Един момент — каза Пасус, отдръпна скиптъра на Тирус и му го подаде. — Сега повторете.

Тирус настръхна. Сведе поглед към скиптъра и осъзна каква подигравка е да бъде принуден да изрече тези думи, докато го държи.

— Моля ви, сенатор Фон Пасус, бих желал да получа веналокс.

— О, но нали преди така се съпротивлявахте! — отбеляза Пасус много високо.

Тирус трябваше да направи нещо повече. Той падна на колене и от устата му се заизливаха молбите, унижението, всичко, което Пасус искаше да чуе. Не можех да запуша ушите си с ръце, затова се насилих да се съсредоточа върху Хера с цялата ѝ мощ. Дори неочакваното нападение и потокът от автоматизирани мини не бяха успели да я нащърбят. Гравитационните сили в Транссатурновата система не можеха да я забавят, камо ли да я спрат. Тя щеше да ни донесе свободата.

— … толкова сте великодушен, че се съгласявате — казваше Тирус.

Не, този кораб беше мой. Нямаше да се откажа от него. Щях да го използвам и да поправя всичко, всичко!

Около мен се носеше шепот. Обърнах глава и видях чистото удоволствие, изписано на лицето на Пасус, докато всички — всички, които имаха и капка власт в тази империя — гледаха императора унизен в краката му.

— О, мило мое момче! Неприятно ми е да виждам, че ви боли. Но, разбира се, можете да получите това, Ваше величество — измърка Пасус и отпуши фиалата.

Тирус понечи да стане, но ръката на сенатора падна върху рамото му, показвайки, че трябва да остане на мястото си. Тирус посегна към фиалата, ала Пасус го спря с рязък глас:

— Не!

Бях обещала, че няма да гледам, и не исках да го правя, но сега видях как през тялото на Тирус преминава тръпка на чиста, неподправена омраза. Пасус не пускаше фиалата.

— Давайте — подкани го сенаторът.

Тирус се наклони напред — само с глава — и вдиша от фиалата направо от ръката на Пасус. Наблюдавах лицето му и се опитвах да преценя колко силен е наркотикът, каква част от съзнанието си ще може да запази Тирус. Наркотикът започна да действа и лицето на Тирус стана безволево, апатично.

Той се люшна напред, но Пасус го задържа с ръка и се обърна към наблюдателите:

— Спокойно можем да приемем, че най-накрая двамата с императора се помирихме.

Разнеслият се смях прободе слуха ми като острие. Може би беше учтив, а може би беше подлизурският смях в угода на сенатор, който сега разполагаше с власт над всички в тази стая… Но аз не можех да простя този смях. Ръцете ме сърбяха да изтръгна гласните струни на всички, които виждах. Исках единствено да забия Хера в този кораб и…

Погледът ми се стрелна към този красив кораб астероид и дори кръвта ми се наелектризира, когато прекрасната нова идея затанцува в ума ми. Това не беше само наченка — идеята проряза непрогледния мрак и откри път пред очите ми. В гърдите ми пламна надежда и аз я задържах като щит пред сърцето си, докато Пасус напомняше на Тирус да вдигне скиптъра, който беше изпуснал… а после започна да разкарва своя император ту насам, ту натам като тигър, обучен да скача през горящи обръчи.

Двамата с Тирус бяхме натясно, но това нямаше да продължи дълго и когато се нахвърлехме върху Пасус, нищо на тази галактика нямаше да го спаси. Лично щях да се погрижа за това.

29.

В Голямата хелиосфера Пасус застана във втория кръг отвън навътре. Държеше лениво скиптъра в ръцете си — носеше го „от името на императора“, както винаги казваше. Не откъсваше поглед от гърдите ми. Ако на негово място беше някой друг, щях да си помисля, че ме гледа с желание. Но това беше Пасус и погледът му беше прикован в концентричните слънца на Интердикта — знака, който ме превръщаше в човешко същество, поставен върху сърцето ми от водача на вярата, с която той изпълваше цялото си сърце, а все пак ѝ беше обърнал гръб заради собственото си удобство.

Във всеки случай Фустиан нан Домитриан се спря пред Тирус, който от предишната вечер не беше вземал веналокс и изглеждаше така, сякаш никога през живота си не е мигвал. Сутрин му даваха една доза, което означаваше, че започва да изглежда ужасно привечер — преди да му дадат следващата. Когато се развиделеше, вече пак му беше прилошало и се чувстваше зле. Това беше мъчение, което се засилваше и отслабваше, без да спира. Тирус потърка ръцете си, докато свещеникът капеше масло над главата му. После Фустиан се спря пред мен.

Зачаках с вдигната брадичка.

Фустиан се поколеба за миг, а после ме благослови.

Интердиктът беше взел решение вместо него и това, изглежда, беше достатъчно. Докато угасяха светлините, за да сложат край на службата, Пасус тръгна напред, стисна Тирус за рамото и едва не хвана и моето, но премисли и отпусна другата си ръка на другото рамо на Тирус.

— Първосвещенико, императорът и неговата бъдеща императрица трябва да се оженят скоро.

Фустиан нан Домитриан кимна замислено.

— Проблемът с нейния човешки статут вече не съществува. Ами наследниците? Все още има… генетични трудности. Очевидно е, че всяко дете, което им се роди, няма да бъде… съвсем човешко.

До този момент Тирус не беше обърнал никакво внимание на нищо — само се взираше в Пасус с кървясали очи и чакаше сутрешната си доза. Сега погледът му рязко се премести към свещеника.

— Няма да имам деца.

— Ще има, разбира се — каза спокойно Пасус. — Ще вземем от Немезида това, което е човешко, защото със сигурност трябва да има нещо, ще вземем и ДНК от императора…

— По-скоро ще се кастрирам сам, отколкото да създам наследник при тази ситуация! — изрева Тирус.

— Императорът не знае какво говори — отговори Пасус. — Колкото до… Немезида, можем просто да заменим нечовешкото в нейния геном с части от моя.

Тирус избухна в смях — странен, пронизителен звук, който го накара да се превие надве. Аз просто изгледах страшно Пасус, на когото смехът май не му хареса.

— Какъв ужас! — възкликна Тирус и избърса от очите си сълзите от смеха. А може би това беше пот. Изглеждаше капнал от умора. — Ние тримата ще си имаме бебе. Всички мечти на сенатора ще се сбъднат.

— Отвращава ли ви мисълта за моята ДНК? Това е обидно, Ваше величество. — Пасус дръпна обратно следващата фиала с веналокс на Тирус и я погледна замислено. — Бих желал да ми се извините. Или може би ще счупя на пода фиалата със следващата доза.

Очите на Тирус бяха изпълнени с трескавия блясък на омразата, но зависимостта го надви и аз трябваше да отклоня погледа си. Той не би искал да видя това; не исках да го виждам.

Ненаситната жажда за наркотика си имаше своя воля и тази воля сякаш завладя съзнанието му, изтласка всичко друго, което някога го беше изпълвало. Бях сигурна, че е така, защото Тирус никога не би допрял доброволно устни до ботушите на Пасус, не би търпял ръката, която го погали по косата, сякаш го възнаграждаваше.

— Във всеки случай — каза Пасус и махна със скиптъра (Тирус не участваше в разговора, а седеше на пода, подпрян на крака на Пасус и изцяло потънал в плен на веналокса) — ще организираме голямо зрелище без почти никакво време за подготовка, но искам да покажем новата съпруга на Негово величество на всички свещеници в империята, сега, когато е получила одобрението на Сияйния. Свещениците навярно ще станат по-отстъпчиви, когато настъпи мигът и аз реша да преразгледам въпроса за скиптъра.

— Кога ще дойде този миг? — попита свещеникът.

Погледът на Пасус се спусна към младия мъж в краката му. На лицето му се изписа изражение, сякаш преценяваше нещо.

— Мисля, че не повече от една година. Но можем да организираме сватбата сега. След четири дни ще има чудесен изглед към звездите. Дали да не го направим тогава?

— Много добре — съгласи се свещеникът.

Стори ми се, че някой е хванал сърцето ми и го е разтърсил.

Четири… четири дни?

— Чудесно! — съгласи се с усмивка Пасус. — Значи е решено. — И се обърна към Тирус: — Каква щастлива случайност за вас!

Тирус издаде някакъв тих звук дълбоко в гърлото си — може би съгласие, а може би възражение. Аз вперих ужасѐн поглед в него. Четири дни! Разполагах само с четири дни, след което щях да загубя Хера. Пасус щеше да я вземе веднага щом станеше обща собственост на двама ни с Тирус.

Не можех да си представя, че изобщо бихме имали някаква възможност за бягство без този кораб!

Каквото и да решах да правя, трябваше да действам колкото се може по-скоро.

Мислите ми препускаха трескаво, стрелкаха се във всички посоки. Почти бях решила да облека космически костюм, да спася Тирус, като нахлуя на Колос отвън, а после двамата просто да използваме Хера, за да прегазим всичко по пътя си.

Планът беше чудесен… като изключим факта, че Тирус вече не беше на Колос — предвидимо място, което ми даваше възможност предварително да измисля как да стигна дотам.

Сега всяка вечер нощуваше на различно място.

Оказа се, че е сбъркал, когато ми спомена, че не му е останало нищо, което да продаде. Пасус можеше да предложи за продан нещо много важно от името на императора и това беше самият император. Домитриан бяха най-изтъкнатото семейство в цялата империя и просто поради факта, че беше един от тях, Тирус представляваше символ за високото положение и властта на този, който го управляваше. Можеха да го използват за много неща.

Самото му присъствие в някоя зала означаваше, че влизането му трябва да бъде отбелязано с церемония. Тирус никога не се беше придържал към тази формалност освен по важни поводи, но сега, когато Пасус се беше вживял в ролята на заместник на императора, той настояваше всички винаги да отдават на Тирус такива почести… и винаги беше там, за да им се наслади докрай, сякаш бяха предназначени само и единствено за него.

Изображения на Тирус, заснет в един или друг стил дрехи, можеха да се използват, за да подпомогнат продажбите им. Всяка храна, напитка или наркотик, които опиташе, можеха да бъдат широко разгласени като „толкова прекрасни, че самият император ги употребява“. И, разбира се, всяка стая във всеки космически кораб, където Тирус прекараше нощта, скоро влизаше в аналите на историята на съответното семейство. Бъдещите гости на това семейство можеха да изпитат удоволствието да знаят, че спят в стая, достойна да приюти един галактически император.

Подозирах, че Пасус разделя контрола на Тирус с другите, за да разсее притесненията, че има прекалено голямо влияние над него. Винаги изглеждаше крайно неспокоен, когато даваше следващата доза веналокс на някого от останалите Високопочитаеми, който щеше да властва над императора тази вечер.

Започнаха спорове. Дори свикаха събрание на двора, за да уточни основните правила на сватбените приготовления. Тирус просто стискаше главата си с две ръце, без да обръща внимание какво се говори. Аз обаче слушах, трепереща от ярост, когато обвитата в облак от парфюм Уолстръм, с нейния навик да злоупотребява с фалшивата младост попита:

— Но ако той дойде и поиска да прави секс?

— С вас ли? — попита скептично Пасус.

— С когото и да е!

Кипях от такава ярост, че не можех просто да седя там и да гледам. Скочих на крака… и ръката на Тирус хвана моята. Изгледах го свирепо. Допреди секунда той седеше на мястото си със затворени очи, почти като заспал.

— Нямат право да вземат такива решения! — изръмжах аз.

Тирус поклати глава.

— Недей. Просто седни.

Сърцето ми думкаше оглушително. Яростта ме заслепяваше. Пасус се обърна укорително към събралите се:

— ДНК на семейство Домитриан е държавен въпрос. Не можем просто да я подмятаме насам-натам. Наследникът ще се роди, след като всички ние вземем решение, че сега е моментът и нито миг по-рано.

Исках да ги разкъсам всичките. Тирус обаче сякаш искаше единствено да спи.

Осъзнах, че се е примирил с факта, че такова важно решение е оставено извън неговия контрол, и ме изпълни безумен ужас.

„Ще се махнем — помислих си трескаво. — Тирус, това няма да продължи още дълго — по един или друг начин.“

Не можех да изрека думите. Всичко, което му кажех, щеше да бъде подслушано. Можех да говоря единствено с Невени на борда на Хера, където бяхме в безопасност.

Цялата галактика мислеше, че е мъртва, затова беше изцяло на мое разположение. Бомбардирах я с всичко, което не можех да кажа на никого другиго, но все едно говорех на стена.

Всъщност тя прекарваше почти цялото си време, вперила поглед в стените или, още по-лошо, като дереше ръцете и краката си с диамант, който бе намерила на кораба, и по кожата ѝ се разливаха тънки струйки кръв. Изглежда, предпочиташе това дори пред най-силните наркотици, предизвикващи еуфория. Единствения път, когато я видях да проявява някакво чувство, беше, когато неволно оставих включен екран с новини от Евридика, разказ за трагедията на Лумина. Твърдеше се, че луминарите били експериментирали с биологични оръжия и неволно били задействали едно от тях.

Това беше официалната история.

Невени счупи екрана. После пак потъна в мълчание.

Аз обаче ѝ говорех въпреки навъсената липса на отговор, с която се сблъсквах. Никога не съм била многословна, но говоренето беше за предпочитане пред пропастта, която ме поглъщаше, когато останех сама и всичките ми съмнения и страхове се просмукваха обратно.

Тъкмо ѝ дърдорех как „разбира се, всъщност не можем да поправим абсолютно нищо, преди да се върнем при Интердикта. Времето изтича…“

— Интердиктът ли?

Гласът на Невени ме стресна, стържещ, сух, подобен на грачене от дългото мълчание. Сега тя ме погледна сурово.

— Това ли е планът ти? Да отидеш при Интердикта?

— Той е човек със съвест.

— Той е високомерен дърт страхливец, който се крие далеч от галактиката вече петстотин години!

— Да, така е, но ще ни помогне — настоях аз. — Ако знаеше за резорбиращата мъгла, за тази ситуация… Не разбираш ли? Всеки един хелионист твърди, че му се покорява изцяло. Той е единственият човек в тази галактика, който е абсолютно недосегаем. Дори фракцията на сенатор Фон Пасус няма да дръзне да се усъмни в него. Само няколко думи от устата му и ще разрешим целия този проблем.

Сега Невени наистина ме гледаше и аз осъзнах, че съм успяла да предизвикам интереса ѝ. Тя каза тихо, почти като на себе си:

— Права си. Интердиктът е важен за тях. Всички го почитат. За тях той е ценен. — В тъмните ѝ очи пламна искрица живот. — Ще ти помогна да стигнеш дотам.

— Така ли?

— Точно така. — Гласът ѝ беше изпълнен с решителност. Тя скочи на крака и хукна покрай мен. — Остави ме да се изкъпя. Воня ужасно. А после… после ще измислим какво да правим.

30.

Тази вечер Тирус щеше да нощува на Цепелин, кораба на сенатор Фон Вандерфулд. Планът беше съвсем прост: щях да вляза в кораба отвън и да нося със себе си космически костюм, който да му дам. При подаден от мен сигнал Невени щеше да откъсне Хера от закотвящите кабели, двамата щяхме да използваме космическите костюми, за да се качим на кораба, и после щяхме да избягаме.

Невени беше скептично настроена.

— Щѐ ми се да имахме повече време да обмислим плана.

— Нямаме време — заявих категорично аз.

Утре беше последният ден преди сватбата ни. Бях отчаяна.

Това трябваше да сработи.

Внимателното ми пътуване през безвъздушното пространство към Цепелин ми отне почти час. Затаявах дъх всеки път щом зад някой прозорец наблизо помръднеше сянка, уплашена, че ще ме види този, който не бива да ме вижда. Но накрая успях.

Никой никога не слагаше на кораба си прегради, които да го предпазят от нахлуване отвън. Отворих люка на Цепелин, хвърлих се вътре и установих, че най-трудната част е да отворя космическия костюм, когато силата ми беше само колкото на обикновено момиче.

Излязох в коридора в същия миг, в който едно от обслужващите ботчета на Цепелин мина с бръмчене покрай мен. Но не се задейства аларма. Нямаше никаква причина ботчето да реагира на появата ми. Бях просто една от много хора. Друг бот мина покрай мен с поднос с наркотици и аз тръгнах след него по коридора, докато накрая пред него се разтвориха едни врати и зърнах група от Високопочитаеми, които се смееха и си бъбреха. Притиснах се до стената извън полезрението им и не помръднах, преди вратите отново да се затворят.

Всички бяха още будни и се веселяха. Трябваше да изчакам да се разотидат… ако предположех, че Тирус е сред тях.

Разбира се, че беше. Никой не даваше на Пасус подкуп в замяна на императора, без след това да изложи Тирус на показ на увеселението си. Затова трябваше да си намеря място, където да мога да изчакам, без да привличам вниманието, да се скрия и да го наблюдавам докато увеселението не свърши.

Разсеяно отклоних поглед нагоре, към вентилационната шахта. Ако успеех да се кача там… Завладя ме нерешителност, която продължи чак докато един прислужник не се насочи към мен на път към същата тази зала.

Спрях го. Погледна ме с изцъклените си очи, но те не се фокусираха — воднисти, празни очи, каквито като че ли бяха очите на всички прислужници.

— Стой така! — наредих аз. Събрах ръцете му, стъпих върху тях и се покатерих на раменете му. Ако не друго, то поне умеех да пазя равновесие като истинско изчадие.

Отворих панела, стиснах здраво ръба на шахтата и… и не можах да направя това единствено набиране, което ми беше необходимо, за да вляза вътре! Беше направо смешно! Наистина ли хората бяха толкова слаби?

Обърнах се задъхано към прислужника:

— Вдигни ръцете си право нагоре.

Той ги вдигна; покатерих се на тях и се оттласнах в шахтата. Започнах да спускам панела обратно на мястото му, но създанието все още не помръдваше с вдигнати ръце.

„Забрани прислужниците“, така бях помолила Тирус.

Само ако бяхме успели да го сторим!

— Сега отиди там, накъдето беше тръгнал — обърнах се към прислужника. Той продължи по пътя си и аз изсъсках: — И отпусни ръцете си до тялото!

Ръцете му паднаха от двете страни на тялото и най-накрая затворих шахтата.

След като най-после се добрах до решетката над приемната, която бях зърнала отвън, чух гласовете. Глупав смях. Осем души. Миризмата на наркотик на кристали, нещо сладко. Хвърлих бърз поглед в тази посока и зърнах прислужника, който беше влязъл преди мен. Сега всички го бутаха, дърпаха го най-грубо, а той търпеше със същото безизразно лице, както когато стоеше с ръце, вдигнати във въздуха.

До ушите ми достигна шум от тромави стъпки на един-единствен човек. Видях Тирус, който вървеше по коридора към стаята под мен. Сърцето ми заби лудо, но не посмях да се спусна долу.

„Изчакай, докато се оттегли за сън. Трябва да се е оттеглил.“

— Ваше величество? — разнесе се глас.

— Лошо ми е — отговори Тирус. — Оставете ме на мира.

— Ще доведа медицинско ботче — отговори вместо това гласът и разчорленият сенатор Фон Вандерфулд влезе в стаята след Тирус. Тирус отблъсна ръката, която домакинът бе отпуснал върху неговата.

— За няколко минути ме оставете на спокойствие! — тросна се Тирус. — Не мога ли поне за минутка да се махна от всички вас?

Вандерфулд отстъпи назад. Сенатор Фон Атън се присъедини към него. Двамата мъже наклониха глава един към друг. Атън заговори тихо, за да го чуе само Вандерфулд… и без да подозира, ми даде възможност да доловя думите и аз.

— Алектар наистина ни предупреди да внимаваме: той е император, но все пак едва навърши двайсет. Напълно нормално е да има подобни промени на настроението.

— Но гостите ми ще се изнервят! — възрази Вандерфулд. — Дали да не използвам веналокса… Моят син е на същата възраст.

— Не. Засега не му давайте дозата. Оставете ме да поговоря с него — каза Атън.

Вандерфулд се оттегли, а погледът ми се прикова с целия си фокус между пречките на решетката, докато Атън оглеждаше изпитателно Тирус. После прочисти шумно гърло, за да оповести присъствието си.

Извъртях се и се опитах да получа по-добра видимост. Тирус беше облегнал и двете си ръце на един подиум, украсен с бюст. Всъщност цялата стая беше пълна с такива бюстове — бронзови глави… на мъртви членове на императорската фамилия Фон Домитриан.

Вперих поглед в безизразните бронзови очи на Рандевалд. Атън подметна:

— Наистина прилича, нали? — и кимна към подиума.

Тирус въздъхна и претегли бюста в дланите си.

— Познавах я добре, Хораций.

— Моля?

Тирус просто поклати глава и остави бюста обратно на подиума. Погледнах да видя на кого е главата.

Видях и се стреснах. Това беше бюстът на баба му. На Високопочитаемата Сигна.

— Струва ми се, че тя е тук с нас и ни наблюдава — каза Атън.

— О, ако можеше да вижда с тези очи, щяхте да сте го разбрали — отговори горчиво Тирус. — Така щеше да ни се смее!

— Бях много привързан към баба ви. Тя беше изключително умна, макар и не толкова великодушна, колкото Ваше величество. Така и не ви благодарих за Тигрис. Такъв щедър подарък — измърмори Атън.

— Да — съгласи се кратко Тирус. — Всеки път се удивлявам, когато откривам колко съм великодушен.

— Мислех си дали да не му дам ново име във ваша чест.

— Тогава го кръстете Озимандий. Името е много хубаво.

— О, боя се, че не знам откъде идва. За разлика от вас не обичам да препрочитам онези стари книги. Знам, че на вас ви харесват. Най-интересното у Тигрис — продължи Атън и в гласа му се промъкна лукава нотка — са архивите от наблюдението.

Тишина.

Продължих да ги наблюдавам и усетих как у мен се заражда подозрение. Никога не бях харесвала бащата на Гладик. Какво беше намислил? От своя страна Тирус остана неподвижен дълъг миг. После каза:

— Сенаторе, категорично бих предпочел да ги изтриете.

— Ваше величество, уверявам ви, че съм дискретен. Нямам никакво намерение да ги показвам пред света. От тях научих толкова много неща! Сега ви разбирам по-добре, Тирус. Знам колко ви притеснява цялата тази ситуация.

— Така ли?

— Нито за минута не оставате сам. Постоянно ви използват за развлечение на други хора. Толкова много хора с власт се стремят да преобърнат тази ситуация в личния си живот, но вие не сте от тях. Аз уважавам това.

— Какво — попита Тирус с твърд тон — искате от мен, сенаторе?

— Предлагам да ви помогна. — И Атън извади една фиала.

Тялото на Тирус се скова. О, никога не биваше да разбира каква отчаяна жажда е изписана на лицето му, иначе щеше с всички сили да се опита да я прикрие!

— Може да запазим това в тайна — продължи Атън. — Намерих химическата рецепта. Сега вече няма нужда да разчитате само на Алектар. Не сте ли облекчен? От време на време ще можете да си почивате от пълзенето пред него и умоляването, когато той реши да не ви го дава.

Лицето на Тирус се сгърчи.

— Каква е цената ви?

Атън отстъпи крачка назад и Тирус го проследи с проницателен, бдителен поглед, който нито за миг не се отдели от фиалата.

— Искам да ви поканя на космическия си кораб. Може да идвате един път седмично или може би два, ако успеем да го уредим. И докато сте там, изобщо няма да се доближавам до вас. Това устройва ли ви?

Тирус не отговори. Знаеше — както знаех и аз, — че Атън се стреми да получи нещо. Подходът му беше много агресивен, но все още не беше назовал цената си. По лицето на Тирус обаче премина някакво изражение, което не можах да разгадая, и той притисна ръце към лицето си.

— Просто ми се иска да можех да спя.

— Да спите ли?

— Толкова съм уморен! Постоянно съм уморен. Може би се дължи на веналокса, а може би не. Никога не ме оставят да спя тогава, когато искам, или толкова дълго, колкото искам, и аз просто… Сенаторе, назовете цената си. От толкова време го усуквате, че съм сигурен, че ще бъде нещо ужасно. Ако искахте само да идвам на кораба ви, щяхте да говорите с Пасус.

— Изобщо не разбирате. Цената ми съвсем не е ужасна. Искам само това, което вече ви казах: да ми гостувате на Тигрис. И бих желал да вземате и бъдещата си… бъдещата си съпруга.

Възцари се тишина.

Тирус отпусна ръце. Можеше само да гледа сенатора.

— Видях я в архивите ви за наблюдение, както и в балната зала, и съм изцяло запленен. Бих желал да ѝ кажете, че трябва да ви придружава.

— Вие… да не сте… луд? — Гласът на Тирус звучеше спокойно, но в думите трептеше смъртоносна ярост. — Сигурно сте луд. Напълно луд. Значи мислите, че бих се… — Той млъкна за миг, преди да продължи: — Не. За нищо на света. Не! Изтрийте архивите и си избийте от главата тези мисли.

Атън беше изоставил всякакви преструвки за уважение. Сега гласът му беше рязък:

— Ваше величество със сигурност осъзнава, че отблъскването само прави страстта още по-силна. Настоявам. Дойдох при вас от учтивост, но вие сте прав — имам всички възможности изцяло да ви заобиколя. Няма нужда да ви питам. Няма нужда да питам дори нея…

Тирус грабна бронзовия бюст на Сигна и го стовари върху черепа на Атън. Движението беше толкова рязко, че за миг дори и аз не разбрах какво виждам, докато ръката на Тирус се отмяташе и спускаше отново и отново, а черепът на Атън се разцепваше все повече с противни тъпи звукове…

От съседната стая се разнесоха гласове. Част от гостите нахлуха. Разнесоха се викове.

Умът ми изведнъж се проясни и стиснах с всички сили ръбовете на шахтата. Едва успях да се въздържа да не я разбия и да не се хвърля там долу.

Но не можех. Не можех. Струваше ми се, че имам не ръце, а хищни птичи нокти, докато ги насилвах да се отворят, докато се насилвах да се отдръпна. Под мен Тирус продължи да удря главата на Атън дълго след като я беше превърнал в каша от кръв и мозък. Заобикаляха ги ужасени наблюдатели, но нито един не посмя да се приближи. Когато Тирус най-накрая ги забеляза, туниката му беше изцапана с кръв, която тъмнееше в сюрреалистични форми.

Той се изправи, избърса окървавения бюст на баба си и го остави обратно на подиума. После почисти падналата фиала с веналокс, седна до прозореца и се зае с използването ѝ, сякаш не се беше случило нищо.

Възцари се мъртвешка тишина. Той беше сложил край на увеселението.

Затворих очи, там горе, във вентилационната шахта. Чувах единствено собственото си дишане във въздуха, докато плановете ми за бягство умираха. Нямах друг избор, освен да чакам, без да се показвам.

На кораба се стече тълпа от хора, а накрая се появи и самият Пасус и с груб глас отпрати другите.

— Сега вече прекалихте, Тирус!

— Така ли?

— С този човек сме приятели от половин век. Знаете какви ще бъдат последствията — отсече сенаторът и повиши глас, за да го чуе един слуга, който се въртеше около вратата: — Намерете Немезида. Доведете я тук!

Сърцето ми подскочи. Щяха да отидат на Хера. Аз не бях там, но Невени беше.

Замислих се дали да не предизвикам съдбата и да скоча там долу… Но Тирус просто се подсмихна.

— Алектар, нищо няма да ѝ направите.

Гласът му беше леко пресипнал от опиянение, но думите му бяха по-ясни, отколкото биваха обикновено непосредствено след употребата на веществото.

— Казах ви, че всяко насилие от ваша страна ще доведе до насилие срещу нея! — изрева Пасус. — Немезида ще загуби един от крайниците си. Изкушавам се да отсека два…

— Атън не ви беше приятел — прекъсна го Тирус. — Ако ви беше истински съюзник, щеше ли да ми даде това?

Тишина. Надникнах надолу и видях, че Пасус е взел празната фиала с веналокс, онази, която Атън беше дал на своя император зад гърба му.

— Според мен това ми осигурява закрила срещу последствията.

Тишина. А после добави:

— Да. — И след още една секунда: — Този път.

— Били сте приятели от половин век. Наистина сте били привързан към него, нали? — Тонът на Тирус беше изпълнен с подигравателно съчувствие и отровна жлъч. — Какво предателство! Колко жестока може да бъде вселената!

„И още как!“ — помислих си аз.

Вселената наистина беше жестока. Тирус ме беше спасил от това, да отмъстят на мен за извършеното от него насилие, но освен това беше предотвратил всяка възможност да спася и двама ни от тази клетка. Тази нощ щяха да го наблюдават внимателно. Нямаше да мога да го измъкна тайно.

Очите ми се затвориха. Главата ми запулсира от болка.

Още един ден свобода и на следващия тази свобода щеше да свърши. Двамата с Тирус щяхме да се оженим, Пасус щеше да получи Хера и аз не виждах никакъв начин да се спасим.

31.

След завръщането ми на Хера Невени от пръв поглед разбра, че планът се е провалил. Не изглеждаше учудена. Може би с времето беше свикнала да приема най-лошото.

Аз обаче не бях.

— Не се учудвам. Всъщност съм малко облекчена.

— Облекчена ли?

Невени ми помогна да съблека полувтвърдения космически костюм.

— Не спирах да мисля за това. Дори да беше успяла да стигнеш до императора, да ми дадеш сигнал и после да го качиш на Хера, пак… Помисли! Корабите на всички Високопочитаеми щяха да полетят след нас и да ни преследват чак до края на системата. Мисля, че щяха да успеят да ни спрат.

Главата ми болезнено пулсираше.

— Радвам се, че си доволна. Нали разбираш, че току-що загубихме всяка възможност за бягство?

— Всъщност не сме. Имаме още една, при това нелоша. Когато се сетих за нея, вече беше прекалено късно и ти беше тръгнала, но сега… Мисля, че се сетих кое е идеалното време за плана ти.

Отправих ѝ остър поглед.

— Така ли?

Невени се усмихна.

Беше денят преди венчавката и двамата с Тирус щяхме да получим Хвалебствието и да започнем Навечерието си. Цял куп сенаторски съпруги и съпрузи щяха да ме помажат. Те нахлуха на Хера и се престориха, че ме събуждат, и аз ги оставих да продължат с ритуала.

Аз помазах Елантра преди Хвалебствието ѝ и това беше… Това беше най-съкрушителният от всички дни на съществуванието ми.

Мирисът на маслото, което Високопочитаемата Фон Кантернела отвори, за да намаже гърба ми, събуди у мен спомените за очите на Дония в миговете на предсмъртната ѝ агония, и болката ми навярно пролича по изражението ми. Съпругът на сенатор Фон Уолстръм, който беше точно в полезрението ми, издаде някакъв приглушен звук, залитна назад и се спъна в ниската маса отзад.

Против волята си, аз се усмихнах и около мен се разнесе неловък тих смях. Съпругът на сенатор Фон Уолстръм не го знаеше, но беше отклонил мислите ми от Дония. Новодошлите ме облякоха в роба от бяла коприна и аз се обърнах към тях:

— Продължавайте, помажете се един друг. Аз ще съм в банята.

Оставих ги да се занимават с това и затворих вратата зад гърба си.

— Сама съм — казах.

Невени излезе от помещението за къпане.

— Това е най-доброто, което успях да намеря — рече тя и ми показа едно въже. — По-здраво е, отколкото изглежда. Щях да използвам синтезаторите и да направя още, но…

Поклатих глава. Пасус беше конфискувал всички синтезатори на Хера освен един и бях сигурна, че го държи под наблюдение, за да е спокоен, че не се опитвам да се добера до някой заместител на веналокса или до някой експлозив.

Дръпнах въжето, за да изпробвам здравината му. То не се скъса, но при сегашната ми сила това не означаваше кой знае какво.

— Това стига, за да завържа Тирус за себе си.

Невени стрелна поглед към мен и после го отклони.

— Трябва да използваш този възел, който ти показах, и да се завържеш за стената. Остави го да се държи за теб.

— Не — отговорих аз. — Не знам дали е достатъчно силен.

— Не знаеш дали ти си достатъчно силна — отбеляза тя и в гласа ѝ се прокрадна остра нотка.

— Скоро ще разбера — отговорих.

— Аз, еее, мисля, че трябва да обсъдиш всичко това с него. Предварително. Ако имаш възможност.

— Разбира се — съгласих се. Но имаше едно голямо „но“.

Бях започнала да завързвам възела, за да задържа въжето около бедрото си, но Невени бутна настрана ръцете ми и се зае с онзи неин сложен възел, при който единият край на въжето оставаше свободен, готов да развърже всичко само след леко дръпване.

— Благодаря — казах ѝ искрено и наместих робата си обратно на мястото.

За няколко секунди двете просто се гледахме. Откакто се изтръгна от вцепенението си, тя преливаше от решителност, но дори и така, пак приличаше на сянка на предишната Невени. Беше прекалено слаба, сякаш някой я беше изтърбушил отвътре. Тя се усмихна за миг. Знаех, че тази усмивка е само заради мен.

— Ти изобщо ли не си нервна? — попита Невени.

— Няма смисъл от нерви. Или ще успеем и ще избягаме, или няма и аз ще умра. — Изгледах я замислено. — А ти…

— Аз не съм нервна. В най-лошия случай — ако планът ни се провали, — ще разберат, че съм жива, и ще умра, а това изобщо не ме вълнува.

— Няма да се извинявам задето ти спасих живота.

Обърнах се и понечих да изляза, но Невени каза:

— Немезида, не знам дали това има значение за теб, но ти благодаря, че ме спаси. Ти ми беше по-добра приятелка, отколкото мисля, че бих могла да ти бъда когато и да било.

Бях ѝ спасила живота, бях я ударила само веднъж от началото на познанството ни и бях проявила към нея голямо търпение.

— Да. Аз наистина съм чудесна приятелка, нали? Странно, че ти си ми единствената приятелка.

Невени се разсмя.

— Много странно!

Тя се наведе към мен, целуна ме по бузата и рече:

— Ще се видим от другата страна.

Хвалебствието обикновено се състоеше дълго преди Навечерието.

Хвалебствието полагаше началото на официалния годеж. Често се случваше то да обвързва двама Високопочитаеми, които никога не се бяха виждали, камо ли да са правили секс. Свещеникът започваше трийсетте дни, като прилагаше хормонални стимуланти, за да синхронизира телата на двойката. От този ден нататък годениците се срещаха формално всяка сутрин под въздействието на подобряващи настроението наркотици, за да може всеки да започне да свързва другия с приятни чувства.

Вечерите бяха посветени на други съвместни преживявания, които насърчаваха обвързването: двамата вземаха заедно еуфористични наркотици, за да насърчат духовните връзки, амфетамини, за да изпълнят заедно някоя сложна задача (обикновено старателно приготвяне на бъдещата им спалня). Стимуланти, за да могат да водят продължителни дискусии до след полунощ, успокоителни, за да преживеят първата си съвместна дрямка. А после идваше Навечерието: мигът, в който свещеникът им даваше силния афродизиак Огнена целувка.

Това беше денят, в който двамата консумираха връзката си.

Историята познаваше много годежи, развалени след разочароващо Навечерие. Ако двамата партньори не можеха да се задоволят взаимно тогава, когато физическото и емоционалното им желание един към друг се намираше във връхната си точка, значи нямаше да успеят никога. Тъй като Навечерието обикновено беше събитие, на което присъстваха свидетели, роднините и приятелите често даваха мнение за сексуалното привличане на двойката.

Понеже двамата с Тирус вече бяхме правили секс, щяхме да преминем направо от Хвалебствието към Навечерието. За жалост, макар че бяхме сигурни в сексуалното си привличане, пак щяхме да имаме наблюдатели, за да останат доволни всички, които искаха да ни критикуват или да изкажат мнение.

Участниците в ритуала не осъзнаваха, че мога да ги чуя, докато тихо обсъждаха предстоящото събитие на път към Голямата хелиосфера.

— … обзалагам се, че е груба с него.

— Няма ли да го нарани?

— Не, чух, че точно сега била безобидна.

— Тя не би го наранила. Изчадията имат голям опит в такива ситуации…

Загубих интерес към шепота им, защото влязохме в Голямата хелиосфера и хората, помазали Тирус — цяла тълпа — се смълчаха. Видях Тирус, облечен в бяла копринена роба като мен, и болезнено усетих притискането на въжето, увито около крака ми… Трябваше да споделя този план с него. По някакъв начин.

Заехме мястото си пред Фустиан нан Домитриан и той поде своето Хвалебствие.

— При обичайни обстоятелства щях да получа сведения от семействата и на двама ви с описания на велики сексуални подвизи, но Ваше величество няма живи роднини, а булката… Нейната ситуация е много сложна…

Сенатор Фон Уолстръм подигравателно прошепна на един от хората, застанали до нея:

— Трябва да ни опише сексуалната мощ на синтезатора…

Фустиан не чу тихото хихикане, което се разнесе в отговор.

— … затова аз ще възславя сексуалните подвизи на нашите суверени от рода Домитриан — вашите предшественици, Тирус. Нашият първи император, Сефий, бил смирен човек, замаян и объркан от властта, която го насилили да приеме. За него копулацията била приятелски спорт, в който човек трябвало да участва с чудесно настроение и енергия…

После премина към дъщерята на Сефий.

Тирус се изчерви, защото с ужас бе осъзнал същото, което осъзнах и аз току-що: Фустиан смяташе да говори за императорите от рода Домитриан един по един.

Присъстващите също го разбраха бързо, защото започнаха първо крадешком, а после все по-открито да излизат от хелиосферата.

По времето когато Фустиан стигна до Рандевалд (след като възвеличи „енергията“ на безброй членове на рода Домитриан и описа цял куп други с двусмислената дума „нетрадиционни“), Голямата хелиосфера вече се беше разделила с повечето от присъстващите. Включително със сенатор Фон Пасус.

— … ръководих три Навечерия за Рандевалд тук, в тази хелиосфера… — и Фустиан замълча, защото осъзна, че три Навечерия без нито един брак не могат да бъдат възприети по никакъв друг начин освен извънредно негативно, а от страна на човек, който не беше Домитриан, беше изключително неразумно да оскърбява човек, който беше.

И това не беше всичко: сега всички гледаха към една от малкото участнички в помазването, останали в залата — Високопочитаемата Фон Кантернела, любовницата на покойния император. Тя се изчерви и измънка:

— Той беше находчив.

Всички се размърдаха неловко. Фустиан бързо продължи:

— А сега е ред на Тирус фон Домитриан и всички ние с нетърпение очакваме да се зарадваме на уменията, които ще видим от тези двама млади влюбени.

Фустиан се извърна, за да вземе Огнената целувка, а аз погледнах назад.

— Повечето зрители вече излязоха — обърнах се към Тирус. — Сега как ще разберем дали помежду ни съществува сексуално привличане?

Но Тирус не се усмихна. На лицето му беше изписан само мрачен гняв.

— Ще се върнат. Няма да пропуснат събитието. — Той сведе поглед към земята. — Но ние ще ги разочароваме.

Тирус наклони лакътя си, за да мога да видя ръката му, и след миг забелязах, че цветът ѝ от лакътя до китката е малко по-различен. Ако той не ми го беше посочил, нямаше да забележа… Фалшива кожа, която щеше да го предпази от въздействието на Огнената целувка.

Това беше такава дребна, маловажна подробност! Но очите на Тирус проблеснаха с печален триумф. В гърдите ми зейна дупка. Наистина ли се бяхме върнали тук, очаквайки да забраним създаването на прислужници, да възстановим научните занимания, да поправим всички злини в тази галактика? Ето докъде бяхме паднали — да печелим само дребни победи като да не бъдем наблюдавани на Навечерието без наше съгласие.

Тирус изигра голямо представление, преструвайки се, че изпада под въздействието на Огнената целувка. Фустиан я втри в китките ни, и Тирус започна да диша учестено и да се олюлява. Погледът му пламна и се прикова в мен.

Насочи се към мен, сякаш отчаяно искаше да ме достигне, докато придружителите ни извеждаха от Голямата хелиосфера и ни водеха обратно към императорската спалня на Валор Новус. Те изпълниха задачата си и го задържаха настрана.

Почти успяхме.

Но после неколцина от тези, които бяха напуснали хелиосферата, ни настигнаха. Мъж, който се бе заел със задачата да наблюдава Тирус така внимателно, единствен освен мен можеше да разбира езика на тялото му също толкова добре.

— Веналоксът на Ваше величество е тук — каза Пасус.

Тирус обърна глава към него и той се възползва от тази възможност да сграбчи брадичката му и да я задържи неподвижна.

— Недейте — рече Тирус и се дръпна от хватката му.

Фустиан нан Домитриан задърпа ръкава на Пасус и прошепна:

— По-добре не го докосвайте, докато Огнената целувка е в организма му…

— Преструва се! — отсече Пасус. — Да не сте сляп?

— Вие какво… Въобразявате си — опита се да го заблуди Тирус с неясен глас. После посегна към мен… но ръцете на Пасус се стовариха върху раменете му и го дръпнаха назад.

— Да не сте подкупили някого да сипе някакви примеси?

— Точно сега е по-добре да не ме докосвате! — процеди през зъби Тирус.

— Докосването ми е същото, както винаги, защото вие… какво? Предварително сте взели някакъв анксиолитик[3], за да го неутрализирате? Какво?

Тирус отвърна на гневния му поглед с още по-гневен.

— Веднага… ме… пуснете.

Пасус вдигна ръце, но сниши гласа си до заплашителен шепот:

— Знаете колко ценя личното ви достойнство. Наистина ли искате да проверя пред всички — пред нея — дали ме лъжете?

Пред нея. Пред мен.

Тирус затвори очи. Прокара злобно нокти по ръката си и разцепи фалшивата кожа.

— Умно момче! — похвали го Пасус, направи знак на Фустиан и лично приложи на Тирус Огнената целувка, като я втри внимателно във вените на врата му.

Така отнеха на Тирус дори и тази мъничка победа.

Очаквах го в спалнята — не исках да видя как се поддава, както прекалено често бях виждала да става с веналокса.

Отвих въжето от крака си, пъхнах го под чаршафите. Никой нямаше да си направи труда да се занимава с наблюдение, докато бях тук сама. Но веднъж озовяхме ли се заедно…

Вратата се отвори и в спалнята долетя порой от хрипливи гласове. Тирус застана на прага, вкопчен в касата, със замаяно изражение. Копнежът го изгаряше, но аз можех да мисля единствено за решимостта му в Голямата зала, за желанието му да не показва на наблюдателите това, което искаха да видят. И взех решение.

Стрелнах се напред, дръпнах го вътре и затръшнах вратата, за да ни скрия от погледите на тези очи. Тирус ме грабна в обятията си.

— Нем… — и устните му се озоваха върху моите, корави, настойчиви.

— Тирус, аз… — започнах и се отдръпнах.

— Ммм?

Ръцете му ме обгърнаха, привлякоха ме към него. Всичко в жестовете му беше бурно, изпълнено с неотложна нужда. Топлото му тяло се притисна към моето и кръвта ми зашумя. Ако все още бях много по-силна от него, нямаше да се чувствам неловко. Вместо това го отблъснах с всичка сила и се измъкнах от хватката му.

— Насам — казах аз, опитвайки се да ни насоча към свързаната със спалнята баня.

Очите му блестяха трескаво, ръцете му ме дърпаха обратно, а в това време аз го влачех напред. Успях да го замъкна в банята, докато той търсеше с устни и допир всяка част от мен, озовала се в близост до него. Залитнахме и се ударихме в умивалника. Тирус ме вдигна на него и обви краката ми около кръста си.

— Тирус, ти не искаш…

— Обичам те — промълви той задъхано и отчаяно ме целуна.

Избягнах целувката му и бутнах главата му настрана. Той не можеше да пази равновесие, затова минах покрай него и влязох в помещението за къпане. Той ме настигна, когато вече стоях там и се оглеждах объркано.

— Къде е ваната? Душът? — попитах аз. Това помещение изглеждаше пълно с камъни.

— Толкова си красива… — отговори Тирус, с което не ми помогна особено, и ме привлече обратно в прегръдките си.

— Включи водата! — провикнах се аз към въздуха, опитвайки стандартната команда.

Това свърши работа. От стените потече вода, заизлива се върху камъните на разпенени струи, започна да се стича в басейна, който наподобяваше езерце. Стените се промениха — от безлично сиви се превърнаха в същинско изображение на небеса преди буря. От тавана по нас заваляха дъждовни капки и засъскаха, когато започнаха да падат в димящата вода.

Значи целта на това помещение беше да наподобява среда на открито.

— Това обяснява камъните — обърнах се към Тирус.

— Камъни… — простена той, сякаш бях казала нещо изключително провокативно. Навярно всичко, което говорех точно в този момент, на него му звучеше така.

Смених водата — наредих да потече студена. От басейна се надигна трептяща топлинна стена, а стените се превърнаха от буреносни облаци в ясни сини небеса. Тирус ме беше обгърнал с ръце, затова се извъртях и го притиснах към края на водата.

— Кажи ми, ако е студена.

Наложи се да повторя няколко пъти, преди той да отпусне пръстите на едната си ръка във водата. Другата не спираше да броди по кожата ми, навсякъде, където успееше да ме докосне.

— Много е студена. Като лед.

— Значи действа — прецених аз и го бутнах право в нея.

Той изплува с вик, но ледената вода го беше разбудила като силен шамар. Тирус ме погледна и примигна.

Косата му беше полепнала по черепа, очите му бяха разширени.

— По-добре ли си? — попитах.

Той се изчерви.

— По-добре. — Потопи се дълбоко във водата, изплува, целият подгизнал, и продължи: — Много по-добре.

— Колко време ще продължи тази Огнена целувка?

— Дай ми десет минути. После вече ще мога да се владея. Немезида, аз… аз направих ли нещо неприлично?

— Каза на едно изчадие, че го обичаш и че е красиво. Почти всички в тази галактика ще го сметнат за неприлично.

Той не се усмихна. Вместо това попита напрегнато, почти сърдито:

— Нараних ли те?

— Нищо не си направил, Тирус.

— Мразя всичко, свързано с това положение — промълви той с глух глас. — Понякога ми се струва, че ще полудея.

Огледах се наоколо. Пасус щеше ужасно да се ядоса, ако провалях тазвечерното забавление, но когато виждах това помещение за къпане с леещата се вода и съскащия водопад…

— Тирус, трябва да ти кажа нещо веднага щом си сигурен, че можеш да се приближиш до мен, без да загубиш самоконтрол.

Видях, че съм привлякла интереса му. Той рече:

— Само… само стой далеч от водата. Аз ще…

Наведох се към него и той рязко си пое въздух, но не понечи да ме сграбчи.

Затова прошепнах в ухото му:

— Утре ще избягаме.

32.

Двете с Невени бяхме измислили всичко. Шансовете ни за успех бяха почти нулеви, но това беше последната ни надежда.

Утре сутрин двамата с Тирус щяхме да започнем сватбения си ден с обичайното кръвно жертвоприношение. Това щеше да се случи на Тигрис, на арената. Жертвоприношението, което беше уредил Пасус, беше замислено като обида към мен: щяхме да наблюдаваме борба до смърт между Мъка и Риск.

Пасус искаше да ми натрие носа, подчертавайки техния нечовешки статут — искаше да ги гледам как умират заради спорта като всяко друго животно.

Аз обаче се бях сетила за нещо във връзка с това кръвно жертвоприношение. Високопочитаемите не биха се скупчили напред с надеждата да видят как двама обикновени мъже се бият до смърт. Те щяха да искат да видят две изчадия в пълната им сила.

Това означаваше, че невралните им супресори ще бъдат изключени.

Както и моят.

Щяхме да бъдем на борда на най-слабия от всички космически кораби на семейство Домитриан, заобиколени от хората, които управляваха останалите кораби в Хризантемиума, и за още няколко часа аз щях да разполагам с контрола над най-силния кораб на рода Домитриан.

Щяхме да се спасим.

Или да загинем.

Шезар нан Домитриан и слугите му трябваше да пристигнат в 8 часа. Двамата с Тирус станахме от леглото. Бяхме продължили да дразним всички наблюдатели, като прекарахме нощта в онзи сън, от който знаех, че Тирус има отчаяна нужда… Но когато и да отворех очи, виждах, че ме наблюдава и на лицето му е изписано странно умиротворение.

— Моля те, кажи ми, че си поспал поне малко — рекох аз.

— Поспах.

— Кажи ми, че това не са само думи.

Той се засмя — искрен, чист звук — и аз се сгуших до него. Не исках никога да го пускам. Тирус дори не желаеше да вземе веналокса — беше толкова ободрен и оживен от плана ни. Аз обаче го убедих да го стори. Последното, което ни трябваше, бе да страда от ефектите от отвикването по време на това, което ни предстоеше.

Докато ни обличаше, Шезар нан Домитриан водеше учтив разговор.

— Как мина Навечерието?

— Ужасно — отговори кратко Тирус.

— Да. Смятаме да развалим годежа — съгласих се аз.

И двамата изглеждахме много строги, но после очите ни се срещнаха и се усмихнахме. Шезар видимо се беше напрегнал, но сега разбра, че се шегуваме, и учтиво се засмя.

Не беше прието някой да носи метал на арената, затова и двамата бяхме облечени в черна кожа. Тази на Тирус беше фрак, а моята — безшевна прилепнала рокля с дълбоко V-образно деколте, което разкриваше белега ми на човек. Внимателно нанесоха на лицето ми пенлива есенция, от която кожата ми се обля в ослепително сияние, и изсветлиха косата ми до платинен оттенък, не много по-тъмен от истинския ми цвят.

По собствен избор Тирус изглеждаше така, както винаги. Червеникавата му коса беше сресана назад, дрехата му — черна като обсидиан също като моята, в контраст със скиптъра, който Пасус щеше да му донесе, за да го носи пред тълпата. На този етап този нищо незначещ инструмент на властта беше почти подигравка с нас. Надявах се това да се промени.

— Имаш ли някакви съмнения? — попита Тирус и ме погледна напрегнато.

Всеки наблюдател би сметнал, че говорим за венчавката.

— Никакви. А ти?

— Абсолютно никакви — отговори той със сурово изражение. Взе ръката ми в своята и двамата излязохме да посрещнем съдбата си.

Днес арената на Тигрис се пукаше по шевовете. Кръвното жертвоприношение в чест на сватбата на императора беше голямо събитие. Много от тези натруфени, суетни Високопочитаеми се бяха сбили за най-хубавите места около арената за животински борби. Второто най-желано място беше това, което щеше да им позволи добре да видят моята реакция при гледката. Какво унижение се надяваха да зърнат само!

Тирус наблюдаваше с неприятно изражение най-видните Високопочитаеми, които бяха избрали места, позволяващи им да наблюдават повече нас, отколкото животните — доста необичаен избор.

— Не казвай на Мъка и Риск какво сме замислили — рече ми той много тихо.

— Но ако не…

— Никакво предупреждение! — изгледа ме сурово Тирус. — Те не заслужават.

Така каза и Невени, когато бях измислила каква роля ще играят изчадията в този план. И на нея ѝ отказах.

— Трябва да ги предупредим.

Тирус си пое дълбоко въздух и го изпусна. Очевидно искаше да възрази, но тогава тълпите около нас се сгъстиха и пътеката, разчистена от двете ни страни, се стесни. Бяхме заобиколени от Високопочитаеми, всички до един застанали прекалено близо до нас.

Сред цялата тълпа зърнах само един човек, който не изглеждаше въодушевен от предстоящото жертвоприношение.

Забавих ход.

— Един момент! — обърнах се към Тирус и усетих как ме гледа, докато се приближавах до момчето, чийто баща бе убил.

Гладик скочи на крака и притисна ръката ми към бузата си.

— Всичко е наред — казах му, — … сенатор Фон Атън.

Той затвори очи. Да. Сега това беше титлата му.

— Чух. Съжалявам за загубата ви.

Сенатор Фон Атън заслужаваше да умре, но това не означаваше, че Гладик трябваше да изпита болката от загубата му. Освен това не исках да поема и най-малкия риск той да пострада. Много от присъстващите заслужаваха това, което предстоеше, но той не.

— Гладик. Иди да тъгуваш насаме.

— Исках да съм тук, за да те подкрепя.

Поклатих глава.

— Недей да стоиш тук — настоях и се наведох над него, обзета от внезапна решителност. — Ако наистина си ми приятел, недей да гледаш.

Той се озърна напрегнато наоколо и се наведе много близо до мен.

— Трябва да ти кажа нещо. Аз съм новият сенатор Фон Атън. Затова… затова ми казаха нещо, но ти трябва да го разбереш. Свързано е с веналокса.

След днешния ден това нямаше да има значение. Притиснах ръце до раменете му, за да му покажа, че трябва просто да си тръгне, но шепотът се заизлива от устните му припряно и ме прободе като нож:

— Това е невротоксин. Пасус, Локлейт, Фордайс… Те всички го знаят. Отравя мозъка му и ефектът му постоянно се усилва. Казват, че затова императорът… че затова е убил баща ми.

Вперих смаян поглед в него и кръвта зашумя в ушите ми.

— Умът му… умът му не изглежда засегнат.

— Това, което се уврежда, не е интелектът му, а… Не знам имената. — Той посочи някъде към челото си. — Съпричастността. Съвестта. Това е цялата причина, поради която им се наложи да го превърнат в просяк — той не може да представлява заплаха за тях, когато няма нито автономия, нито свое богатство…

Яростта, която се надигна в гърдите ми, ме заслепи. Разбира се! Разбира се, че такъв беше планът им! Това, че някой враг иска да те удуши, нямаше значение, ако му отсечеш ръцете, преди да успее да посегне към гърлото ти.

— Но истинската причина… — продължи едва чуто Гладик и аз разбрах, че също като мен е забелязал, че хората започват да гледат към нас. Скоро щяха да се опитат да дочуят какво си говорим — … е, че се надяват веналоксът да те неутрализира.

— Мен?

— Отделните части на мозъка… Те са свързани помежду си. Ако заличат съпричастността, ако заличат съвестта, си мислят, че ще заличат… теб.

Обичта му към мен.

Една ледена ръка стисна сърцето ми, защото разбрах към какво точно се стремят. Някога не живях ли и аз, без да чувствам никаква съпричастност, никакви угризения на съвестта… никаква любов? Преди да ме обвържат със Сидония, бях абсолютно неспособна на такива чувства.

Когато се откъснах от Гладик и тръгнах обратно към Тирус, който ме наблюдаваше с тези свои светли умни очи, обграден от тълпа от врагове, — усетих как ме побиват студени тръпки. Един спомен оживя в съзнанието ми с ослепителна яснота. В деня, в който Пасус уреди венчавката ни в Голямата хелиосфера, Фустиан спомена за скиптъра.

А Пасус отправи към Тирус продължителен, внимателен поглед.

Преценявал е с каква скорост се движи към целта. Тази цел беше безразличие към мен. Дали си мислеше, че ще може да ме убие, когато настъпи денят, в който Тирус вече не изпитва любов към мен? Или се надяваше, че самият Тирус ще поиска да се отърве от жена си?

Върнах се при Тирус и той прокара ръката си от рамото към китката ми, докато пръстите ни се преплетоха. В очите му видях успокоителна мекота.

Още не беше късно.

— Нали не си му казала? — попита той и в гласа му се появи предупредителна нотка.

Тирус не се интересуваше дали Гладик ще умре. Гладик, който никога не ни бе сторил нищо. Сега виждах в това не само гняв, породен от положението, в което се намирахме. Прогоних тази мисъл.

— Наредих му да отиде да скърби някъде насаме. Никой не иска да го гледа как плаче.

Над лицето на Тирус падна сянка. „Да, знам какво направи с баща му“ — помислих си аз.

— Имах основателна причина — каза той.

— Знам.

Не можех да го осъдя за убийство — не бях чак такава лицемерка. Но имаше някои неща, които очаквах от себе си, и други, които очаквах от Тирус. Това не беше в негов стил. Сега знаех защо.

Навремето двамата за първи път заявихме политическа позиция, като се обявихме срещу животинските борби. Затова Пасус бе решил, че ще отпразнуваме венчавката си, като ги възстанови. Изчаках да извадят от пода на арената животните за подгряване и да ги пуснат на свобода, за да възбудят тълпата, да я подготвят за кръвното жертвоприношение, което беше дошла да види. Едното от тях беше старата мантикора на Рандевалд, а другото — хибрид от мечка и нещо друго.

Мечката сякаш се обърка от внезапната си свобода. Мантикората обаче не — тя нададе оглушителен крясък и ѝ се нахвърли. Първата кръв се проля и тълпата изрева.

Възползвах се от този миг, за да се наведа и да зацелувам брадичката на Тирус, продължавайки нагоре към ухото му. Всеки, който ни погледнеше, би помислил, че се държа неприлично на обществено място — че гриза игриво ухото му.

Всъщност му съобщавах за веналокса.

Тирус ме слушаше с безизразно лице. Отначало се зачудих дали не ме е разбрал погрешно, но после видях, че е преплел пръсти, за да не треперят.

— Значи има причина. Има причина защо се чувствах… — Гласът му секна.

Мечката вече беше мъртва, при това без да окаже достойна съпротива. Във въздуха се разнесоха разочаровани стонове. Мантикората облиза кръвта от устните си. Издигнаха на арената следващия ѝ противник: интересна смесица от лъв и акула. Ръцете на присъстващите се стрелнаха надолу и трескаво започнаха да въвеждат сумите, които залагаха.

— Нали разбираш защо не мога да го приема — попитах тихо аз, — когато казваш, че не желаеш да използваш Мъка и Риск?

— Смяташ, че… че трябва да се вълнувам повече за тях — промълви той.

Аз кимнах.

Лъвът подуши кръвта и мигновено застана нащрек. Когато мантикората му се нахвърли, той беше готов и тази борба бе по-енергична от първата. Мантикората, която бе по-слаба от него, прибягна до нанасяне на разрези с отровната си опашка — нечестно предимство, което Рандевалд бе наредил да вложат в нея при създаването ѝ. Високопочитаемите скришом замърмориха, че тази парализираща отрова „съсипвала всички схватки“.

А после над нас се плъзна една сянка и Пасус се приближи. Усмивката му беше отровна като опашката на мантикората.

— Ваше величество. Немезида. Надявам се, че сте спали добре. Снощи много хора останаха разочаровани.

Тирус преметна ръце върху облегалките на столовете ни. Изобщо не си направи труда да прикрие отчаяното презрение, което изпитваше към Пасус.

— Предполагам, че ще трябва да им върнете парите, които са ви платили за гледане.

— Много ниско мнение имате за мен! — сгълча го Пасус. — И през ум не би ми минало да се възползвам от такова свещено събитие. Получих парите изцяло от добра воля и благоразположение.

Той положи скиптъра на пиедестала.

— Не се отдалечавайте от нас — каза кротко Тирус. — Ще трябва да поговорим за борбите.

Пасус го прониза с въпросителен поглед.

— Аз никога не се отдалечавам.

Устните на Тирус се разтегнаха в усмивка. Пасус се настани точно под нас.

Приковах поглед в арената, където обслужващи ботчета разчистваха кръвта и вътрешностите на лъвския хибрид и електрически изстрели обуздаваха мантикората, за да могат други ботчета да я вкарат в клетка и да я издърпат под пода.

Екранът със залозите за схватката между изчадията излезе от пода, но нито Тирус, нито аз го докоснахме. Видях, че Пасус е вкарал залог за победата на Мъка.

А после невралният ми супресор се изключи. Разбрах го, защото мускулите ми ненадейно настръхнаха, сякаш събудени от сън, и самият въздух около мен ми се стори по-лек.

Свих ръка и устните на Тирус потръпнаха.

— Да видим — каза той и ми протегна своята.

Аз я сграбчих и двамата подпряхме лакти на страничните облегалки и Тирус се напрегна, когато се опита да извие ръката ми надолу. За няколко секунди го оставих, а после извих неговата и я блъснах върху облегалката. Той се ухили широко, аз също.

Бях възвърнала цялата си сила.

— Ще ти трябва ли помощ? — попитах и кимнах към Пасус.

— О, не! — зарече се тихо той и в очите му заблестя злокобно очакване. Щеше да убие Пасус съвсем сам. — Това не е от веналокса. Искам да умре.

— Не. Не е от веналокса.

Надявах се в бъркотията, която щеше да последва, да имам възможност да гледам.

Аплодисментите се засилиха, когато двете изчадия бяха вдигнати на арената. Бяха голи-голенички и огромните им мускули се виждаха съвсем ясно. На арената при тях вече беше сложена поставка с оръжия. Риск и Мъка презрително отказаха да забележат публиката си, сякаш самите те не бяха подчовеците, а по-висшите същества.

— Време е да тръгваме — каза Тирус и ми предложи свободната си ръка. — Любов моя?

Мушнах ръката си в неговата и двамата се отправихме напред, за да принесем жертвата си.

Просто никой не очакваше от нас да принесем точно тази жертва. Сега тълпата избухна в аплодисменти.

Скоро всички щяха да закрещят.

33.

Тясната рееща се пътека обиколи веднъж цялата арена, така че всички да могат да видят императора и невестата му. Двамата с Тирус застанахме в самия център, без да откъсваме поглед един от друг. Никой от останалите нямаше значение.

Когато се спряхме точно в средата на пътеката, Тирус продължи да ме гледа и проговори — на изчадията под нас, които можеха да чуят всяка дума.

— Няма да ви принесем в жертва. Не се убивайте един друг.

И аз се обадих:

— Мъка, Риск, силовото поле около арената е високо само десет метра. Генерирано е на трийсет градуса от дясната ти страна, Риск. Ако не искате да се убиете един друг, изчакайте третия шок. Ако искате, започнете да колите тълпата. Направете го, и ще се измъкнете.

И двамата вдигнаха глава към нас и ни погледнаха подозрително.

— Защо искате да ни спасите? — попита Мъка. — Да не мислите, че така ще си спечелите благоразположението ни?

Тяхното благоразположение изобщо не ме вълнуваше. Знаех, че при първа възможност ще убият Тирус, затова беше жизненоважно да умрат още днес. Повторих думите на Тирус, защото знаех, че той не притежава слух като нашия.

Отговорът му обаче беше неочакван:

— Да. Искам да получа доброжелателството ви. Не за самия себе си — не съм толкова глупав, — а за Немезида, която не ви е сторила нищо лошо… да! Погледнете я. Когато този кораб се разтресе, правете същото, което прави тя. Хванете се за нещо и се дръжте здраво.

Ръката ми, хванала неговата, започна да го стиска. Видях го как потръпна и със закъснение си припомних, че от цяла вечност не съм имала толкова сила.

Но не можех да го разбера. Защо каза това? Какво правеше?

Имахме нужда от Мъка и Риск, но не и след края на това, което предстоеше. Ако оцелееха… Ами ако оцелееха, щеше да ми се наложи да ги отблъсна с бой! Бяхме им обещали, че ще могат да избягат, но всъщност нямах никакво намерение да ги вземам с нас. Те щяха да убият Тирус.

Какво си мислеше, че прави той?

Тирус обаче насочи вниманието си към тълпата и вдигна ръце. Над огромното помещение се спусна дълбоко, всеобхватно мълчание. Светлите очи на Тирус обходиха лицата на тези, които ни наблюдаваха — собствениците на огромни територии в империята и техните подмазвачи. Същите, които се надпреварваха да го възхваляват заради потеклото му тогава, когато той действаше единствено според желанията си, същите, които му нанасяха подмолни удари веднага щом се застъпеше за някого, който не принадлежеше към техните среди.

— Радвам се да видя, че са се събрали толкова много хора — обърна се Тирус към тях. — Това, което предстои, ще ми бъде много приятно.

Тези думи бяха необичайни за един император, но Високопочитаемите все пак нададоха одобрителни викове. Тирус се усмихна и притисна ръка към сърцето си, а после се загледа как тълпата притисна ръце към своето и коленичи с изправен гръб.

Опитах се да отгатна какво става, докато пътеката се носеше обратно към нашата ложа, където Тирус пое ръката ми, аз слязох и двамата се настанихме на столовете.

Силовите полета около Мъка и Риск паднаха и тълпата изкрещя от въодушевление. Всички бяха забравили за нас. Бръкнах под полата си и развързах възела, който придържаше въжето около бедрото ми.

Дори и Пасус вече не ни гледаше. Завързах припряно въжето около китката си… Но когато понечих да завържа другия край около китката на Тирус, той сложи ръка върху моята и ме спря.

— Недей.

— Трябва да сме готови предварително.

— Не ме завързвай за теб — настоя Тирус.

Мъка и Риск не бяха помръднали, затова към пода на арената се изстреля лъч електричество, за да озвери и двамата.

— Трябва да си вързан за мен — настоях аз. — Ти, изглежда, не разбираш колко трудно ще бъде…

— Не, ти не разбираш! — прекъсна ме Тирус настойчиво. — Виж само колко е голяма тази зала! Немезида, ти и бездруго ще трябва да се мъчиш с всички сили да се задържиш. Няма да се завържа за теб и да рискувам да умрем и двамата. Без мен ще имаш по-големи шансове.

Отворих уста и я затворих, а под нас тълпата закрещя от нетърпение, когато към двете изчадия изпращя втори електрически шок в опит да увеличи неудобството им дотолкова, че да ги накара да влязат в битка.

Тирус беше… Тирус се държеше нелогично. В думите му нямаше никакъв смисъл.

— Ако за мен ще бъде трудно, тогава за теб… — едва не казах: „Ще е невъзможно“.

И тогава проумях истината. Тогава разбрах: наистина щеше да е невъзможно. Беше абсолютно невъзможно Тирус да оцелее, без да е завързан за мен. Това ужасно разкритие ме стисна като менгеме и аз усетих, че той вече е решил: за него щеше да е невъзможно изобщо да оцелее.

— Звездите да ме изгорят дано! Мислиш, че си обречен! — прошепнах едва чуто.

Под нас третият шок вече беше разтърсил арената и Мъка и Риск най-накрая реагираха. Всички зрители скочиха на крака, за да гледат, когато Риск закрачи към поставката с оръжия. Грабна в едната си ръка меч, а в другата — брадва. Мъка хвърли презрителен поглед наоколо.

— Тирус, не можеш да се предадеш! — замолих го аз трескаво.

— Не се предавам — отговори той. На лицето му се бе изписал някакъв злокобен покой, който само ме ужаси още повече. — Просто разсъждавам реалистично.

Под нас Риск нападна Мъка с вдигната брадва и тълпата изрева одобрително… и тогава Риск скочи на раменете на Мъка и се прехвърли над силовото поле, спуснато над тях.

Сграбчих ръката на Тирус, готова да го разтърся с всички сили.

— Затова им го каза! Защото мислиш, че после няма да те има!

— Немезида… — промълви той с пресипнал глас. Очите му блестяха. Погали лицето ми с длан. В гласа му имаше безкрайна нежност. — Трябва да стане така. Остави го да се случи. Ще направя за себе си, колкото мога. Заклевам се.

Риск се приземи сред тълпата, завъртя се и запрати брадвата си към генератора на силовото поле, за да го повреди. Брадвата се заби в генератора сред дъжд от искри.

— Не! — възкликнах ужасена. — Да не си луд? Не! Отказваме се!

— Късно е.

— Няма да позволя това да… — започнах аз и скочих на крака.

Той ме дръпна да седна обратно до него. Крясъците на тълпата бяха променили регистъра си… защото Риск се нахвърли върху застаналите най-близо Високопочитаеми и започна да ги избива. Мъка, освободен от силовото поле, излезе от арената с широка крачка и ужасна усмивка.

Пасус очевидно беше осъзнал, че нещо с изчадията ужасно се е объркало, и крещеше заповеди на своите хора да дойдат на Тигрис.

— Включете пак супресорите!

Но с крясъците наоколо думите му щяха да останат заглушени за известно време, а после нямаше да има значение дали са ги чули.

Мъка вдигна огромен боздуган с шипове. В далечината го видях как разбива черепа на един Високопочитаем. Изпаднали в паника Високопочитаеми хукнаха да бягат от двете изчадия и се насочиха към изходите.

— Не става въпрос само за нас! — обърна се ожесточено Тирус към мен. — Знаеш го!

Той хвана края на въжето и започна да привързва скиптъра към мен.

— Скоро всичко ще започне да се тресе. Тогава ще получа своя фунт месо[4] — каза тихо Тирус и в очите му проблесна отмъстително очакване. — След това ще направя всичко възможно да се вкопча в нещо и да се задържа — но не и ако това попречи на теб да се задържиш. Колкото до това… това устройство… ако не оцелея… Ако не… Хвърли го в някоя звезда. Напои го с термитна смес. Просто го разкарай. Ако някъде там има някое копеле от рода Домитриан, мога да му направя поне тази услуга.

Трескаво заклатих глава — „не, не“… Из целия Тигрис се възцари хаос — хората излизаха тичешком през многобройните изходи, виждах, че Пасус гледа към нас и изражението му показва, че започва да разбира, да осъзнава, че ние имаме нещо общо с това, което се разиграва… Но беше много късно и вече не можеше да промени нищо. Тирус ме сграбчи, притисна грубо устни до моите и ми заговори над рева на тълпата в кораба, който вече започваше да се разтърсва…

— Ти си единствената радост в това мое изгорено от слънцето съществуване — прошепна той хрипливо в ухото ми. — Готов съм да преживея хилядократно всеки миг на нещастие заради секундите, прекарани с теб. А сега в името на светлината на всички звезди спасявай се!

Корабът се тресеше страшно… Обичах Тирус повече от всичко друго на този свят… Пасус разблъскваше тълпата, устремен към нас. Със сигурност знаеше, че разполагам с цялата си сила, но все пак вървеше към нас, защото…

Защото първият му импулс беше да сграбчи императора.

Защото за него животът на Тирус беше по-важен, отколкото за всекиго другиго.

Осъзнах го и това ме изпълни с ужас. Той беше този, който остана ужасен вместо Тирус, когато Тирус насочи оръжието си към прозореца, когато едва не изстреля последния Домитриан в безвъздушното пространство. Сега тресенето беше станало чудовищно. Трябваше да мисля бързо и решението, което измислих, ми се стори абсолютно отблъскващо.

И Тирус видя, че Пасус се приближава. Пристъпи към него, за да го посрещне. Изглеждаше щастлив, че го вижда — защото щеше да излее върху своя мъчител цялото разочарование, целия гняв, които Пасус го беше накарал да изпита.

Ръката ми се вкопчи в рамото на Тирус.

Той се обърна и ме погледна въпросително.

Аз забих юмрук в лицето му.

Той се прекатури, понесе се към пода, зашеметен от удара. Пасус, който трополеше към нас, се закова на място. Не исках да си тръгва. Наведох се и го сграбчих за раменете… О, какво удоволствие, какво удоволствие само щях да изпитам да смачкам костите му на пух и прах! Но нямаше време.

Завлякох го до Тирус.

— Вземете го и тръгвайте! Махнете се от този кораб! ТРЪГВАЙТЕ!

Пасус пребледня, но незабавно хвана отпуснатото тяло на Тирус, вдигна го и го преметна през рамо. По-скоро би умрял, отколкото да побегне без него. Императорът, наследникът на рода Фон Домитриан беше най-ценното притежание в тази галактика и кръвта ми кипеше при мисълта, че съм се разделила с него. Разритах настрана разни Високопочитаеми, за да разчистя пътя на Пасус, и не се съсредоточих върху нищо друго, докато не се уверих, че двамата са излезли. Тътненето във въздуха нарасна, разтърси всичките ми кости.

Сега беше време да спася себе си.

Обърнах се и се насочих надолу по вибриращите стълби. Не бяха останали почти никакви Високопочитаеми, които да ми препречват пътя. В края на арената, когато вече бях докоснала парапета със стоманените си ръце, пръстите ми го стиснаха още по-здраво.

Дочух скимтене.

Погледът ми се стрелна назад… към сенатор Фон Уолстръм, която беше предпочела да се скрие, вместо да избяга, и сега стоеше на четири крака под една пейка точно пред очите ми.

— Ще… ще ме убиеш ли? — попита тя с треперещ глас.

— Не — отговорих аз и посочих нагоре. — Но това ще те убие.

Хера проби тавана и се заби право в Тигрис.

34.

Въздействието беше незабавно, а сътресението разтърси всичките ми кости. Над главата ми Тигрис се смачка и от стените му заизригваха пламъци и огнени искри. Масивният кораб астероид го проби. Шумът беше така оглушителен, че щеше да ми пръсне тъпанчетата.

Пламъците продължиха да изригват и превърнаха всичко наоколо в огромна пещ, преди атмосферата да се пръсне, да излезе от Тигрис с оглушителен шум и да се завихри в Космоса, носейки със себе си всички Високопочитаеми, които крещяха и се мятаха. За кратък миг очите на сенатор Фон Уолстръм срещнаха моите, изпълнени с шок и ужас, преди вихърът да я отнесе в бездънното безвъздушно пространство.

Останах здраво вкопчена в парапета, докато атмосферата ме блъскаше от всички страни в напора си да се измъкне. Разбрах, че Тирус е прав — нямаше да успеем да се задържим, ако бяхме завързани един към друг. Мускулите ми, пръстите ми и дори раменете ми се разкъсваха от силата на натиска. На мое място всеки нормален човек щеше вече да е мъртъв. Ако се бяхме завързали един за друг, Тирус щеше да е тежест, която се блъска в мен в мига, в който цялото ми тяло се напряга да отблъсне външните сили… Присвих очи, за да ги предпазя от раздиращия вятър.

Тигрис продължаваше да се изпразва. Скоро силата на атмосферата престана да бъде толкова непреодолима, но това означаваше, че въздухът ще свърши бързо… Къде беше люкът? Къде?

А после… В каменната външна стена на Хера проблесна кръгче светлина. Ето там!

Вече издишах; без да искам, дъхът излизаше насила от дробовете ми и това означаваше, че часовникът е започнал да тиктака и скоро ще загубя съзнание, затова не можех да чакам. Хвърлих бърз поглед към въздушните течения, прецених посоката им, насочих краката си… и се пуснах.

Люшнах се на една страна и полетях нагоре, безпомощна, понесена от течението, и се блъснах в каменната стена на космическия кораб. Атмосферата, която се измъкваше навън, осеяна с пламъци и късчета от какво ли не, профуча покрай мен, опита се да ме засмуче. Пръстите ми се вкопчиха в каменната повърхност, но се изплъзнаха, а после започнах да се плъзгам по ширината на кораба. Трескаво се опитах да се насоча навън, задрасках отчаяно за нещо, за всяка малка опора, в която можех да се вкопча. Намерих една и я стиснах. Цялата сила на тялото ми започна да се съпротивлява на вкопчените в нея върхове на пръстите ми, но аз не я пуснах.

Не бях единствената. През потоците от отломки, които се изливаха от Тигрис, зърнах Мъка, вкопчен в каменната стена на Хера. Риск се блъсна в кораба и също се хвана за него.

Но тогава една от пейките на арената изхвърча навън, блъсна се в Риск и отдели пръстите му от Хера.

Само след секунда вече го нямаше.

Видях как се понася навън, в тъмнината.

„Тръгвай. Тръгвай!“

Дробовете ми издишваха, без да им заповядвам, изтласкваха кислорода от кръвта ми през най-близкия изход, който им предлагаше тялото ми. Мракът пропълзя в краищата на полезрението ми и аз задрасках с нокти по скалата, придвижвайки се към това кръгче светлина, което все ми убягваше. Трябваше да стигна до него, преди да съм припаднала, трябваше!

Усетих нарастваща слабост в крайниците си, но газовете от Тигрис продължаваха да ме блъскат… Хватката ми ненадейно отслабна, без да искам да се пускам…

Люкът мина покрай мен, като се тресеше пред очите ми…

Нечия ръка стисна крака ми в желязна хватка, дръпна ме обратно в пещерата от светлина. Блъснах се в отсрещната стена, рикоширах и вратата към люка се затръшна точно преди да се блъсна в нея. Пъхтейки, започнах да засмуквам въздуха от повторното херметизиране…

А после… После започнах да си поемам дъх на жадни глътки, обърнах глава на една страна и видях, че Мъка е рухнал на пода, притиснат до стената, и също се мъчи да си поеме въздух…

Лицето му се сгърчи и той нададе вик на безсилие, на ярост…

Сетих се за Риск.

Той беше мъртъв. Риск беше изчадие, разполагащо с цялата си сила, а загина при изпълнението на този план. Нито един от хората, които все още се намираха на Тигрис при сблъсъка, не беше избягал заедно с нас…

Тирус се беше измъкнал навреме.

Заедно с Пасус.

Пасус. Пасус. ПАСУС! Който беше оцелял! Мисълта за това ме накара да стоваря юмрук върху стената, но болката не ми донесе никакво облекчение. Пасус беше жив, Тирус се намираше в ръцете му и ако можех просто да го убия…

Скочих на крака. Тирус трябваше от самото начало да ми каже, че очаква да умре. Трябваше да ми го каже ясно, и тогава бих могла да… бих могла да…

Изръмжах и се насилих да се раздвижа. Отворих със замах вратите и се втурнах в основната част на Хера. Краката ми ме носеха през космическия кораб, който се люлееше около мен. Сблъсъкът с Тигрис го беше разтресъл здравата, макар че си оставаше мощен и невредим. Когато се втурнах в командното помещение, видях Невени седнала на пода, обвила ръка около главата си.

— Съжалявам. Блъснах я. Трябва само да… — каза тя с неясен глас. Между пръстите ѝ се стичаше кръв.

— Всичко е наред — изхриптях аз.

Хера очакваше командата ми, за да ни изведе от тази система. Приковах поглед в останките на Тигрис отвъд прозореца… както и в кораба, сгушен от другата му страна.

Трябваше да бягаме, но преди това исках да направя нещо.

Използвах автонавигацията… и Хера се заби право в гордия Колос.

От гърдите на Невени се изтръгна задавен смях, когато космическият кораб, гордостта на Пасус, се взриви около нас, а моето сърце възликува от злобното удоволствие, че съм му отнела нещо, каквото и да е. Тъй като господарите на почти всички кораби наоколо бяха на Тигрис, само няколко кораба успяха да стрелят наслуки по нас, докато се движехме по гравитационния коридор и се насочвахме към ръба на звездната система.

А после…

После стигаше да докосна само един бутон. Само един.

Ръцете ми се вледениха. Погледат ми се впери в таблото.

Щях да изоставя Тирус. Не само щях да го оставя сам, на милостта на враговете му… а бях убила много от тези врагове по време на бягството си.

„Какво правя? КАКВО ПРАВЯ?“ — помислих си, разтреперана от ужас.

Невени се притисна зад мен и с едно замахване на ръката ни запрати напред, в беззвездната бездна на хиперпространството. Хризантемиумът остана далеч зад нас.

Краката ми се подгънаха и аз седнах на пода.

Беше свършено.

Бях оставила Тирус в ръцете на враговете ни.

35.

Четирийсет и шест дни. Най-малко толкова. Четирийсет и шест дни.

Докато адреналинът от бягството ни се оттичаше от тялото ми, притиснах с две ръце слепоочията си и продължих да седя там, на пода на командното помещение. Минаха няколко минути, преди да усетя, че скиптърът се е забил в плътта ми. Отвързах го от кръста си и го загледах. Зрението ми беше така замъглено, че не виждах ясно нищо.

Какво щяха да му причинят още два месеца веналокс?

А после ми хрумна нещо друго — много по-лошо.

— Черната дупка да ме погълне дано, ами ако е бил на Колос? — извиках аз и скочих на крака, ужасена до дън душа.

— Какво? — попита Невени, докато едно медицинско ботче лекуваше главата ѝ.

— Тирус. — Струваше ми се, че устните ми са изтръпнали. — Изпратих го да избяга. Изпратих го с Пасус. Ако са отишли на Колос…

— Чакай! Чакай…

— Казах на Пасус да го вземе и да бяга, но ако го е занесъл на… Не. Не, не може да е имал време…

— Чакай! Какви ги говориш? — прекъсна ме Невени.

Погледнах я и примигнах. Струваше ми се, че из цялата ми глава се е разляло някакво блато.

— Нали не искаш да ми кажеш, че си… оставила… Пасус… жив.

— Оставих го.

— Ти шегуваш ли се? Сериозна ли си?

— Нямах друг избор, Невени! Тирус щеше да загине, а той беше единственият, за когото знаех, че ще го измъкне…

— КАКВО ТИ СТАВА? — изкрещя Невени. — Оставила си го ЖИВ? Нали целта на всичко това беше да го УБИЕМ!

— Не и с цената на живота на Тирус…

— Тирус не е глупак! — изрева Невени. — Наистина ли мислиш, че се е съгласил с плана, без да осъзнава, че ще умре?

Погледнах я неразбиращо и устата ми пресъхна.

— Ти си знаела, че ще загине.

— Да! — Лицето ѝ изглеждаше обезумяло. — Знаех. Никой не може да оцелее след подобен сблъсък! Не бях сигурна дали ти ще успееш! А Пасус изобщо не биваше да оцелява! Защо си мислиш, че ти казах да му обясниш всичко предварително? За да разбере! ТОЙ ЗНАЕШЕ! Знаеше, че ще загине, и избра смъртта, а ти си захвърлила всичко това на вятъра?

— Как си посмяла да го скриеш от мен? — прошепнах едва чуто.

— Ако знаеше, нямаше да го направиш! А и Тирус го скри от теб! — Гласът ѝ трепереше от злоба. Черните ѝ очи се бяха насълзили. — Тирус имаше избор. За разлика от всички хора на моята планета, които бяха убити от човека, чийто живот ти пощади, той можеше сам да реши участта си! А сега… Сега какъв е смисълът? Как можа?

Тя нададе вик, обърна се с гръб към мен и стисна с две ръце главата си.

— Нямах избор! — изръмжах ѝ аз. — Няма да се извинявам, че спасих Тирус.

Разтреперана от злоба, Невени пак се обърна към мен.

— Радвам се, че си доволна. Знаеш ли кой няма да е доволен? Тирус! Как мислиш, какво ще му се случи, когато е в ръцете им сам, без теб? Ти се интересуваш единствено от живота и смъртта. За теб всичко е съвсем просто. Нали знаеш, че отсега нататък Пасус ще го наблюдава? Тирус взе участие в това, искаше да умре, а е прекалено полезен за тях, за да позволят това да се случи. Сега ще бъдат нащрек. Ще го наблюдават. Колкото и ужасно да стане положението му, няма да му позволят да им избяга.

— Добре! Не искам да умира.

— Слава Богу, че не се влюби в мен! — изръмжа Невени.

В този момент Мъка влезе в командното помещение при нас и Невени нададе стреснат вик… а после някакъв приглушен звук, когато осъзна нещо.

Той все още беше напълно гол.

— Зд-здравей — промълви Невени.

Каквото и да си казаха, аз не му обърнах внимание. Просто се отдалечих със скиптъра, който бях успяла да спася, и се оттеглих в студените дълбини на космическия си кораб.

Прекарах часове наред, като просто се взирах в този символ на властта. В моята ръка ми се струваше студен и безполезен.

Раздразнението, което предизвиквах у Невени, се засили, когато ни извадих от хиперпространството с единствената цел да събера новини, в които можеше да се съдържа някакъв намек дали Тирус е оцелял. Точно както преди, новините караха нещата да изглеждат още по-неясни и аз отделих цялото си време на задачата да ги пресея, опитвайки се да намеря някакво малко зрънце истина.

Когато за трети път наредих на кораба да спре, Невени само дето не се нахвърли върху мен.

— Не, няма пак да спираме! — извика тя.

— Това е моят кораб и аз вземам решението — отсякох в отговор.

Тя се хвърли към мен, но Мъка ненадейно се втурна напред, хвана я и я спря.

— Не нападай някого, който е по-силен от теб — посъветва я той и я обърна настрана от мен категорично, но внимателно.

— Искаш ли да стигнеш до Свещения град или НЕ? — изкрещя ми тя.

Аз обаче събрах всички възможни новини и отново ни изстрелях в хиперпространството. И този път, третия поред намерих сред емисиите това, което търсех.

Във всички тях имаше едно общо нещо: печални новини от Хризантемиума. Там, в сърцето на империята, се беше разиграла ужасна трагедия. Радикали сред Излишните бяха избили много от Високопочитаемите заедно с невестата на императора в утрото на сватбата им.

С натежало сърце Фустиан нан Домитриан изнесе дълга реч, а после образът се фокусира върху фигурата зад него, просната в едно кресло, сякаш нямаше кости, с изпито лице и празни очи. Преданият съветник сенатор Фон Пасус стоеше до претърпелия трагична загуба млад император, който „разбираемо“ беше прекалено съкрушен от скръб, за да направи нещо повече от това, да се появи пред хората.

Беше жив.

Разбрах, че това наистина е Тирус. Разбрах го, защото Високопочитаемите не биха допуснали той да изглежда така смазан и лишен от дух, ако се опитваха да заблудят поданиците на империята. Щяха да покажат здрав, енергичен млад император, както бяха постъпили през всички тези месеци, докато ние отсъствахме.

Сърцето ми се изпълни със сладко облекчение, макар че когато си пуснах емисията за втори, трети, четвърти път, забелязах нови подробности. Натежалите му клепачи… Отпуснатите рамене… Пак му бяха инжектирали веналокс. Със сигурност. Пасус не можеше да рискува Тирус да направи нещо непредвидено по време на предаване, което се излъчва на живо.

Гледах за пореден път емисията и мислите ми се отнесоха в друга посока, докато тя продължаваше и говореше за виновниците: луминарите радикали, на които не им стигаше, че са унищожили собствената си планета благодарение на високомерието си… Бяха продължили със злодеянията си и бяха убили невестата на императора…

Обикновено изключвах емисията преди този момент, но днес Невени случайно се намираше в командното помещение по време на излъчването и когато понечих да спра записа, ми изръмжа да не го правя.

— Този го познавам — каза тя и присви очи, когато така наречените радикали, които стояха зад нападението, се появиха на екрана. — В някакво престъпление ли го обвиняват?

Поех си въздух, за да се успокоя.

— За Тигрис — отговорих. Бях прекалено изцедена от емоции, твърде наранена, за да остана тук, когато тя щеше да научи, че отново обвиняват нейните сънародници. Не исках да виждам болката, изписана на лицето ѝ, когато осъзнаеше, че тези имена са ѝ познати, защото това са имена на луминари, работили в Хризантемиума. Бяха ги екзекутирали заради покушението над Тигрис. Бяха им приписали вината.

— Още отначало знаеше, че ще излъжат за това… — казах и се извърнах към нея.

Но докато Невени се взираше в екрана, на устните ѝ ненадейно грейна усмивка. Стресната, аз отново погледнах към онази част от записа, до която никога не бях стигала преди, когато го гледах сама.

… подстрекателката. Родителите ѝ се отличаваха с радикални тежнения и се смята, че…

Беше Невени.

Независимо дали Пасус беше изтръгнал тази информация от Тирус, или бяха проследили моите движения, Високопочитаемите бяха разбрали за ролята на Невени в случилото се. Изглежда, тя беше луминарският злодей, когото щяха да натоварят с цялата вина за загиналите на Тигрис. За моята смърт.

Невени избухна в силен злорад смях. И поради някаква причина новината, че се е превърнала в новия най-търсен терорист в цялата галактика, я ободри така, както не би могло нищо друго.

След като излязохме от хиперпространството, Невени и Мъка дойдоха при мен в командното помещение, за да наблюдават как се приближаваме към Свещения град.

Точно тогава започнах да проумявам, че пътувам в компанията на двама души, загубили всичко, което са обичали. Бяхме достигнали Транссатурновата система по време на гравитационен прозорец, но ако бяхме изчакали два дни, щеше да е по-сигурно. Този път потоците бяха по-силни, отколкото миналия. Гравитационните течения, които ме караха да се стягам и да потръпвам, сякаш забавляваха Невени. Мъка се просна по гръб и преплете ръце под главата си, загледан в свистящите към нас водородни потоци така, сякаш ги наблюдаваше от много далеч.

Нито тя, нито той се интересуваха особено дали ще оцелеят.

И дори поддържаха несериозен разговор.

— … две различни луни. Едната беше по-голяма и имаше атмосфера и беше природен резерват. Другата имаше купол за обитание, защото е била заселена, преди Лумина да бъде променена с цел заселване на хора. Предполагам че и двете са още там… — гласът на Невени стана много тих — и обикалят около един мъртъв свят.

— Не обичам планетите — каза Мъка. — Там е пълно с насекоми.

Хера се разтресе с такава сила, че ме накара рязко да си поема въздух. Как можеха да мислят за насекоми?

Невени си възвърна равновесието и попита:

— Ти си голямо, страшно изчадие, а те е страх от буболечки?

— Не ме е страх — поправи я Мъка. — Мразя ги. Толкова са многобройни и са навсякъде. Ако ме нападне цяло множество, няма защита, която да ги удържи.

— Може ли да млъкнете? — измърморих, загледана през прозореца. Наистина се намирахме в гравитационния прозорец, нали така? Бях научила наизуст датите.

— Немезида, той се страхува от нашествие на насекоми! — каза Невени.

— Шегува се! — троснах се аз. — А ти защо си в такова добро настроение? Да не си пияна?

— Чудесна идея! Малко пиячка ще ми се отрази добре.

— Никога не се шегувам — обади се Мъка със закъснение.

— И Немезида никога не се шегува — отговори Невени. — Не се тревожи, Мъка, аз ще убивам паяците вместо теб. Особено ако знаеш къде мога да намеря нещо за пиене, докато минаваме през тези тук.

Слава Богу, двамата ме оставиха и се запрепъваха през тресящия се кораб в търсене на алкохола, поискан от Невени. Съвсем се бяха побъркали.

Когато пристигнахме в Свещения град, Невени миришеше на пивоварна, тъй като очевидно бе разляла върху себе си алкохола, който беше намерила. Но беше във все същото неестествено добро настроение, докато патогенният кръг ни сканираше. Махнах с ръка на стреснатите свещеници, които ме бяха видели да си тръгвам съвсем наскоро, и те се дръпнаха.

Интердиктът се затвори с емисиите от Лумина. Бяхме измъкнали от Хризантемиума сцени от използването на резорбиращата мъгла. Бях виждала Невени да ги гледа отново и отново.

Тя бързо изтрезня от това, което беше успяла да изпие, вместо да разлее по време на турбуленцията.

— Това място… Те живеят тук съвсем сами. — Тя обикаляше в кръг и се оглеждаше наоколо.

— Всички смятат, че Интердиктът е безсмъртен и непогрешим — рече Мъка.

— О, непогрешим е, няма що! Нали видяхме каква огромна полза има от указите му! Можеш ли да си представиш какъв егоцентрик е той — живее си в това разглезващо малко убежище, далеч от всички нас, и казва на всички какво трябва да правят, как трябва да живеят?

— Говори по-тихо! — сгълчах я аз, макар че тримата сякаш бяхме насаме.

— Заобиколен е от хора, които го почитат като божество. Единственият му контакт с действителността са сведенията от онези, които той учи да повтарят неговите собствени думи, без да мислят. Не е за вярване. Някой трябва да му го каже!

— Не и ти! — троснах се аз. — И не точно сега!

Когато Ортанион най-накрая излезе от покоите си, лицето му беше пепеляво. Дори когато осъзна, че Тирус не знае нищо за черните дупки, не изглеждаше толкова потресен.

— Те са го извършили в мое име — промълви Интердиктът с глух глас. — Искали са да наложат моя указ.

— Те унищожиха новия ви указ. Сияйни, не можем да чакаме три години да обучите нови свещеници. Имаме нужда от вас. Само вие можете да поправите цялата ситуация! — изрекох умолително.

— Дете мое, ще сторя каквото трябва. — Той се приближи към мен и пое ръцете ми в своите. — Какво искаш от мен?

— Искам да дойдете с нас — отговорих, наклоних се към него и вперих напрегнат поглед в тези смаяни печални очи. Знаех, че това е единствената пътека, единственото спасение и че всичко зависи от това, дали ще спечеля подкрепата му. — Трябва да спасим…

Трябваше да спасим Тирус. Моят любим. Моето сърце.

„Това е по-важно от нас.“ Знаех го. Беше много по-важно от двама души.

— Елате с нас — подканих го — и ще спасим галактиката.

36.

Тялото на Интердикта се разтресе и аз не знаех дали това се дължи на нервност, или на радостно очакване, предизвикано от перспективата да замине, да последва зова на призванието си и да спаси галактиката, изпълнена с вярващи. Не чух спора, който проведе със свещениците си, но видях недоверчивите тревожни погледи, които ми отправяха. Навярно много добре си спомняха, че при последното си посещение бях отвлякла Интердикта.

Разбира се, след като погледнаха към мен, погледнаха към Мъка — и само един поглед към него ги накара да си спестят по-нататъшни възражения.

Интердиктът ми направи знак да го последвам. Останах до него, а Невени и Мъка тръгнаха след нас.

Ортанион ми заговори припряно. Нервно.

— Този кораб се казва Арбитър. Той е единственият от моите кораби, който може да се движи със собствена сила. Инквизиторите ми избират сред редиците си няколко души, които да ни придружат. Що се отнася до Хера, смятам да тръгне след нас с още от моите свещеници, като подкрепление. Вашият кораб ще бъде в абсолютна безопасност.

Със сигурност беше в по-голяма безопасност, отколкото ако беше попаднал в ръцете на Пасус. Качихме се с асансьор до мостчето към Арбитър и аз погледнах удивено космическия кораб, който от земята приличаше просто на извита стена. Сега, отгоре, видях, че представлява шест преплетени концентрични кръга.

— Имунната ми система е остаряла — отбеляза Интердиктът.

— Да. Можем да вземем антитела от моята кръв.

Изпратих Невени и Мъка да огледат кораба, да проверят дали има очевидна нужда от поправки, преди да потеглим. В медицинското помещение медицинските ботчета проучиха кръвта ми. В миналото се бях излагала на няколко патогена, но те бяха твърде малко.

— Невени би била идеалният донор, но… — и аз млъкнах.

— Това момиче е луминарка, нали? Разпознах акцента ѝ.

— Да.

Той изкриви устни.

— Ще разбера, ако откаже.

Невени беше направила нещо повече от това, да откаже. Беше ми съобщила, че предпочита да ѝ изтече кръвта, отколкото да дари и капка от нея на Интердикта.

— След като напуснем тази система, ще намерим други доброволци. Постъпвате правилно и справедливо.

Медицинското ботче приключи с изолирането на имунните ми клетки. Оттук нататък оставаше само да изчакаме синтезаторът да им направи копия за имунната система на Ортанион.

— Първото, което трябва да направим, е да оповестим завръщането ми — каза Интердиктът. — Трябва ми платформа, която да е колкото се може по-видима. Освен това мога да наредя на свещениците си да спрат да отлагат решението си за този скиптър… Макар че ако ситуацията наистина е толкова сериозна, колкото казваш, може би трябва да изчакаме, докато императорът се освободи от ръцете на враговете си.

— Няма нужда — отговорих, разкопчах палтото си и извадих отвътре скиптъра. — Той е тук.

— Може ли?

Позволих му да го вземе, да го завърти в ръцете си.

— Последния път, когато го държах — изрече Интердиктът замислено, — тъкмо бяха съживили император Амон от изкуствената му кома. Между членовете на рода Домитриан съществуват огромни различия за способността им да командват това устройство и Амон не беше от най-умелите, но способността да използваш този скиптър дори за най-обикновени неща те превръща в заплаха. Той прекара цялото пътуване до мен упоен; остана упоен и докато многократно му източваха кръвта и му я вливаха обратно. През цялото време, докато му прилагаха безброй електрически шокове. Нямах почти никаква представа как да намаля властта му над това устройство. Най-накрая се опитахме да спрем сърцето му. След третия изкуствен сърдечен удар тази машина се подготви да приеме наследника му. Целият този процес ужасно увреди съзнанието на Амон, но му остана достатъчно разум да се паникьоса, когато осъзна, че вече не може да командва скиптъра. — Тъмните му вежди се сбърчиха. — Представляваше жалка гледка.

— Толкова много усилия, за да обезсилите заплахата, която представлява тази машина — измърморих аз.

— Тя изобщо не е трябвало да идва от Земята заедно с нас, Немезида. Мястото ѝ не е тук. Нашите предшественици са изоставили много технологии, когато са напуснали Земята, и е трябвало да изоставят и нея. Това е машина, която може да се командва само от човек, колонизиран от… машини.

Отправих му остър поглед.

— Колонизиран ли?

За един дълъг миг Интердиктът остана загледан в мен, сякаш преценяваше наум нещо. А после, изглежда, взе решение.

— Това, което ще ти кажа, трябва да си остане между нас.

Не посмях да кажа и дума. Само кимнах.

— Всички човешки същества, които сме оставили на Земята, са имали такива вътрешни машини. Това била една от първоначалните стъпки към хибридизирането на човешкото и изкуственото. Те заразявали цялото тяло още от раждането. Имало ги в спермата, в яйцеклетките, в новия ембрион, създаден от тях. Нагаждали се към ДНК-то на всяко родено дете, умножавали се, докато това дете растяло, а после, когато станели достатъчно многобройни, образували мрежа в тялото на това дете. Нашите предци се стремели да се освободят от тези вътрешни машини, както и от всяка технология, която изисквала подобна мрежа от машини, за да я контролират. Но един от тях осуетил усилията им. Домитри Орлов.

Домитри. Дали това не беше родоначалникът на императорската династия?

— Домитри осъзнал, че в този нов свят всички други хора ще бъдат естествени, затова, ако запазел технологическо предимство над тях, можел да стане техен крал.

— Той със сигурност е бил Домитриан.

— Всъщност не. Домитри нямал деца. Сигурен съм, че е умрял в затвора, след като са го разкрили. Кръвта му била прочистена против волята му и това устройство било прибрано в сейф. Въпросът е, че Домитри не бил единственият, на когото му хрумнала тази идея. Много други също се опитали да запазят това предимство и скоро си спечелили презрително прозвище — домитрианци. Най-накрая дошъл денят, в който се родило дете, заразено с тези микроботчета, и от този ден нататък било само въпрос на време да дочакат момиченцето да порасне достатъчно, за да го пречистят от тях.

Сега разбрах.

— А вместо това… тази домитрианка е станала родоначалница на императорското семейство.

Той се докосна с пръст по носа.

— Новите колонии повели първата си истинска война и някой се сетил за това устройство и за това момиче, което можело да го използва… и за потенциала да си присвоят контрола над всички вражески кораби, когато пожелаят. Конфликтът се разрешил така ефективно, че запазили момичето такова, каквото било, а по-късно запазили и детето му. Цялата империя се зародила от този единствен род.

Той прокара нокти по металната повърхност, докато се закачиха на нещо. Леко ги натисна с пръсти и скиптърът се отвори… и разкри празната си вътрешност. Празна на пръв поглед, или поне…

Интердиктът извади мъничко парче метал, тънко като човешки косъм и дълго колкото палец.

— Това представлява императорският скиптър. Суперкомпютър. Външността е само украса. Предлагам ти да вземеш обвивката, а аз да взема суперкомпютъра и да ги задържим, докато стане безопасно да ги дадем на младия Тирус.

Кимнах.

— Вие как ще…

Интердиктът забучи мъничкия тънък край на това метално влакно през най-горния слой на кожата на ръката си и го прокара под кожата си. Това ми се стори неудобно, но той просто дръпна ръкава си и го закри.

— Трябва да започнем с…

И тогава се случи.

В ушите ми се заби високият пронизителен звук от стържене на метал. Арбитър се разлюля около нас и Интердиктът залитна и падна. Аз го дръпнах да се изправи и попитах:

— Какво става?

— Не знам — отговори той.

— Къде е командното помещение?

— Насам.

Втурнахме се нататък и заварихме Невени да стои там сама. Отвъд прозорците видяхме как задната част на кораба се мъчи да се откъсне от скобите за док, които го държаха прикован към Свещения град. Мъка също връхлетя в командното помещение и ме стрелна с подозрителен поглед.

Невени ни посрещна с усмивка.

— Идвате точно навреме.

— Невени, какво става? — попитах аз.

— Май ще се откъснем от веригите, които ни държат — отговори тя.

— Какво? — извиках аз.

Арбитър се откъсна от веригите, които го държаха привързан към Свещения град, и ни запрати в Космоса. Хвърлих се към навигационното табло и видях, че е заключено.

Което означаваше, че някой го е заключил.

Погледнах през рамо към нея. Черните ѝ очи бяха приковани в прозореца.

— Ортанион. Погледни внимателно!

— Моля? — попита Интердиктът.

— Ако примигнеш, може да го пропуснеш. — Гласът на Невени преливаше от злъч.

Хера се появи в полезрението ни и сърцето ми се сви, когато осъзнах, че и тя се е изтръгнала от мястото си, но се завърташе обратно, а после се понесе назад, към Свещения град. Арбитър продължи да се носи все по-напред и по-напред, а страховитият кораб астероид летеше все по-бързо към масивния хабитат от диамант.

И после… сблъсъкът.

Хера се заби в Свещения град с пълна скорост, но това не беше космически кораб, който можеше да разбие, а небесно тяло със съответната маса, което избухна в ослепително кълбо от светлина.

— Невени! — изкрещях, но викът ми заглъхна, удавен в оглушителния тътен на шока, който ни разтърси.

Отвън бушуваше буря от разцепващ се диамант, графит и огън, а около нас един крехък космически кораб се тресеше, съпротивляваше се, а топлинната вълна ни завъртя в безумна спирала. Горящите останки от най-святото място в империята ту влизаха, ту излизаха от полезрението ни, въртяха се вихрено пред очите ни. Главата ми се блъсна в стената. Въртенето на кораба ме повали на пода, без да мога да стана, но една дребна, изпълнена с решителност фигура започна да си проправя път сантиметър по сантиметър по пода, вкопчвайки се с нокти в него, за да не падне, към падналия Интердикт. Изкрещях в мига, в който ни удари нова вълна от експлозията, но предупреждението ми остана нечуто.

Невени стигна до Интердикта. Острието в ръката ѝ проблесна и тя изкрещя:

— Харесва ли ти да гледаш как унищожават целия ти свят?

И заби острието в гърдите му.

— НЕ! — изкрещях аз.

Но острието отново се заби, а после пак и пак — в сърцето му, в корема, в гърлото. Той вдигна ръце, но кожата се свлече под целувката на метала…

— НЕ!

Успях да стигна до тях, сграбчих крехкото ѝ тяло и я отскубнах от жертвата. Изобщо не погледнах къде в люлеещия се около нас кораб съм я запратила. Вместо това се хвърлих над Интердикта.

Кръв. Толкова много кръв. Прекалено много. Никое медицинско ботче не можеше да го спаси, не и при такива рани, но аз притиснах ръце към гърдите му, от които извираше гореща кръв, и отчаяно се опитах да спра кръвотечението от аортата му.

— Не умирай. Не умирай! НЕ УМИРАЙ! — изкрещях.

Видях как Мъка влачи Невени към навигационното табло, а тя се ухили безумно, докато въвеждаше команда, която накара кораба да се разтресе и да спре.

И млъкнах.

Невени погледна към окървавения мъж под мен и се засмя както когато беше видяла лицето си на екрана — лицето на най-новия голям терорист в империята. Сега беше такава не само на думи. Цялата беше обляна в кръв, но силните ръце на Мъка я държаха здраво — сякаш повече за утеха, отколкото за да я спрат.

Странно, но умът ми сякаш спря да работи. Кръвта на Интердикта вече се съсирваше по ръцете ми. Този човек беше единственото ни спасение. Вдигнах клепачите му, ала в размазания му поглед нямаше живот.

Беше свършено.

Невени прошепна на Интердикта, но все едно говореше на мен:

— Къде е сега твоят Жив космос?

37.

Корабът ни се отдалечи апатично от опустошения Свещен град. Аз се обърнах бавно, опасно към момичето, което беше разрушило всичко.

— Защо? — попитах и погледнах към кръвта на Интердикта по ръцете си, към мъртвия човек на пода под нас. — Ти… Аз ти казах… Ти знаеше… Невени, защо?

— Как може изобщо да питаш? — изкрещя тя. — Високопочитаемите убиха моята планета, затова аз убих техния бог! Унищожих техния Свещен град и техният ненадминат Жив космос не направи нищо, за да ми попречи, и през целия си живот не съм била по-щастлива! — Цялото ѝ тяло се тресеше от ярост. — Нека сега всички видят, че вярата им е само една голяма лъжа! Нека се удавят в кръвта на луминарите, също като своя Интердикт!

С тези триумфални, гневни думи Невени се свлече на пода и избухна в отчаяни сълзи, доказвайки, че никак не е щастлива.

Вцепенена погледнах надолу към нея и си помислих колко странни са тези сълзи. Все още не я разбирах. Тя се тресеше от ярост, но сълзите ѝ не секваха. Беше извършила убийство, беше унищожила всичко, а плачеше.

— Защо си мислиш, че исках да ти помогна? — проплака тя. — Защо?

Прилоша ми, защото си спомних разговора ни, когато ѝ казах, че ще отидем при Интердикта. Едва тогава… едва тогава Невени прояви интерес. През цялото време е мислила да го убие. Възнамерявала е да предизвика това опустошение. Ето защо така се развесели, когато се приближихме до Свещения град. Беше видяла мишената си.

Изобщо не е имала намерение да ми помага.

Смятала е да унищожи и последната надежда, която ни беше останала с Тирус.

Части от Свещения град се бяха озовали тласнати към отвора на черната дупка. Все още можех да ги видя, докато се спускаха надолу във все по-бавна и по-бавна времева рамка. Никога не бих дръзнала да се приближа до този отвор. Не и без да рискувам да загубя години, които не можех да си позволя да пропилея.

Тръгнах из кораба с чувството, че се намирам в някакъв странен, сюрреалистичен сън. Приближих се до един прозорец и се спрях, защото видях какво е останало. Огромни части от Свещения град бяха невредими и се въртяха в бездната… с изложена на въздействието на Космоса вътрешност. Пасищата. Растенията. Онези Благородни, танцьорите и свещеникът, който обичаше Пътниците от Ръката на горгоната…

И моята Хера. Този горд и красив космически кораб. Унищожена.

Отклоних поглед от гледката на това ужасно унищожение и се извърнах към мътното отражение върху прозрачното стъкло. За един странен миг не можах да се позная — не познах тази жена, която беше прекалено дребна, за да съм аз. Жената с пищни дрехи, които не ѝ отиваха, но ги бях облякла, за да впечатля Интердикта. Не можах да различа никакви конкретни черти. Ръката ми се вдигна, докосна изкривения ми нос. Това беше моят нос. Аз. Това бях аз.

Някой влезе в стаята при мен. Мъка.

— При откъсването от дока корабът се е повредил. Освен това ни удари част от града. Мисля, че няма да е безопасно, ако влезем в хиперпространството.

Разперих длан по прозореца. Нямаше ли да е истинска ирония на съдбата — да преживеем толкова неща само за да умрем при неуспешно излитане в хиперпространството… от лошо пространство.

Трябваше или да поправим кораба, или да поемем този риск. Ако не минехме през хиперпространството, щяха да ни трябват няколко милиона години, за да се върнем в Хризантемиума. Притиснах чело към хладния прозорец и затворих очи. Главата ми пулсираше.

— Нямам никакви технически познания. Освен ако ти нямаш, единствената, която може би ще успее да го поправи, е тя.

— Смяташ, че една Излишна може да поправи път през хиперпространството?

— Смятам, че Невени може да поправи обслужващо ботче, което може да поправи други обслужващи ботчета. Те ще се погрижат за пътя. Майка ѝ беше вицекрал на Лумина и се опита да върне изучаването на науките. Невени е… Сигурна съм, че Невени разбира повече, отколкото си мислим.

— Това момиче е пълно с изненади — отбеляза Мъка.

Погледнах към него.

— Ти знаеше ли какво ще направи?

— Малкото момиче нищо не ми е казало.

Малко.

„Малко“. Странна дума. Невени беше „малка“ само във физическия смисъл на думата, при това само в сравнение с нас. Не можех да нарека „малък“ никого, който току-що бе променил съдбата ни и най-вероятно беше променил необратимо хода на галактическата история.

Очите ми срещнаха мътното си отражение в стъклото, което ги превръщаше в хлътнали, празни черни дупки.

Интердиктът не можеше да поправи тази ситуация. Това означаваше, че трябва да го направи някой друг.

Някой винаги го правеше. Този път се налагаше да съм аз.

— Трябва да видим какво е останало от Свещения град. Ще ни насоча по-близо. Може ли да видиш дали има космически костюми? Можем да ги използваме.

Гласът ми звучеше студено. Корав като гранит.

— Ще проверя.

Само след няколко минути вече бях приближила кораба до най-големия къс, останал от хабитата, а Мъка безмълвно се върна с костюмите. Нито един от тях нямаше да побере широкото му мускулесто тяло, но аз можех да облека моя.

— Атмосферата на Лумина със сигурност отдавна се е изчистила от резорбиращата мъгла — отбеляза Мъка. — Предлагам да отидем там…

— Не — отговорих и поклатих глава. — Трябва да се върнем.

— Да се върнем ли?

— При Тирус.

— Значи искаш да се върнеш в Хризантемиума?

— Връщаме се.

— Ти да не си луда? — измърмори Мъка. — Ще ни убият още щом ни зърнат!

— Ние сме изчадия — напомних му аз със студен глас. — Не ми казвай, че се страхуваш.

— Ако някога се върна в Хризантемиума — рече Мъка, — това ще бъде, за да екзекутирам твоя млад император. Няма да излагам на риск малкото момиче.

— Аз ще я изложа! — изръмжах. — Нейният живот спря да ме интересува, когато разруши всичко.

— Нима мислиш — попита той презрително, — че тя ще поправи този кораб, когато планът ти е такъв?

— Мисля, че трябва да поправи кораба. Ако искаш да бъдеш поне малко полезен, ти ще я накараш да го стори, докато мен ме няма.

Очите на Мъка просветнаха предупредително.

— Ако намекваш, че искаш да я изтезавам, докато се съгласи…

— Да намеквам ли? Не. Казвам ти го направо. В противен случай ще го направя аз.

— Каквато и болка да ѝ причиним, няма да е по-голяма от скръбта ѝ.

— Ще видим!

Понечих да си сложа шлема, но едрата ръка на Мъка замахна, блъсна го и го запрати във въздуха, където той се блъсна в отсрещната стена, а сърцето ми се сви така, сякаш го бяха проболи с електрически кол.

Втурнах се нататък със свито гърло и огледах безценния шлем. Никъде не видях пукнатини. Хубаво! О, бях в състояние да го унищожа! Можех да го убия… Той се извърна към мен. И неговите очи пламтяха от ярост.

— Ако я докоснеш с пръст, Немезида дан Империан, ще те накарам да изпиташ същата болка, само че пет пъти по-силна.

Тези думи, тези думи… Предизвикателството, враждебността в тях подръпнаха някаква отдавна заровена дълбоко у мен струна. Приливът на вълшебна злоба, който ме заля, ме тласна да направя една крачка към него, а после и втора.

— Така ли? — Устните ми се извиха в усмивка и оголиха зъбите ми.

— Точно така — увери ме той и в очите му проблесна опасна светлина, която ми показа, че обещанието за насилие е погъделичкало инстинктите му, също както моите.

В този миг нямаше значение, че той е доста по-силен и по-тежък от мен. Колко прекрасно щеше да бъде да го нараня, да видя как кърви. Начинът, по който огромните му мускули се раздвижиха и той започна да ме обикаля, както аз обикалях него, ми показа, че чувството е взаимно.

— Тя — рекох му аз с разтреперан от ярост глас — обрече всички ни.

— Обрече твоя млад император, искаш да кажеш.

— А ти го ненавиждаш. Сигурно всичко това ти е безкрайно приятно.

Той ми се усмихна подигравателно.

— Да.

Това преля чашата. Хвърлих се към него с вик на ярост. Мъка посрещна тежестта ми без усилие, извъртя ме и ме заби в пода под себе си. Тежестта на тялото му ме смаза. Вдигнах глава и захапах най-близкото нещо до мен — забих зъби в рамото му и почувствах в устата си вкус на метал от кръвта му.

Това движение го изненада достатъчно, за да ми даде време да вдигна крака си и да забия коляно в слабото място на мъжките изчадия. В същия миг неговият юмрук се заби в хълбока ми с такава сила, че в гърлото ми се надигна горчива киселина…

— СПРЕТЕ!

Върху нас се изля леденостудена вода, Мъка се изправи със залитане на крака, а аз се оттласнах нагоре, за да направя същото. Дрехата ми беше полепнала по тялото, а косата — подгизнала. Невени стоеше пред нас и от обърнатия леген в ръцете ѝ капеха последните капки вода и падаха на пода на кораба.

— Спрете! — повтори тя с глас, който приличаше на грачене. — Ще поправя кораба.

Тя пусна празния леген и той издрънча на пода. Стойката ѝ беше такава, сякаш всяка кост, всяка клетка в тялото ѝ ѝ причиняваха болка, сякаш бяха невъзможно крехки и чупливи.

— Не искам да останем тук, докато умрем — продължи тя. — Затова ще направя каквото мога. Ако за това се биехте, не си правете труда. Просто стойте далеч един от друг. Сериозно говоря.

С тези думи тя излезе. Двамата с Мъка си разменихме един последен разпален поглед, а после аз се отдалечих с широки крачки и се махнах от очите му.

Космическия док вече го нямаше, затова ми беше трудно да се ориентирам, когато влязох в онзи сегмент на Свещения град, който се намираше най-близо до нас. Отне ми известно време да запечатам вратите и да включа обратно изкуствената атмосфера, но скоро вече можех да сваля шлема си и да започна да дишам в мразовития въздух. През следващите дни бях в постоянно движение. Взех всички замразени храни, които успях да намеря, всички ботчета, които успях да открия — били те функциониращи или не, — докато Невени работеше върху задачата да поправи един бот, който да ѝ помогне да поправи и други.

Четири дни. Толкова време ни отне. Четири дни, през които Невени постоянно се опитваше да разбере кое какво прави, и прехвърляше базата данни на Арбитър, когато се натъкнеше на нещо озадачаващо. Но след като поправи едно ботче, то поправи и други и скоро всички те се заеха да работят върху хиперкосмическия път. Аз потисках ужасените трескави мисли, които не спираха да ме гризат, да ми казват, че времето, което минава, е много по-дълго, отколкото си давам сметка.

А после Невени ни повика в командното помещение.

— Мисля, че ще успеем да се измъкнем оттук. Или да експлодираме. Във всеки случай, предлагам да разберем.

Обгърна ни мълчание, плътно, напрегнато. Тя погледна към Мъка. Кимна. И двамата се обърнаха към мен и аз разбрах, че ще ми съобщят какво ще правим оттук нататък.

— Немезида, няма да отидем в Хризантемиума.

— Хубаво.

Съгласието ми изненада Невени. Мъка присви очи. Не ми вярваше.

— Хубаво — повторих аз. Сега вече гледах него. — Мислих за това. Можем да отлетим оттук до колонията Каладрал. Няма да ни отнеме много време. Ще ви оставя там и ще продължа без вас.

— Това не ни върши работа — възрази Невени. — Нали не си забравила, че съм бегълка от правосъдието? Не мога просто да продължа да живея както досега.

— О, да. Излъгаха, като те обявиха за терористка — съгласих се сухо аз.

Ъгълчето на устните ѝ се изви нагоре.

— Знам, че после оправдах думите им, но така или иначе с моята репутация няма да имам никакви възможности. Ще ме заловят две секунди след като кацнем на Каладрал или някоя друга голяма колония, а ако отидем на някоя по-малка, ще се набиваме на очи. Трябва да намерим място без постоянно население… може би някой граничен пост. Ами Мъка? Можеш ли да си представиш, че има място, на което може да се слее с тълпата?

— Да — отговори Мъка. — Мога.

— Питах нея и въпросът беше риторичен — сряза го Невени. — Исках да кажа, че си огромен и страховит.

Бях готова да се закълна, че Мъка изглежда поласкан.

— Къде тогава предлагаш? — обърнах се към Невени.

— Предлагам да се разделим — отговори тя. — Ти можеш да стигнеш до Хризантемиума без Арбитър.

— Как? — изръмжах ѝ аз. — По въздуха ли ще се нося?

— Предай се. Ще те заведат в Хризантемиума и ще те екзекутират, без да вдигат шум, сигурна съм. Приеми го: ако се върнеш, все едно си мъртва. Така че спокойно може да не завличаш и нас със себе си. Как точно трупът ти ще помогне на Тирус, хм?

— Каква друга възможност имам? — избухнах аз. — Да го оставя да умре ли?

— Да! — извика Невени. — Остави го! Ти вече го направи. Трябваше да го изоставиш, а и той искаше от теб точно това. Не можеш да го спасиш.

— Да, и за това трябва да благодаря на теб! — креснах ѝ в отговор.

— Добре, върни се и умри за него. Чудесно! Каква полза ще донесе това и на него, и на теб? — Тя отметна ръце във въздуха. — Хората обичат. Умират. Губят тези, които обичат от все сърце, и то постоянно, Немезида, и продължават напред. Виж мен! Моята планета е мъртва. Нямам си никого. Единствената ми приятелка смята да отиде на сигурна смърт по най-глупавата възможна причина. Нали ни каза какво си научила за веналокса. Ако е вярно, то той дори няма да те обича повече.

— Има шанс, ако престанем да губим време и тръгнем веднага! — отвърнах остро аз. — Не може ли да спорим в хиперпространството?

— Това е най-жестокото, което хората извършват, когато създават изчадия — промълви Невени. — Ние съществуваме в тази огромна вселена с безкрайни територии и безброй възможности, а вашият свят е ограничен до връзките, които ви свързват с един-единствен човек. Ако искаш да се откажеш от живота си, не мога да те спра.

Не, не можеше.

Тя се обърна към Мъка:

— Ти я спри.

— Чакай! Какво? — възкликнах аз и застанах в защитна позиция… в същия миг, в който юмрукът на Мъка се стовари в лицето ми.

Някой набиваше гвоздеи в главата ми. Леко повдигнах клепачи и простенах, когато светлината ме прониза… Гласът ми ми се стори странен. Изобщо не приличаше на моя.

Рязко отворих очи и видях как обутите ми в космически костюм крака се реят над мен. Сепнах се, щом осъзнах, че съм облечена в такъв костюм и нямам представа къде се намирам. Ръката ми се стрелна навън, докосна… камък. Камък.

Завлякох се по-близо до градежа. Един размит люк ту се появяваше пред очите ми, ту изчезваше и аз се оттласнах към него и си проправих път навътре. Дълго след като атмосферата отново се херметизира, мозъкът ми като че ли продължи да подскача в черепа, докато се мъчех да проумея какво се е случило.

И тогава видях тялото на Интердикта на пода, където го бях положила. Проумях какво е станало и изпитах шок, който ме разтърси цялата.

— Не. НЕ! — изкрещях и гласът ми прокънтя наоколо.

Втурнах се към прозореца, но Арбитър вече не беше там.

През тъмното пространство, докъдето ми поглед стигаше, плуваха ярки, бушуващи вълнички от водород. А после светът около мен се разми. Стори ми се, че някой е изкарал всичкия въздух от дробовете ми. Знаех какво виждам: гравитация. Могъща гравитация, която разкъсваше Транссатурновата система сега, когато гравитационният прозорец се беше затворил.

— Невени, ще те убия. Ще те убия!

Думите ми бяха изречени с равен, решителен глас, но ги чух само аз.

Бяха ме оставили тук и бяха взели кораба.

Бяха ме оставили сама сред руините на Свещения град.

Свлякох се на пода с пулсираща от болка глава и осъзнах чудовищната реалност на случилото се току-що. Разписанието, което многократно бях проучвала, за да определя кога трябва да се върнем в Свещения град…

Знаех го наизуст. Знаех кой точно гравитационен прозорец се е затворил и кога ще се отвори следващият. В гърдите ми се надигна вик, но ме задави и така и не излезе от устните ми.

Бяха ме оставили тук за дванайсет дни.

А когато излезех откъм страната на Тирус, там щяха да са минали…

Три години.

38.

Три години.

Като ги добавех към цялата година, която бях загубила самата аз, това означаваше четири години веналокс. Тази мисъл продължи да ме мъчи дълго след като не ми остана глас от крещене, дълго след като безумните фантазии как удушавам Невени се бяха стопили.

Четири години веналокс. Досега се надявах да спася нещо. Надявах се да се върна и да спася това, което можех след цяла година отсъствие.

Но толкова дълго? Нямаше да е останало нищо.

Беше много късно.

Невени ми бе оставила дажби с храна. Беше издълбала стрелки в пода и когато ги последвах, се озовах пред една от пътните машини на свещениците. Спокойно можех да се кача в нея още сега и да оставя гравитацията да ме унищожи. Не можех да направя нищо друго освен да чакам тук, докато времето минаваше за всички други. Въпреки това обаче продължих напред.

Погледнах към филизите от звездна светлина, които се извиваха и трептяха от гравитационните сили на черната дупка. Едно парче от отломките мина от другата страна на прозореца в лениви кръгове. Проследих движенията му от единия прозорец, а после и от другия. И от третия. Светлината се отрази в контурите му и аз разбрах какво виждам: бронзовите дървета от металната градина на Сигна на Хера.

Тя беше кроила планове, манипулации и маневри, тласнали толкова много от децата ѝ към унищожението им. И докато беше заета с това, беше погледнала към един астероид и си бе представила как точно трябва да го преобрази в кораб, а после да го издълбае и отвън, и отвътре. Беше се въвлякла в какви ли не заговори и борби за контрола над империята и все пак от време на време трябваше да е спирала, за да погледне това свое прекрасно творение и да изпита тихото задоволство от факта, че то е нейно.

Беше вложила в предаността, любовта и усилията си за този кораб половината си живот, а ето че той се оказа унищожен само за секунда.

Колко жестока беше вселената!

Каква глупачка бях да го забравя!

От Свещения град не беше оцеляло почти нищо. Сега, когато климатичните контроли бяха извън строя, беше мъртвешки студено. Някои врати не се отваряха и святкането на аларми предупреждаваше, че зад тях има само безвъздушно пространство.

Разрязах ръката на Интердикта и извадих листчето метал… този суперкомпютър.

Невени беше взела обвивката. Ако все още я носеше, когато я настигнех, щеше да ми се наложи да ѝ разбия черепа с нея.

— Поне е взела не това, което трябва. Надвихме я — измърморих аз на мъртвия Интердикт. — Макар че ще ви разбера, ако не оценявате особено този факт. Между другото тук е достатъчно студено и мисля, че мога да отговоря на въпроса ви. Не, не изпадам в хибернация.

Така положих началото на един изключително нездравословен навик. Докато кръстосвах руините на Свещения град, проучвах всичко, което можех, и отварях със сила вратите, когато от другата страна имаше въздух, носех със себе си вкочаненото мъртво тяло. Тук нямаше микроорганизми, които да причинят разлагане, затова се чувствах почти така, сякаш се намирах в компанията на мълчаливия заспал Ортанион.

— Знам каква е честотата на транспондера на Арбитър — казах му аз с мрачно удовлетворение. — Знам как да открия този кораб. Ще се измъкна оттук и… и тя ще си плати за стореното.

О, колко мъчения можех да измисля за Невени! А Мъка — Мъка просто трябваше да умре, и…

Беше по-лесно да се съсредоточа върху омразата си към Невени, отколкото върху неизмеримия ужас от случилото се.

Намерих някакви регенератори за отпадъци и започнах да ги отварям с ритници един по един. Хвърлях само бегъл поглед към съдържанието им. Нямах нужда от нищо. Просто си запълвах времето.

В мислите си постоянно се връщах при Тирус, колкото и да се опитвах да ги отклоня. Четири години означаваха, че когато се прибера, той вече ще се е оженил за друга. Щеше да има императрица. Някоя истинска Високопочитаема. Пасус щеше да я избере. Навярно щеше да се обогати от подкупите на онези, които щяха да търсят подкрепата му за подобен брак.

Щяха да им се родят малки Домитрианчета. Не можеше да се допусне родът да умре.

Щяха ли да убият Тирус, след като му се родеше дете? За няколко секунди тази мисъл ме остави парализирана.

— Не — обърнах се аз към лежащия наблизо труп на Интердикта. — Няма да му трябва бебе, за да разполага с по-голям контрол над императора. Той държи императора. Може буквално да го принуди да направи всичко. Бебетата не могат дори да говорят, камо ли да играят ролята на марионетки. Поне не за няколко години.

Интердиктът, разбира се, не отговори.

Аз обаче започнах да размишлявам над думите си и се обърнах към него:

— Или може би… може би той няма да иска да се роди дете поради простата причина, че това дете трябва да си има родител. Някой трябва да даде другата половинка от ДНК-то, а за да се случи това, Пасус трябва да отстъпи част от влиянието си на друг. Той за нищо на света не би се съгласил.

Засмях се горчиво, защото прозрението ме озари чак сега, когато вече беше прекалено късно и нямаше значение.

Пасус би избрал мен за съпруга на Тирус, без да се замисля.

Не би се съгласил да сподели влиянието си с някого. Високопочитаемите търпяха един от тях да разполага с такава неоправдана власт, защото той се беше погрижил всички те да се уличат редом с него. Примиряваха се с факта, че Пасус буквално притежава императора — което в съчетание с контрола му над Сената водеше до притежание на империята, — защото той раздаваше облаги тук и там.

Имаше обаче едно нещо, което те никога нямаше да допуснат, и това беше самият Пасус да се опита да стане партньор на императора. Ако се опиташе да си присвои окончателно върховната власт. Не се съмнявах, че е обмислял този вариант, но Високопочитаемите нямаше да го приемат като съпруг на императора. Това би означавало да му предадат официалната власт открито, без преструвки. Личните предпочитания на Тирус бяха прекалено добре известни и Излишните нямаше да повярват, че този брак е истински, а Високопочитаемите щяха да се възползват от шанса да се опитат да сключат сделка. Щяха да потърсят от Тирус помилване дори за геноцид и да се надяват той да им е благодарен… задето са го освободили.

Не. Това нямаше да се случи. Така че в очите на Пасус идеалната императрица бях аз.

Нямах приятели, нямах богатство, нямах съюзници, бях лишена от чар и по силата на самата си природа отблъсквах другите Високопочитаеми… Аз щях идеално да запълня мястото на императрица и да попреча на която и да било друга да го заеме. След като разбрах за веналокса, реших, че Пасус иска да унищожи любовта на Тирус към мен, за да може да ме убие или дори да убеди Тирус да го направи.

Но случаят не беше такъв.

През цялото време Пасус беше възнамерявал да ме задържи в Хризантемиума, дори след като Тирус престанеше да изпитва към мен и най-бледо подобие на любов, за да мога да живея десетилетия наред в отчаяние и нещастие… А Пасус щеше да се наслаждава на мисълта, че ми е причинил тази болка. Това беше неговото отмъщение. Бях прекалено удобна за него. Трябвах му жива.

Ако само го бях разбрала по-рано…

Нямаше смисъл да размишлявам върху това. Никой не можеше да върне времето назад, но, о, ако бях осъзнала какво предстои, щях да се науча да бъда чаровна! Щях да се науча да създавам приятелства и да печеля съюзници. Щях дори… щях дори да флиртувам с похотливци като Атън. Така се печелеше влиянието и щях да имам възможност да бъда полезна на Тирус като предимство, а не на Пасус като средство да изнудва Тирус.

Тази мисъл не спря да ме тормози, докато отварях с ритник последния регенератор. Вече съжалявах, че нямам оправдание пак да ги отворя всичките за първи път… Това навярно показваше колко съм уморена.

В този момент обаче забелязах някакъв предмет с отчетлива правоъгълна форма.

Бръкнах вътре и извадих книгата. По гърба ми пропълзяха тръпки, когато погледнах към корицата ѝ, с букви на език, който ми се струваше познат само бегло.

Пръстите ми проследиха очертанията на буквите. Х-А-М-Л-Е-Т.

Аз бях донесла тази книга тук, нали? Двамата с Тирус трябваше да съберем от всичко, с което разполагахме, лепта за Интердикта, просто в случай че наистина го срещнехме. Тирус имаше на Александрия нещо, което се срещаше на малко места: своите книги. Не вярваше, че Интердиктът изобщо съществува, затова ми позволи да взема цял куп от книгите му. Щеше да вземе още повече, ако знаеше, че Интердиктът и Свещеният град наистина съществуват и ще приемат лептата му. Той обичаше тези книги.

Сега Локлейт разполагаше с Александрия и библиотеката ѝ.

Може би тази книга бе единствената, останала на Тирус.

В гърдите ми кипна ярост.

— Как сте могли? — обърнах се аз към Ортанион. — Ние ви я дадохме, а вие просто сте я изхвърлили! Знаете ли какво означава това за него? — Мъчех се да намеря най-подходящите думи, с които да обясня колко сквернословно е постъпил — да захвърли тази книга! — Вие… вие нямате представа кои неща са ценни. Никаква!

Стори ми се, че съм изрекла правилните думи, но после осъзнах, че говоря на един труп, и това беше абсурдно. Само някой луд би го направил. Обърнах гръб на трупа и се отдалечих. Сега си имах книга.

Не можех да чета на стария език, ала виждах следите, които пръстите на Тирус бяха оставили върху крехката хартия. Някои страници бяха намачкани, но Тирус не беше човек, който би захвърлил книгата или би подгънал листовете, за да отбележи докъде е стигнал… Представих си го как заспива, докато чете, а после изпитах такава сигурност, че е станало точно това, та ми се стори, че съм била там и съм видяла как се случва.

Това, че не разбирам този старинен език с изключение на няколко къси думи тук-там, нямаше значение. Някаква празнота у мен се запълни. Обзе ме покой.

Щях да му върна книгата.

Бях претърпяла пълен провал, но поне това можех да направя.

На дванайсетия ден започнах да се взирам през прозорците и зачаках турбуленцията да започне да намалява. Тогава се качих в една от машините за пътуване на свещеника. Те нямаха собствен двигател. Не бяха предназначени за дълги разстояния, а просто за минаване по гравитационните потоци на Транссатурновата система до стандартния Космос, където щяха да ги посрещнат чакащи хелионисти.

Пъхнах металното листче дълбоко в страниците на книгата, притиснах я до гърдите си и се изстрелях във властта на тези огромни движещи се тела, които изкривяваха пространството. Тяхната гравитация насочваше инерцията ми, сякаш бях листо, което се носи по реката.

Отне ми цял ден да стигна до края на системата, където машината се разтресе, стресна ме и ме събуди. Вдигнах глава и видях малък кораб, който ме влачеше нагоре към дока си.

Помещението се херметизира отново и аз зърнах нетърпеливите лица на чакащи Излишни. Те бяха приели хелионизма и имаха амбиции да станат свещеници. Горяха от желание да покажат страстната си преданост към Живия космос, като прекарат живота си сред звездите в очакване на редките укази на Интердикта.

Затова, когато отворих вратата и видяха, че не съм свещеник, останаха с отворени уста.

— Мога да обясня всичко — започнах аз.

— Това сте вие! — ахна една от тях.

— Немезида Империан — обади се втори глас.

— Немезида е…

— Тя е! Тук е!

Започнах да местя поглед от едно лице към друго. Всички ме бяха познали още щом ме зърнаха. Започнаха да се навеждат, да коленичат и първият ми импулс беше да им махна да станат.

„Не. Още не. Възползвай се“ — помислих си аз.

— Благодаря ви — рекох и ги оставих да продължат да коленичат още миг.

— Наистина сте жива — промълви момичето най-близо до мен.

— Жива съм. И… и още не мога да обясня защо. Станете. Бих искала всички вие да ми разкажете. Какво се случи след моята… смърт?

Тирус не беше женен.

Империята нямаше наследник.

Имаше жестоки данъци и слухове за нарастващ дълг. Всички знаеха, че Пасус е любимец на императора, а той на свой ред беше известен като млад мъж, съкрушен от насилствената смърт на любимата си.

За моя изненада и лека развеселеност официалната история за луминарите, унищожили Тигрис, беше под съмнение.

Повечето хора вярваха, че саботажът е вътрешна работа — с конкретна цел, извършен от конкретен човек.

— Всички знаят… — подхвана една от Излишните — момиче, което не носеше на алкохола, погълнат, когато не беше на смяна. Но после се усети и прехапа устна.

— Продължавай. Говориш така проницателно! Говори — усмихнах ѝ се аз с надеждата да я убедя да издрънка всичко. Ако не го направеше, щях да прибегна до заплахи.

Бузите ѝ порозовяха.

— Императорът ви обичаше толкова много! О, всички знаят колко романтично беше! Той застана срещу всички само защото вие означавахте толкова много за него, но Пасус не искаше да го допусне. Той се опита да ви убие, нали? Извърши покушение срещу вас, за да прекрати влиянието ви.

Тази теория ми хареса.

— Не мога да кажа почти нищо. Сенаторът със сигурност желаеше да изчезна. Няма да се зарадва да види, че съм се завърнала от мъртвите. А сега, край на разговора.

Притиснах пръст към устните си и си придадох загадъчно изражение, а момичето имитира затваряне на устата с цип. Очите му блестяха, изпълнени с обожание.

Всички ме гледаха по този начин. След смъртта ми най-баналните ми черти се бяха разраснали и се бяха превърнали в нещо божествено. Можех да се възползвам от това.

Накарах ги да обещаят, че няма да споменават за завръщането ми, преди да влезем в звездната система на Евридика, където го оповестих на най-разпространената честота пред цялата планета. Вече беше много късно които и да било враждебно настроени Високопочитаеми да се устремят към нас с корабите си и да ни нападнат.

Докато навлизахме в атмосферата, за да кацнем в столицата, се загледах в надигащата се и спускаща се… Какво беше това? Вода? Какво виждах? Какво задръстваше тези улици, този площад?

Стомахът ми се сви, когато ненадейно осъзнах отговора: хора.

Въпреки че предупреждението беше съвсем кратко, се бяха събрали безчетни тълпи от хора, които искаха да видят пристигането ми. По време на онези лишени от смисъл и полза дни, които прекарах сама в Свещения град, бях побесняла от гняв към самата себе си, задето така и не си създадох база за подкрепа, но изглежда, такава база се беше образувала и без мен. Устните ми се разтеглиха в замаяна усмивка, когато докоснахме дока и оглушителните викове отвън нахлуха в машината заедно с нас.

Омразата на Високопочитаемите не можеше да се пребори с това посрещане.

Нямаше да има безшумно убийство, потайна смърт. Можеха да направят само едно нещо, сега, когато бях дошла тук, когато излязох от машината и се появих пред хората, чиято численост многократно надвишаваше тази на всички Високопочитаеми, взети заедно.

Единственото, което можеха да направят Високопочитаемите — единственото, което щяха да посмеят да направят — беше да приветстват избавлението ми.

39.

Не ми се наложи да чакам дълго на Евридика. Когато ме призоваха да се върна в Хризантемиума, придружавайки думите с почетна стража от космически кораби, се качих на един от тях без страх. Публичното посрещане гарантираше, че ще остана жива. Сега трябваше да се възползвам от него.

Хората, които ме придружаваха, работеха за Пасус — или това, или той им плащаше неофициално. Погледите им ме следваха навсякъде. Разпитваха ме безжалостно, но когато им зададях въпрос, не отговаряха. Затова спрях да разговарям с тях.

Когато осемнайсетдневното пътуване свърши и корабите ни излетяха от хиперпространството, всички Високопочитаеми бяха чули новините. Разбрах го, защото започнахме да подминаваме оставени на док кораби много по-далеч от ядрото на Хризантемиума от обикновено. Стори ми се, че са пристигнали поне още хиляда кораба, които се бяха слели с вече масивната суперструктура.

Колкото повече се приближавахме, толкова повече подробности забелязвах. Прозорците на няколко кули ориентири бяха съвсем тъмни. Или кулите бяха станали неактивни, за да запазят енергията си, или в отсъствието на централизирана система бяха станали неизправни.

Хиляди съобщения се надпреварваха за вниманието ми — обичайните формални приветствия.

Но после дойде едно, което беше по-важно от всички останали и те се изключиха от системата, за да му дадат приоритет.

Сърцето ми задумка оглушително.

Тирус.

По цялото ми тяло изби пот. В стомаха ми се надигна истински ужас и започна да го гризе. Ръката, с която активирах съобщението, трепереше.

Сенатор Фон Пасус се появи пред мен в холографска форма. Сърцето ми се ожесточи. Не му доставих удоволствието да види разочарованието ми.

— Сенаторе.

— Немезида.

За миг той остана загледан в мен, а аз — в него.

— Най-накрая се върна — каза той.

— Всички ме приветстваха най-сърдечно — отговорих с леден тон.

— Носиш ли нещо?

— Какво нещо?

— Скиптър — отговори той и се наведе към мен. — Интердикт.

— Вашите шпиони навярно вече са ви казали, че не нося.

Естествено, че вече беше чул за намеренията ни да доведем Интердикта. Но нямаше откъде да знае какво се е случило с Ортанион… Освен ако Невени не беше казала на хората.

Все пак тя имаше преднина пред мен.

— Да не си загубила скиптъра? — попита Пасус.

— Не — отговорих аз.

Той като че ли стисна зъби.

— Смяташ ли да ни го дадеш?

— Изчакайте и ще видите.

— Чудесно изигра появата си пред хората. Двамата с Тирус останахме много впечатлени.

Нехайното изричане на името му, на малкото му име, о… И аз направих грешката.

— Той добре ли е?

Бях загубила играта.

Пасус се усмихна хладно и се изключи. Трябваше да изчакам и да разбера.

Хризантемиумът изглеждаше същият, какъвто го бях оставила. В интериора липсваха Хера, Тигрис, Колос, но на тяхно място имаше други кораби. Тук, толкова близо до центъра, светеха повече прозорци, но в алеята Бърневал зееше огромна дупка там, където нещо се беше ударило в нея и ремонтните ботчета не бяха пристигнали навреме да го поправят. Още три години на некачествено поправени неизправности. Самата формация на корабите изглеждаше тромава и приличаше повече на безформена буца, отколкото на точен Хризантемиум.

Когато излязох и стъпих на Валор Новус, ме посрещна тишина. След оглушителното посрещане на Евридика суровото мълчание ми се стори оглушително, но не и учудващо. Двама слуги на фамилията Домитриан ме очакваха.

— Императорът желае да го посетите.

— Покажете ми пътя.

Въпреки думите им, когато влязох в залата за аудиенции през главния вход, не видях чакаща тълпа. Всички, пред погледа ми, се тълпяха около някаква друга атракция. Махнах на слугите да се отдалечат. Оттук нататък можех да се оправя и сама.

Сърцето ми заблъска в гърдите, макар че още не бях видяла Тирус. До ушите ми достигнаха високи гласове:

— Следващия път опитай с диня.

— Какво ще кажеш за чаша?

— … гравитационното смазване може да се проведе навсякъде, Ваше величество. Няма нужда да е в Залата за правосъдие. Не виждате ли какъв потенциал предлага това за забавления?

— Има голям потенциал — съгласи се този глас, който щях да позная навсякъде.

Тирус.

Беше неговият глас. Неговият глас… Заковах се на място, защото го познах, но никой в тази тълпа сякаш не ме забеляза.

— Никога не съм виждал друг, който да е толкова лесно преносим. Голям е колкото кръг за изображения. Със същата тежест ли е? Впечатляващо. На кое ниво е сега? — попита Тирус.

Сега го видях.

Беше Тирус, но изглеждаше почти неуловимо променен. Косата му беше по-светла — червеникавозлатиста, а от бузите му се бяха стопили и последните остатъци от детинска закръгленост. Широките кости, остро извитите вежди, светлосините очи се съчетаваха, за да го направят едновременно и по-суров на вид, и по-красив в класическия смисъл на думата. Всъщност в тази промяна имаше намек за суетност, сякаш беше загубил част от антипатията си към разкрасяващи ботчета и беше започнал да ги използва.

Естествените му мускули се бяха стопили пред очите ми под режима на Пасус, тъй като веналоксът не би му позволил да тренира интензивно, дори и сенаторът да му беше разрешил да го прави. Сега на тяхно място имаше изкуствено симетрични мускули, създадени от разкрасяващи ботчета, и те изпъваха раменете на разкроения жакет, предпочитан от водещите се по модата Високопочитаеми.

Тирус все още не ме беше забелязал, но тези, които се намираха най-близо до мен, бяха. Всички те се бяха смълчали.

— Бих искал да видя какво може да направи при осем атмосфери — каза Тирус.

Разнесе се бръмчене, докато силата на механизма се увеличаваше. Сега видях, че е някакъв метален пръстен.

— А сега, нека да видим… — Тирус плъзна поглед по лицата на най-наблизо стоящите. Търсеше някого. Изведнъж прикова поглед в мишената си и се усмихна хищно. — Гладик. Пъхни си ръката вътре.

Гладик. Не го бях познала веднага заради всички промени, които беше направил с косата си — сега платиненоруса, за да контрастира със светлокафявата му кожа. Разпознах само отличителната му черта — тези неестествено ярки зелени очи.

— Ваше величество, мисля, че може да не е безопасно.

— Точно затова. Пъхни си ръката. Все се спотайваш наоколо и ни разваляш веселбата. Направи нещо забавно. Пъхни я вътре — нареди Тирус.

Гладик потръпна, пристъпи към кръга… и вдигна ръка. Изскимтя, когато из залата се разнесе пращене, от ръката му изригна кръв, а кожата му започна да се откъсва от костите… Той дръпна ръката си обратно, съпроводен от смеха на наблюдаващите Високопочитаеми, без да спира да скимти. Към него се понесоха медицински ботчета, а Тирус избухна в смях.

Високопочитаемите, които го заобикаляха, постъпиха така, както беше типично за Високопочитаеми: последваха примера на императора и също се разсмяха.

— Погледни си ръката! Ох! Отвратително! Защо някой би си причинил подобно нещо? Хелиос да ме прокълне, Гладик, не разбра ли, че се шегувам?

Без да спира да се смее, Тирус се извърна настрана и се провикна:

— Е, добре, увеличете го докрай, и ще хвърлим вътре някой ненужен прислужник…

А после очите му се спряха върху мен.

— Ваше величество — едва успях да промълвя аз с пресъхнала уста.

Тирус застина съвсем неподвижно. Лицето му ненадейно стана съвсем безизразно.

— Немезида… Значи си се върнала.

Навремето можех да забележа и най-леката следа от чувство, която преминаваше по това лице. Сега то изглеждаше просто… безучастно.

— Да — промълвих с глух глас.

— Доста се забави.

— Не беше по мое желание.

— Разбира се. — Тирус наклони глава. Огледа ме внимателно, докато търсех в изражението му и най-леката следа от чувство — дори само спомен от това, което беше изпитвал някога.

Но не видях нищо.

Едва забелязвах Високопочитаемите, които допреди малко гледаха зрелището с такова удоволствие. Някой вече беше хванал един прислужник, за да го хвърли в гравитационния пръстен. Тирус обаче беше забравил какво е поискал.

— Е, добре. Можем да направим само едно — каза той и се обърна към групата: — Увеличете го на двайсет атмосфери и обещавам да дам отличен интоксикант на този, който я запрати в гравитационния пръстен. Да видим как работи?

Какво?

Към мен започнаха да се стичат множество тела. Ръце ме хванаха под мишниците и аз бях така стъписана, че за един миг не можах да реагирам… Повлякоха ме към гравитационния кръг, който щеше да ме смачка само след миг, и инстинктите ми за оцеляване изреваха и се задействаха. Изтръгнах се от ръцете, които посягаха към мен, и забих юмрук в най-близкото лице, а краката си — в нечии ребра. Сграбчих една яка и запратих един Високопочитаем, който ме беше сграбчил, в гравитационния кръг, за да му се порадва, и той нададе кратък вик, докато минаваше през металната бариера, а после дробовете и черепът му се раздробиха…

— СТИГА!

Залата около мен застина в мъртвешка неподвижност. Завъртях се и се изправих лице в лице с Тирус, разярена, озадачена. Но на лицето му беше изписано нещо ново. Очите му блестяха, наелектризирани, напрегнати, в рязък контраст с грижливо поддържаната безизразност на подобреното му лице.

— Наистина си ти.

— Да. Както вече ти казах! — изревах аз.

— Сега съм сигурен. — Той посочи към злополучния Високопочитаем със смазаната глава. — Някой да разчисти Високопочитаемия Фалконт.

— Рътърфейн.

Тирус поклати глава. Тези подробности не го интересуваха.

Пред мен се появи жена, младо момиче.

— Какво се е случило със Свещения град? Чухме ужасни слухове.

Всички очи ненадейно се приковаха в мен.

— Тишина.

Само една дума, изречена съвсем тихо, но гласът на Тирус накара всички, които се бяха струпали около мен, да отстъпят назад и да сведат поглед.

— Това е държавен въпрос. Ще го обсъдим насаме с моята… любима.

Огледах лицето му изпитателно, изпълнена с надежда.

Тирус ми кимна да го придружа до личните му апартаменти, после вдигна ръкавицата от паладий към устата си и попита:

— Алектар, наблизо ли сте?

„Алектар“ — помислих си мрачно аз.

— В стаята си съм — отговори Пасус.

— Отлично.

Двамата влязохме в личните апартаменти. Пасус излезе от една от стаите и шокът ме накара да се закова на място.

Пасус беше в стаята си.

Тук.

В личните апартаменти на императора.

Пасус не биваше да живее тук. Нямаше право. Какво нахалство — да си проправи път със сила чак дотук! Стиснах зъби.

Видях нови мебели… Драперии и скулптури, които категорично не отговаряха на вкуса на Тирус. Един обгорен участък от маса ми подсказа, че това навярно са оцелели останки от обзавеждането на Колос. Значи Пасус ги беше събрал, а после се беше впил в Тирус като паразит, от който няма отърваване, и се беше настанил тук.

Сега на мен се падаше да го отстраня завинаги.

40.

Тирус посрещна новината за случилото се със Свещения град със смях. Лицето на Пасус посивя.

— Не виждам нищо смешно — рече той. — Това ще доведе до хаос.

— Вие отдавна сте се отказали от всяка набожност. Не се правете на наскърбен вярващ — отвърна Тирус презрително. — Ще доведе до хаос само ако хората разберат за това. Ние няма да им позволим.

— Вече се разнасят слухове — каза Пасус.

„Невени“ — помислих си аз. Със сигурност беше тя.

— Винаги се разнасят слухове. Няма да го потвърдим официално, Алектар. Интердиктът е жив, Свещеният град е невредим, а ако някой се усъмни… Е, спокойно може да отиде сам да потърси Интердикта и да го попита.

Това ме притесняваше — да ги гледам как заедно планират курс за действие, като истински съюзници. Сега Тирус насочи вниманието си към мен. Огледа ме внимателно.

— И така изпратих те да доведеш Интердикта. Вместо това той е загинал, а Свещеният град е разрушен.

— Да.

Тирус отново избухна в смях.

— Как така не ви се струва смешно? — обърна се той към Пасус, вдигна ръка и светлината проблесна върху пръстена на ръката му. Едно перване с пръст, и един камък най-отгоре се отвори. — Грешката е моя. Не биваше да пращам изчадие — продължи той и кимна, докато смъркаше веналокса от вътрешността на камъка.

— Попитайте я — подкани го Пасус с нисък глас.

— Любов моя, скиптърът все още ли е у теб? — попита Тирус.

Присвих очи и стиснах зъби, когато видях как Тирус просто му се подчинява.

— Както казах на сенатора, у мен е. Изпратих го в Космоса с честота на транспондера, която знам само аз.

Това беше лъжа, но бях сигурна, че в този момент хората на Пасус преобръщат целия ми кораб в търсене на познатата обвивка, открадната от Невени. Нямаше да намерят листчето в книгата… или поне така се надявах.

— Ако с мен се случи нещо, скиптърът завинаги ще си остане загубен. Ще ви го дам само ако имам причина. Искам да приемете условията ми.

Тирус се ухили широко.

— Чуйте я само! — обърна се той към Пасус. — Човек би си помислил, че тя е тази, която е разполагала с няколко години, за да помъдрее. Кажи ми какви са условията ти, Немезида.

Преместих поглед от единия към другия. Дали властта на Пасус над него си оставаше все така абсолютна?

— Искам той да се махне.

Тирус вдигна вежди и посочи въпросително с палец към Пасус.

— Да. Той.

— Раздялата май не те е накарала да го заобичаш повече — отбеляза Тирус.

— Нито пък мен нея — каза Пасус. — Тя май си представя, че не само тя, а и ние сме живели без абсолютно никаква промяна и развитие.

— Значи трябва да ѝ помогнем да навакса с информацията — заключи Тирус, взе кърпичка от един от прислужниците, избърса от носа си остатъците от веналокса и пусна кърпичката на пода. Загледах се в нея. Това беше един от типичните жестове на напразно, демонстративно разточителство, типични за Високопочитаемите, каквито Тирус никога не правеше преди. — Скъпа моя, за нас мина много време, но за теб не. Отдавна оставихме цялата тази грозна история в миналото. Двамата с Алектар се помирихме.

— Значи е спечелил правото да живее в най-близката стая? — попитах аз.

Тирус завъртя очи.

— Алектар, преместете се в друга стая. Започвайте. Веднага!

Пасус се размърда.

— Веднага ли? Може би трябва…

— Веднага.

Двамата мъже си размениха дълъг продължителен поглед.

— Разбира се — каза Пасус, наклони глава и излезе.

Тирус стисна отпуснатата ми ръка, но не направи никакво движение да ме привлече по-близо до себе си.

— Знам, че ти е трудно да разбереш. След Тигрис животът ми стана много труден. Имаше десетки мъртви и се знаеше, че аз имам пръст в това. Някои Високопочитаеми искаха да ме подложат на лоботомия. Имаше предложения да отстранят половите ми органи и да ги запазят за създаването на нови членове на рода Домитриан, за да могат да ме екзекутират. — Макар че устните му се изкривиха в усмивка, по лицето му премина сянка. — По онова време аз бях… Изобщо не ме вълнуваше какво ще стане с мен. Всъщност може дори да съм пуснал един малък слух — че не някой друг, а Алектар е отговорен за масовото убийство на Тигрис. Той така и не можа да възстанови репутацията си след това обвинение. Но така или иначе Пасус беше моят щит. Не допусна да се случи нищо прекалено крайно.

Теорията на конспирацията, която чух от онази Излишна, онова момиче… Тя беше дело на Тирус. Трябваше да поклатя глава.

— Той не е направил нищо от милосърдие, Тирус. Трябваш му жив и в негова власт. А сега живее в най-близката до твоята стая, сякаш ти е брачен партньор или…

— … член на семейството ми.

— Семейството ти.

За Тирус семейството означаваше нещо съвсем различно от това, което значеше за повечето хора. Не бях сигурна какво иска да ми каже — дали че двамата са близки, или че Пасус все още му е смъртен враг. Може би помежду им се водеше студена война, прикрита под любезност — метод, който аз така и не овладях. Тирус се отпусна на един стол и се облегна назад с разкрачени крака.

— Трябвах му жив. Има много състояния на съществуване, Немезида, и той можеше да ме подложи на някои много по-ужасни.

— По-ужасни от какво? От това цял живот да си пристрастен към един наркотик? От това да прекараш целия си живот в унижения?

Погледът му стана суров.

— Ти взе това решение вместо мен. Ти реши, че ще остана тук. Затова да, прецених, че тази възможност е за предпочитане. Осъзнах колко е хубаво да имам човек, на когото да разчитам в тази ситуация, дори това да е той… По-добре той, отколкото никой. Някога му казах, че ти си даденост, когато говорим за брак, а сега трябва да кажа и на теб същото за него. Обичаш ли ме още, Немезида? Ако е така, чудесно! Трябва просто да продължим напред и да се оженим, както мислехме навремето. Искаш да размениш скиптъра заради нещо друго, нали така? Идеята ми се струва приемлива.

„Приемлива“. Тази дума ме жегна.

— Напълно ли си сигурен, че Алектар одобрява? — измърморих аз.

— Абсолютно. Сега той е твоят най-голям защитник, както и моят.

Усмихнах се презрително. Не. Пасус знаеше, че аз съм точно тази съпруга, която иска той за Тирус. Такава, която не представлява заплаха, която никога няма да отнеме и частица от неговата собствена власт и сега — след четири години веналокс — жена, която Тирус можеше да погледне с безразличие след три години раздяла. В очите му нямаше и капка обич към мен. Вече не.

Знаех го отпреди. Бях се подготвила точно за това. Предварително бях събрала смелост, за да приема тази вероятност. И все пак тя заплашваше да ме нарани.

Ако започнех да мисля за загубата си, това щеше да ме смаже.

— Кога? — попитах.

— Алектар! — провикна се Тирус.

Пасус се върна толкова бързо, та разбрах, че със сигурност е подслушвал, чакал е това повикване. Когато го видях, потръпнах от омраза. Всичко, което се случваше, ме озадачаваше. Знаех, че при завръщането ми Тирус няма да ме гледа така, както преди. У него имаше някаква нетипична отчужденост дори когато ми се усмихна. И през ум не ми беше минало, че се е сприятелил с Пасус, а камо ли, че ще го погледне с обич, като доверен приятел.

— Какво ще кажете за утре? — попита Тирус.

— Сватбата ли? — изтърсих аз. — Утре?

— Толкова скоро? — попита Пасус, и той стреснат.

Тирус се усмихна.

— Защо не? Никой не може да твърди, че не сме изпълнили кръвното жертвоприношение. Хайде просто да го направим!

Пасус скръсти ръце на гърдите си.

— А приготовленията… Още ли ще са такива, каквито се разбрахме?

— Точно такива, каквито се разбрахме. — Тирус смръкна от веналокса и този път използва ръкав, за да си избърше лицето. — От годежа ни изминаха повече от три години. Никой не може да каже, че е неочаквано. — Той се засмя и посочи към прозореца. — Погледнете всички тези кораби, събрани тук! Дали да не отидем да се покажем пред тази толкова голяма публика?

Пасус обърна поглед към мен.

— И кога може императорът да очаква да разбере координатите на скиптъра? — попита той.

Сега Тирус прикова поглед в мен — и той искаше да чуе отговора.

— Имаме ли поддръжката на свещениците? — попитах, като местех поглед от единия към другия.

— Проведох много преговори с надеждата да се върнеш — отговори Пасус.

— Ще изпълня обещанието си, ако той изпълни своето — обърнах се към Тирус. После се извърнах към Пасус. — И никога повече не ми задавайте въпроси от негово име, ако не е наложително. Ще ви мразя от дън душа до сетния си ден.

— Аз също — съгласи се Пасус. — До сетния ти ден.

Тирус сподави смеха си и смръкна още една голяма глътка веналокс.

— Виждате ли? Препирате се и си разменяте едва прикрити смъртни заплахи. Ако добавите някой и друг опит да се убиете един друг, най-накрая ще станем семейство, типично за рода Домитриан.

Избрах Гладик за свой придружител на сватбената церемония, защото той беше единственият човек тук, когото наистина исках да видя.

Веднага щом се качих на кораба му, го забелязах, поставен на пиедестал.

Бронзовият бюст на Високопочитаемата Сигна.

Вперих поглед в невиждащите ѝ очи, както беше застанала високо над мен. Какво би заставило един син да изложи оръдието на убийството на баща си като безценно притежание?

Гладик се появи на прага и се закова на място.

— Немезида! Наистина си ти. Радвам се да…

Махнах му с ръка да спре с любезностите и кимнах към статуята.

— Защо е у теб?

Той си пое въздух рязко, измъчено.

— Императорът ми го подари.

Погледнах към него, наистина го погледнах. Гладик изглеждаше изопнат от напрежение, като животно, което някой хищник е преследвал прекалено дълго време. Сега очите му стояха прекалено големи за лицето.

— Той… той ми го даде в замяна на този кораб — поясни Гладик.

— Какво?

— Продадох му Атлас в замяна на този бюст. Той веднага продаде Атлас на някого другиго. При всяка възможност прави баснословни залози, така че сигурно вече е пропилял всичките пари… Казвал ми е, че е много великодушен, задето ми позволява да остана тук, докато новият собственик дойде да си поиска кораба. — Лицето на Гладик се разкриви. — Не мога да кажа, че сключих изгодна сделка — обясни той.

— Защо си се съгласил? — възкликнах аз, преди да си спомня, че Гладик се беше съгласил и да си пъхне ръката в гравитационния кръг. — Сега изпитваш неистов страх от него.

— В последно време съм едно от любимите му забавления — отвърна горчиво Гладик. — Започна да ме кара да използвам веналокс заедно с него, тъй като не е от наркотиците с приятни ефекти и никой друг не иска да го опита. Това се случи, след като ти избяга. Известно време ме караше да го използвам само през деня. Но после му стана скучно… до деня, в който всички разбраха, че си жива… Тогава поиска да празнува. Накара ме да взема веналокс, а после ме убеди да му продам кораба си. Този кораб. На цената на този бюст.

Онемях.

— Веналоксът действително причинява нещо на ума — измърмори Гладик и потри главата си с ръце. — Когато ми го предложи, идеята действително ми се стори чудесна.

— Да, спомням си как действа.

— Така че съм малко в безизходица — продължи Гладик и гласът му затрепери. — Това е оръдието, с което той уби баща ми. Аз… Разбираш как се чувствам, когато го погледна. Но това е също така бюстът на една императрица от рода Домитриан. Не мога да не го излагам на показ. Не и без да оскърбя императора. Затова трябва да го гледам всеки ден. Всеки.

Спомних си как Гладик пъхна ръката си в гравитационния кръг. Тирус му заповяда, а после се засмя и каза, че било шега. Това беше жестокост — абсолютна, преднамерена жестокост. Само частица от жестокостта, на която бяха подлагали него самия, но също така и много очевидно доказателство за вредата, причинена от веналокса. Истинският Тирус никога не би сторил нещо подобно.

— Не мога да променя нито едно от нещата, които вече са се случили — казах аз, загледана в невиждащите очи на Сигна, — но мога да ти обещая, че ако в бъдеще възникне подобна ситуация, ще се намеся.

— Немезида, веднъж вече ти ми спаси живота. На Тигрис. Никога не бих те помолил да се излагаш на опасност заради нещо толкова незначително…

— Понякога дребните неща се превръщат в много големи! — троснах му се аз. — Затова ще предотвратявам и дребните простъпки. И няма нужда да ми благодариш, задето не съм те убила.

Той сякаш събра смелост и ме погледна в очите. Стори ми се, че му е трудно да не отклони погледа си.

— Аз… аз смятам, че съм… Бих желал да си мисля, че съм ти приятел. Затова те моля, изслушай ме. Нещата не са такива, каквито бяха преди. Той не е човекът, за когото го смяташ.

Погледът ми беше прикован в бюста. Не хранех никакви илюзии по отношение на Тирус, не и след четири години на този токсин. Можех да разпозная жестокостта. Знаех, че не съществува абсолютно никаква възможност онзи Тирус, с когото се бях разделила, да приеме Пасус като приятел. Като член на семейството си. Не и ако нещо много важно в самата му същност не е било вече унищожено — а веналоксът със сигурност го беше постигнал.

— Моля те, внимавай с него.

— Мисля — обърнах се аз към Гладик, леко развеселена, — че забравяш колко остри зъби имам.

— Иска ми се… — промълви той с копнеж — … наистина ми се иска да избягаш още сега, докато можеш. Можем да тръгнем заедно. Можем да избягаме с този кораб или с някой друг, по някакъв начин…

Намръщих се.

— Гладик, още ли си влюбен в мен?

— Аз… аз… не. Не съм.

— Хубаво. Защото ако беше, щях да ти кажа да престанеш. Веднага.

Той млъкна. На устните му се появи неохотна усмивка. Погледат му все още беше тъжен, сякаш ставаше свидетел на трагедия, която се разиграваше пред очите му.

— Радвам се да те видя.

— Дойдох, защото утре ще ми трябва придружител. Ти си единственият човек тук, когото не презирам. Ще дойдеш ли?

— Разбира се.

Обърнах се и направих крачка към вратата. После пак се извърнах към него.

— И като твоя бъдеща императрица изисквам да получа от теб сватбен подарък. Един бюст на покойната Високопочитаема Сигна ще свърши работа.

Можех да го освободя поне от това мъчение.

В очите му блеснаха сълзи, които ме накараха да си тръгна възможно най-бързо, защото се уплаших, че скоро ще има нужда от прегръдка.

Бях взела решение и курсът ми на действие беше ясен: щях да се омъжа за Тирус. Да успея да остана насаме с него. Да разбера истината за ситуацията, която бях заварила при завръщането си, а после да го накарам да потърси отмъщение заедно с мен. А ако не можеше… ако наистина беше толкова предан на Пасус…

Тогава щях да измисля нещо друго. Все трябваше да има някакъв начин да сложа край на тази ситуация. Щях да го открия, дори това да ми струваше живота.

41.

Колонадата беше един от най-големите електрически пилони в Хризантемиума. Венчавката беше отложена с дванайсет часа, защото времето за повторно херметизиране на цялото помещение се оказа неочаквано дълго. Колонадата поглъщаше толкова много енергия, че дори с функциониращ скиптър, който да обединява системата, и суперструктура, която да функционира идеално, я използваха само по церемониални поводи.

Влязох в Колонадата и се озовах в дълъг коридор — както ми се стори, платформа, която стърчеше направо навън, в Космоса. Силови полета от всички страни ни предпазваха от падане в бездната. Почувствах се странно дезориентирана, защото веднъж вече бях идвала тук. Не лично, а… като аватар. Видях как платформите се издигат навсякъде около нас, сега пълни със зрители. Изглеждаха така, сякаш се намираха направо сред звездите, но знаех, че не е така.

За първи път срещнах Тирус във виртуален форум, разположен на това място. Аз бях с аватара на Сидония, а той стоеше там гол и се престори на смаян, когато му изтъкнах този факт.

Заля ме такава скръб, че се почувствах парализирана.

„Престани! Недей да мислиш за това, не и сега.“

Някой леко ме докосна. Обърнах се и видях Гладик, облечен в блестящо злато в чест на тържествения повод. Някъде отдалеч се носеше песен на хармониди и изпълваше въздуха. Наблюдателите се размърдаха и аз разбрах, че е време да започваме.

Беше време да тръгна напред. И да погреба болката дълбоко в себе си.

Прекосих последните метри, които ни разделяха, между две редици звукови кристали, от които отекваха гласовете на хармонидите и сякаш раздвижваха самия въздух около кожата ми. Минах през последните две. Сега залата ни заобикаляше от всички страни и шестте звезди се виждаха ясно.

Тирус протегна ръка. Според обичая се беше извърнал настрана от мен и ме чакаше така, с протегната ръка. В този момент младоженката можеше да реши да не поеме ръката му, а той нямаше да се обърне, нямаше да види, че са го отблъснали — поне такава беше логиката на церемонията.

Одеждите му бяха от блестящ кристал и коприна с цвят на слонова кост, също като моите. Светлината се отрази от него и нахлу в очите ми, когато се приближих и сложих длан върху неговата. Гласовете на хармонидите станаха по-високи. Приковах поглед напред, Тирус също. Свещеникът Фустиан обикаляше около нас като спътник и леко ни ръсеше с есенция от звездна светлина.

После двамата с Тирус се отдръпнахме един от друг, хармонидите млъкнаха, наблюдателите, които бяха заобиколили Колонадата и ни гледаха непосредствено или от екрани, също се смълчаха.

Стъпките ми ме поведоха в кръг около периметъра на солария. Обиколката ми се стори безкрайна, но все пак свърши прекалено бързо: стигнах до Гладик, който ме очакваше. Знаех, че Пасус очаква Тирус.

Гладик вдигна ръка. Дланта му беше намазана с реагент. Аз вдигнах ръка и изцапах дланта си с него. Двамата с Тирус завършихме орбитата си и очите ни най-накрая се срещнаха.

Сега по лицето му нямаше и следа от онази отчуждена, зловеща развеселеност. Той се взираше в мен със странна смесица от болка и нежност, която за един ужасен миг успя да ме заблуди. Ръцете ни докоснаха сърцето на другия.

Реагентът върху дланите ни накара есенцията от звездна светлина върху телата ни да заблести.

Заслепена, едва успях да видя как и той, и аз ставаме по-ярки, излъчвайки светлина като звезди. Но когато го зърнах, нещо ме разтърси. Ненадейно ми се стори, че ще се разглобя, че ще се възпламеня, че ще се разпадна на прашинки…

Защото него го нямаше, защото това не беше той, а трябваше да бъде. Той.

Не можех да го сторя. Просто не можех.

Тирус пристъпи напред, озарен от сиянието, улови ме за ръката и аз се оставих във властта му, но като че ли не можех да се насиля да се раздвижа по своя собствена воля. Без да пуска преплетената ми в своята длан, той ме привлече в орбита около себе си. Или пък той беше този, който обикаляше в орбита около мен? Две двойни звезди, а после Тирус се приближи към мен и разстоянието помежду ни се стопи. Двамата засияхме така ослепително, че можех да виждам единствено него, а той можеше да вижда единствено мен. Ръцете му ме стиснаха за хълбоците, а устните му завладяха моите, горещи и настойчиви, изискващи, изгориха ме, докато около нас огненото було гаснеше, без да ни нарани.

Вече не бяхме блестяща звезда, а двама човеци. Избухнаха аплодисменти, които сякаш стигнаха до ушите ми от някакъв друг свят. Просто се взрях в мъжа, който сега беше мой съпруг, покрусена, защото това събитие трябваше да е съпроводено с такава радост. Той вдигна преплетените ни ръце, за да ги видят всички. Сега предстоеше последният акт от церемонията: електрическата връзка. През дланта ми премина болка, когато Фустиан прониза ръцете ни с двата еднакви електрода. Усетих щипане там, където се срещнаха ръцете ни. Сърцето ми препусна лудо.

Фустиан оповести:

— От сливането със звездите иде всяка следа от този Жив космос и днес двама млади влюбени се свързват в едно.

Той раздели ръцете ни, за да покаже електричеството, което течеше между дланите ни.

Това електричество нямаше да ни причини болка, стига да останехме един до друг, и скоро щеше да угасне — веднага щом консумирахме брака си. Закрачихме към края на солария, който водеше до отвора в тавана и спалнята със звездна светлина.

Оглушителни ръкопляскания и безброй пронизващи очи ни последваха и не се откъснаха от нас чак докато вратата не се затвори зад гърба ни. А после спалнята се откъсна, аз се обърнах и видях как лицата, които ни наблюдаваха, се смаляват.

В помещението се възцари тишина.

Останахме само аз и Тирус. Мъж и жена, уединени и усамотени сред звездите.

Погледнах към него и видях, че ме гледа, че ме гали с поглед. През тялото ми премина тръпка, когато осъзнах, че най-накрая сме тук.

Тирус продължи да ме наблюдава в полумрака. Безболезненото електричество не спираше да присветва между дланите ни. После Тирус отстъпи настрана. Потокът между дланите ни стана по-силен, макар и не още болезнен, докато разстоянието помежду ни се увеличаваше.

— Имам подарък за теб — каза Тирус.

Прокарах ръка по прозореца… Напомних си, че това не е истински прозорец. Беше екран, който създаваше илюзията, че сме заобиколени от звезди, за да имаме великолепна гледка, но сега, когато се бяхме отдалечили от тълпите, щеше да стане съвсем непроницаем, ако някои зяпачи се опитаха да погледнат към нас с лупи.

Тирус докосна стената и от нея излезе платформата с подаръка на младоженеца. Той го повдигна внимателно и погледът ми беше привлечен от острите ръбове на рубини и сапфири. Клипс за коса, украсен със скъпоценни камъни.

Но не кой да е клипс.

Дъхът ми секна. Вперих поглед в украшението. Тирус наблюдаваше лицето ми.

— Значи го помниш — каза той, без да откъсва поглед от мен.

Помнех, разбира се! Това беше първият подарък, който Тирус ми направи някога, по времето когато връзката ни беше само хитрост, измама, скроена от едно изчадие и един амбициозен Пръв престолонаследник.

— Как е възможно? — зачудих се аз.

Той беше изтръгнал клипса от косата ми и го беше хвърлил във фонтана с течен азот на Хера, докато Елантра беше жива и двамата се преструвахме, че не се обичаме.

— Извадих го.

— Какво? Как? Кога?

— Веднага щом се уверих, че никой не ме гледа.

— Не ти ли изгори ръката?

— Заслужаваше си — отговори той, погледна към мен и сви пръст, за да ми покаже да наклоня глава. Подчиних се и Тирус събра дългите ми кичури в пръстите си, приглади ги почти със страхопочитание, преди да сложи клипса в косата ми, съвсем близо до лицето. Изправи се и грубата му длан погали кожата ми. Погледът му се плъзгаше по мен, нежен, любопитен.

Потръпнах и отстъпих назад. Колко лесно — колко лесно само! — можех да забравя всичко. И болката от тази мисъл сякаш ме прободе право в сърцето.

— И аз имам нещо за теб. — Гласът ми прозвуча отсечено, каменно, делово. Замахнах с ръка и отворих другото отделение.

Вътре се показа книгата. Лицето на Тирус се промени от изненада.

— „Хамлет“ — прошепна той едва чуто.

— Значи така се произнасяло.

— Немезида, откъде…

— От Свещения град. Оцеляла е. Знаех… знаех, че трябва да е твоя. Но не можах да я разбера.

Наблюдавах го напрегнато и онази грозна част от мен, която продължаваше да се надява, отчаяно търсеше и най-лекото чувство, и най-леката реакция.

Тирус прокара ръка по корицата, обърна книгата и я отвори.

— Била е твоя — промълвих аз. Сега вече бях сигурна.

— Наистина беше…

Лицето му се замъгли от чувства, сякаш у него се надигна споменът за това, кой е бил, когато я е държал за последен път. Гласът му секна.

— Това беше много важна книга за мен, когато бях малък.

— Не можах да я разчета.

— Езикът е стар. Доста е сложен, но… — Той ме погледна и очите му се замъглиха. — Ето една част:

Съмнявай се, мила, в земята,

във слънцето, в звездния рой,

съмнявай се в правдата свята,

но никога — в това, че съм твой![5]

Ненадейно нещо силно, нещо укрепително сякаш поддаде под тежестта на това, което правех. Затворих очи и чувствата, които се надигнаха в гърдите ми, заплашиха да прелеят. Отпуснах се на пода. Звездите блестяха под мен, студени и далечни.

Стиснах юмруци и не спрях, докато пръстите ми не запулсираха от болка, докато ноктите ми не се забиха в кожата. Усетих, че Тирус сяда до мен и плъзга пръсти нагоре по ръцете ми.

— Пострадала ли си?

Някак си успях да го погледна. Той седеше срещу мен. Електрическият поток смъдеше по ръката ми и ни свързваше.

— Това е нещо, което не можеш да излекуваш. Аз просто… Просто преди съвсем кратко време ти беше мой. Имах любовта ти, имах сърцето ти, а за теб аз съм просто спомен.

Тирус се наклони напред и свали клипса от косата ми. За миг останах загледана в него, объркана, убедена, че си го взема, че се е раздразнил.

Вместо това спокойните му сини очи се приковаха в моите. Той перна лекичко единия му край с пръст и клипсът засвятка. Сбърчих чело. Тирус извади измежду скъпоценните камъни някакво малко устройство и сложи клипса обратно в косата ми.

— Взех го тайно за нас — каза той и ми показа апаратчето за заглушаване. — В Хризантемиума нямаше абсолютно никаква възможност да останем насаме, но тук мога да се погрижа да останем. Току-що блокирах всички средства, които биха могли да се използват за подслушване. Сега вече няма нужда от лъжи.

Погледнах го смаяно.

— Лъжи ли?

— Не ми казвай, че при предишния ни разговор не си забелязала, че не ти отправих нито една мила дума. Знам, че се държах студено, но се налагаше. Можеш ли да допуснеш, че човекът, който години наред беше мой тъмничар, би се съгласил на този брак, ако вярваше, че не съм напълно безразличен към теб?

Това беше невъзможно.

Просто невъзможно.

Започнах да заеквам:

— Веналоксът… четири години веналокс… не е възможно. Не ми го причинявай. Моля те, не ме лъжи. Тирус, не говори така, ако не е истина. Не мога да понеса надеждата…

Не можех да промълвя нито дума повече. Ненавиждах се, задето бях изрекла дори тези думи… задето им позволих да излязат от устата ми, задето сама изложих врата си за удар. Тирус протегна ръка, прокара пръсти през косата ми, стисна ме за тила и ме привлече към себе си. Дъхът му затанцува върху устните ми.

— Погледни ме, Немезида. Наистина ме погледни.

Вдигнах очи към неговите. Колко топли изглеждаха те… но това със сигурност беше лъжа. Не беше възможно да е истина.

— Мислиш, че съм безразличен към теб? Какво ще кажеш за това?

С тези думи устните му завладяха моите с настойчива целувка, от която по гърба ми сякаш потече електричество, а сърцето ми се озари от лъч ярка звездна светлина. Ахнах срещу устните му и тогава езикът му срещна моя и аз не можех да осмисля колко вълшебен, прекрасен, невъобразим е този миг… Отскубнах се от него.

— Не е възможно!

— Възможно е. Немезида, трябваше да бъда внимателен и сдържан, когато говорех с теб. Показното безразличие беше единственият начин да постигна този миг с теб. И ето че сега си тук. — Той се взря в лицето ми, сякаш виждаше истинско чудо. — Страх ме е, че ако затворя очи, ще изчезнеш.

— Ти… — промълвих аз. Това не можеше да е истина. Изпитах ужас от надеждата, която се надигна у мен с бурна сила, ужас, че всичко това ще се окаже грешка… — Наистина ли говориш сериозно? За всичко, което казваш?

— За всичко, което казвам — увери ме Тирус, — всичко, което никога не бих могъл да облека в думи. Понякога почти започвах да вярвам, че си само плод на въображението ми. Никой не би могъл да гори толкова ярко, колкото гореше ти в спомените ми, в мечтите ми. А после се събуждах и теб те нямаше, и единственото, което ми оставаше, беше празнотата от отсъствието ти. Дори и най-хубавите дни изглеждат само като бледо ехо на това, което някога преживях с теб. Колко по-лесно щеше да бъде, ако наистина те бях забравил!

— Как е възможно? Тирус, ти си вземал отрова цели четири години! Видях колко много те промени тя за съвсем кратко време… Как… Как е възможно…

Колко отчаяно копнеех да му повярвам! Но не можех.

— Ето как. — Тирус вдигна ръка и ми показа пръстена — същия, от който смъркаше наркотика. — Изглежда стилен, нали? Изработен е от метална сплав, която при контакт с веналокса неутрализира въздействието му.

Вперих поглед в него. Не смеех дори да си поема въздух.

— Чу ли какво ти казвам? Разбра ли ме? — попита Тирус. — Веналоксът изобщо не ме е унищожил. От години се преструвам. Правех се, че съм му съюзник, и чаках да се върнеш. Чаках мига, в който ще мога да овладея скиптъра и да го унищожа… Любов моя, наистина съм аз.

И ме целуна.

42.

Онзи Тирус, когото познавах отпреди, беше целият изтъкан от предпазливост. Умът му винаги работеше във всички посоки, работеше дори когато ръцете му ме обгръщаха, а топлите му устни лениво проследяваха очертанията на моите и разпалваха у мен пламък. Но този Тирус — моят нов съпруг — изгаряше от копнеж и жажда по мен. Не беше внимателен, не действаше обмислено и преднамерено. Устата му се спусна над моята, искрящата му длан стисна моите, пръстите му се преплетоха с моите, а ръцете му стиснаха кръста ми с внезапност, от която на всяка друга щяха да ѝ останат синини. Но не и на мен.

Отвърнах му със същата трескава страст. Кръвта във вените ми пееше от опияняваща радост, че това е той, че не съм го загубила. Сякаш ме беше спасил от кошмар и ме беше повел към някое чудо…

Устните му опариха кожата ми, започнаха да изискват и да вземат, а искрите върху дланите ни запращяха в синхрон, когато той ме притисна надолу. Преди Тирус винаги ме държеше внимателно, макар че аз бях тази, която можеше да го прекърши само с едно помръдване на мускулите. Сега ме сграбчи така, сякаш се боеше, че някой порив на вятъра може да ме откъсне от него, започна да ме поглъща с пламенни целувки, сякаш нямаше никога да спре. Можех да го направя на парчета само с един удар, но ето че той рухна отгоре ми. Цялото му тяло беше натежало от мускули. Трескавата му целеустременост разпали под кожата ми влудяващ огън… и всяка частица от мен стана болезнено чувствителна, задоволена, възхитена.

Когато се съединихме, го привлякох към себе си толкова плътно, колкото можех, като непрекъснато си напомнях да не го наранявам, да не чупя раменете, които бях сграбчила, тялото, което обичах повече от всяко друго, което не исках никога да пусна.

После почувствах, че не смея да откъсна поглед от него. И той не отклоняваше своя от мен. Опивах се от това да го гледам, а той — от това да гледа мен. Плъзна ръце по тялото ми със страхопочитание, погали кожата ми така, сякаш искаше да я запази в паметта на тялото си, а аз просто докоснах това лице… неговото лице.

— Погледни! — подкани ме Тирус и вдигна преплетените ни ръце.

Електродите бяха регистрирали сливането ни. Проследихме с поглед как потокът припламва все по-слабо и отшумява, защото сега наистина бяхме свързани. Тирус вдигна ръката ми към устните си и прокара по кожата ми дълга целувка.

— Съпруго моя.

— Съпруже мой.

Колко странно звучеше! И беше истина.

Огромната празнота в сърцето ми си беше отишла. Сега то беше изпълнено до пръсване с нажежената до бяло радост на това чудо, това спасение. Цяла вечност нямаше да ми стигне, за да облека в думи чувството, което ме изпълваше, но имаше само един начин да го запазя: трябваше да мислим, да планираме и да споделим всичко, което се налагаше да запазим в тайна, щом веднъж напуснехме това сигурно кътче.

Затова заговорих припряно, разказвайки на Тирус какво се е случило с Интердикта. А той нито за миг не ме пусна от обятията си, сякаш се боеше, че нещо може да ме откъсне от него. След това на свой ред ми разказа какво се е случило тук. Как беше успял да се пребори с веналокса.

— Спомних си нещо, което Пасус каза на нашето Навечерие. Мислеше, че може да съм неутрализирал Огнената целувка с помощта на някакво друго вещество, затова осъзнах… защо да не направя точно това с веналокса? Започнах да го изпробвам в комбинация с всичко, което успях да намеря. А после се сетих нещо друго: че мога да накарам някого другиго да го използва заедно с мен и да намеря това, което търся, два пъти по-бързо. Ето защо използвах Гладик като опитно зайче.

— О!

Тирус ме погледна.

— Значи ти е казал нещо?

— Каза ми, че си взел Атлас. И че си го продал.

Тирус въздъхна.

— Да. За това… Парите ми трябваха, а не мога да ги получа от друго място. Бях отчаян.

— Сега разбирам повече, отколкото преди.

Тирус се усмихна.

— Вгорчих му живота. Знаех, че не мога просто да го потърся и да му кажа, че искам заедно да вземаме веналокс. Това щеше да събуди въпроси. Освен това знаех, че Алектар ще се почувства застрашен, ако започна да създавам нещо, което прилича на приятелство, и да прекарвам времето си приятно с друг, затова станах такъв, какъвто изискваше ситуацията: грубиян, проклятието на живота му. Сплашвах го, изтезавах го и през цялото време той ми даваше възможност да експериментирам с неутрализатори. След Тигрис винаги разполагах с повече веналокс, отколкото ми трябваше. Онези, които жадуваха да намалят влиянието на Алектар, започнаха да ми го дават тайно. Всички те, без да го съзнават, се превърнаха в мои помощници. А след като получих това — и той разпери пръсти, — беше само въпрос на време. С всеки изминал ден неутрализирах все повече и повече от веществото, докато накрая спрях да ползвам каквото и да било.

Преплетох пръсти с неговите, а Тирус вдигна ръката ми към устните си.

— Значи си имал време да планираш всичко. Тирус, имаш ли представа какво трябва да направим сега? Може да нямаме друга възможност да говорим.

— Имам. — Той потърси погледа ми, изпълнен с напрежение и решителност. — Още не мога да ти кажа подробностите, но… но мога само да те помоля да ми вярваш. Немезида, имам хора, на които тайно плащах, за да издирват свещеници. Ако ми кажеш честотата на транспондера на скиптъра…

Усмихнах му се.

— Имам нещо по-хубаво. Отвори на отбелязаната страница на книгата.

Тирус взе „Хамлет“ и книгата се отвори на страницата със скиптъра, пъхнат между гънките. Тирус ме погледна, сбърчи чело и прочете:

Бях груб към вас, но от любов обзет,

а почна зле и злото е напред![6]

— Не ти говоря за текста. А за разделителя. Виж го.

Тирус взе скиптъра. Погледът му се прикова в него и се изостри.

— Немезида — попита тихо Тирус, — какво е това?

— Външната част на скиптъра е била само обвивка. Това е истинският скиптър — казах му аз. — Не съм го изхвърляла в Космоса, Тирус. В ръката си държиш суперкомпютъра, който прави рода Домитриан… рода Домитриан.

Това го накара да онемее.

— Значи… значи през цялото време е бил у теб?

— Просто трябваше да изчакам да настъпи подходящият момент. Каквото и да чакаш да направиш, недей да чакаш повече. Интердиктът прободе кожата си с него, за да го скрие.

Тирус одраска кожата си и на нея се появи капка кръв. Взех скиптъра, изправих ръката му и прокарах острия метал през най-горния слой на кожата, както беше направил Интердиктът. Тирус просто се вгледа в лицето ми и когато го погледнах в очите, той сякаш се взираше в някакъв друг свят, унесен в някаква мисъл.

— Можем да го направим — уверих го аз, стиснах го за раменете, привлякох го към себе си за последна, отчаяна целувка, отдръпнах се назад и прошепнах: — И направи всичко, което трябва, Тирус. Бъди жесток, бъди безразличен, щом трябва… Всичко, което е необходимо. Просто накарай Пасус да привлече тези свещеници на твоя страна, за да можем да преобърнем ситуацията.

Миглите му се повдигнаха и той огледа изпитателно лицето ми, сякаш ме виждаше за първи път. Ръката му се вдигна нагоре и загрубялата му длан погали кожата ми.

— Колко хубаво е — промълви той — да бъда… приятно изненадан. Надявам се много скоро и аз да мога да направя същото за теб.

С тези загадъчни думи той стана.

Когато се прикрепихме обратно към Хризантемиума, вратата се отвори и въздухът засвистя около нас от всички страни. Тирус се дръпна от мен и промяната настъпи незабавно… Маската отново се спусна над лицето му. Той оповести пред чакащите Високопочитаеми:

— С удоволствие ви съобщавам, че новата ви императрица е великолепна в леглото.

Грубите думи бяха изречени за ефект, но въпреки това ме завариха неподготвена. Жестът, с който Тирус вдигна дланта си, за да покаже електричеството, което вече не течеше, също ме изненада. Груби гласове заподвикваха неприлични подмятания и той се ухили безсрамно. Пасус закрачи към него.

— Браво, Тирус! — похвали го той. — Браво!

Тирус се обърна към него:

— За представлението ми ли говорите? Благодаря. Нали ви казах, че ще го измъкна от нея.

Пасус го стисна в кратка прегръдка.

— Всичко ли чухте? — попита Тирус.

— Всичко — потвърди Пасус, отдръпна се и го погледна с обич.

Всичко.

Един момент!

Какво?

Пасус погледна към мен, Тирус също, макар и за миг. От цялото същество на сенатора се излъчваше нещо триумфално. Той проговори с някаква почуда:

— Скиптърът е бил у теб през цялото време. Браво! Вече не ни трябваш.

Останах с отворена уста.

Невралният супресор избръмча и се задейства и аз осъзнах, че съм допуснала смъртоносна грешка.

43.

Краката ми се подгънаха и Тирус неодобрително цъкна с език.

— Прекалихте със силата — обърна се той към Пасус. — Не ми казвайте, че не сте разбрали: мога да я убедя почти във всичко. — Той отвори скъпоценния камък на пръстена си, смръкна от веналокса и въздъхна с облекчение. Веществото не ми приличаше на неактивна съставка, неутрализирана от сплавта.

— Дори и вие не бихте могли да я убедите за това — каза Пасус.

Тирус дрезгаво се засмя.

— Можеше да ми хареса да пробвам — рече той и на лицето му се изписа такова спокойствие… като на пристрастен, който си е получил дозата…

В стомаха ми се надигна гадене.

„Преструва се — помислих си аз. — Не може да е друго.“

Пасус го хвана за рамото, за да му помогне да запази равновесие.

— Чудесно се справихте.

— Не беше лесно. Изчадията — продължи Тирус и ми се усмихна накриво — не използват банята кой знае колко често. Постоянно ѝ давах вино…

Наистина ме беше убедил да изпия доста…

— … с надеждата, че ще отиде да се облекчи, за да мога да я накарам да повярва на историята как съм преодолял веналокса, но… все едно си имах работа с камила. Може би в буквалния смисъл. Любов моя, Интердиктът спомена ли за камилско ДНК в онзи разговор за създанията? Мина толкова време.

Сега се помъчих да си спомня. Беше ли използвал веналокс в умивалнята?

Не. Не! Прогоних тази мисъл, защото се намирахме насаме, защото не му се налагаше. Не му се налагаше… Не. Това беше уловка. Той ми беше казал…

Беше казал…

— О, научих някои наистина интересни неща — продължи Тирус и се обърна настрана. Въведе код за съобщения и каза на гласа от другия край: — Има един космически кораб на име Арбитър. Бегълката Невени Сагнау е на борда. Разпратете бюлетин.

— Тирус! — възкликнах аз ужасена, защото… защото дори ако наистина играеше роля (а аз си казах — казах си, че е така!), действията му можеха да доведат до залавянето на Невени.

— Любов моя, мое мило сърце — подхвана Тирус, — Сагнау е твоя приятелка, но не и моя. У това момиче има нещо неприятно. А и, честно казано, мисля, че ще разрешим този проблем със Свещения град, като престанем да говорим за него, затова не мога да допусна тя да обикаля наоколо и да разпространява слухове. Съжалявам, но трябва да открия малката ти приятелка и да я убия.

— Но… — Но аз му бях казала за Невени, за да знае само той. Тирус. Защото… защото вярвах на Тирус.

„Тирус — помислих си аз, — започваш да ме ужасяваш. Моля те, дай ми някакъв знак, че всичко това не е истина.“

— Не виждам причина да не започнем веднага — обърна се Пасус към Тирус. — Сигнализирах на всички заинтересувани страни. Много от тях ще използват екрани в Хризантемиума, но имаше доста, които се съгласиха с предложението ви. Много е находчиво. Ще се съберат така, че да ги виждаме от хелиосферата.

— Защо? — Гласът ми беше едва чут шепот.

Без да ми обръща внимание, Тирус започна да се оглежда.

— Ще ми се да имах време да се преоблека. Бялото не ми отива.

Пасус се усмихна и извади от джоба си сгъната зелена одежда.

— Трогнат съм — каза Тирус и смъкна туниката си там, на място. После нахлузи прилепналата зелена риза, докато аз само ги гледах, опитвайки се да проумея какво означава всичко това.

— Не казахте нищо за Атлас.

— Кораба, който очевидно сте придобили и препродали зад гърба ми? — уточни Пасус.

Тирус, който приглаждаше ризата, се спря.

Пасус се засмя.

— Тирус, вие сте си го спечелили. Сключили сте сделка и печалбата е ваша. За в бъдеще няма нужда да криете от мен такива неща.

През цялото ми тяло премина някакво противно усещане, когато видях колко изненадан и доволен е Тирус, че Пасус няма да му изтръгне от ръцете нещо, което самият той беше откраднал от някой друг.

— Погрижихте ли се корабите отвън да имат чудесна видимост, Алектар? Наистина искам да си възвърна благоволението на Високопочитаемите, доколкото мога.

— Това ще свърши работа. Те ще ви се възхитят заради този жест — измърка Пасус.

Тирус кимна със задоволство.

— Немезида, ела.

Тирус тръгна по коридора, но аз не помръднах. Когато осъзна, че не вървя с него, се обърна. Удоволствието, изписано на лицето на Пасус, не ми хареса. В главата ми се беше оформила ужасна картина. Струваше ми се, че най-кошмарните ми страхове ще се сбъднат.

— Казал си ми това, което исках да чуя — промълвих с дрезгав глас. — Когато говорихме в спалнята, ти си планирал предварително всяка дума заедно с него.

— Не всяка дума — уточни Тирус. — Но да, наистина казах това, което мислех, че искаш, а ти ми даде това, което искам, любов моя. И не само в едно отношение. — Погледът му се плъзна одобрително по тялото ми. — Не е ли това целият смисъл на брака? А сега ще ми направиш още една услуга.

Той рязко кимна. Чух шум от забързани стъпки. Някакви ръце ме сграбчиха, но не се опитах да окажа съпротива.

Просто… не се опитах.

Скоро щеше да се случи нещо страшно. Тази мисъл беше като погребален звън, който не спираше да кънти в мозъка ми.

Бях му повярвала.

А той ми беше предложил надеждата, че не съм загубила всичко, само за да ми я отнеме пак…

Ако смятаха да ме убият, не можех да си представя, че изобщо ще се опитам да се съпротивлявам. Навремето не разбрах какво изпитва Гладик в хелиосферата, в деня, в който бях отишла да му прережа гърлото. За първи път усещах такава пустота, че нямаше значение дали ще живея, или ще умра.

Нямаше значение дори това, че Тирус не се интересуваше достатъчно, за да остане, а Пасус отново се бе отдал на удоволствието да се наслаждава на изражението ми, докато бях принудена да вървя през хелиосферата.

— Чудесно се справи: веднага потегли към Евридика — каза той. — Много ме зарадва. Дори повече, отколкото зарадва императора. Аз съм този, който вижда изгодата от този съюз. Той беше готов да се ожени за някоя Високопочитаема заради богатството ѝ, ако му бях позволил. Ако не го бях държал под око, със сигурност щеше да се забавлява с други жени. Аз бях най-големият поддръжник на вашия брак.

Ако се стремеше да получи отговор, не му го дадох.

Бях прекалено смазана, за да говоря.

Бях прекалено смазана за каквото и да било.

— Фактът, че си толкова популярна сред Излишните, прави това развитие на нещата много полезно. Така остана само проблемът с Високопочитаемите — продължи Пасус. — Тъй като сега се знае със сигурност, че си оцеляла след Тигрис, това потвърди подозренията им, че ти си го организирала. Много хора умряха или едва не умряха и сега имат още една причина да те мразят. Време е да задоволим потребността на Високопочитаемите от отмъщение.

— Просто давайте по същество — прекъснах го аз. — Какво искате? Да ви кажа, че сте победили? За мен това няма значение. Убийте ме! Прережете ми гърлото в хелиосферата. Няма значение.

— Не. За съжаление твоята смърт ще вдигне на бунт Излишните. Трябваш ни жива. Но също така трябва и да умиротворим Високопочитаемите. Твоят съпруг измисли находчиво решение. Възможно е аз да съм му предложил вариант на тази идея преди година-две, но той го предложи сам веднага щом разбра, че си се върнала. Искам да знаеш, че всичко това е негово дело.

Влязохме в Голямата хелиосфера и се изненадах само за миг, когато видях, че всички космически кораби, разпръснати навън в Космоса, са насочени към нас. Бяха приели предложението на Тирус да видят лично какво ще се случи през увеличителните стъкла на прозорците си.

Тирус стоеше до Фустиан, изпълнен с очакване, онези, които ме влачеха, ме тласнаха напред, а Пасус се провикна:

— Може ли да имам честта аз да ѝ кажа?

Тирус пренебрежително махна с ръка и пръстенът му проблесна на светлината. Погледът му беше прикован в космическите кораби отвъд прозореца.

— Тук си за Ритуала на покаянието.

Ритуалът на покаянието.

Мозъкът ми спря да работи.

Знаех какъв е този ритуал.

Средата, компромисът, който не беше екзекуция, но не беше и оскърблението аз да властвам над Високопочитаемите като императрица.

Ритуалът на покаянието се изпълняваше с цел да отстрани способността на човек да се държи нападателно. Точно такова наказание Високопочитаемите биха сметнали за честно да ми наложат.

Можеше да се постигне с висока концентрация на Скорпионов дъх, а можеше и Фустиан да пъхне иглата в носа ми и директно да увреди мозъка ми. И в единия, и в другия случай резултатът щеше да бъде ритуална лоботомия.

Никога повече нямаше да мога да действам самостоятелно.

И нямаше да има изцеление. Никога.

Не беше възможно.

Съзнанието ми отказваше да проумее този ужас.

А Тирус чакаше със зле прикрито нетърпение пред Фустиан. Сякаш гледаше през мен, докато Пасус махаше на един слуга, който носеше… носеше украсена със скъпоценни камъни игла.

За да я прокарат през носа ми.

Да я вкарат в мозъка ми.

По възможно най-свещения начин.

— Не! — извиках аз и задърпах ръцете, които ме държаха, но не можах да се изтръгна от тях.

Сега Тирус отново се взираше през прозореца. После вдигна ръкавицата си и проговори в трансмитера:

— Кажи им да стеснят формацията. Корабите отзад няма да виждат.

— Тирус! — промълвих с треперещ глас. — Не. Не го прави. Недей!

— Не се опитвай да се съпротивляваш — обърна се той към мен. Сега очите му срещнаха моите, кротки и безразлични. — Няма нужда да ти причиняват болка.

— Ти не… Тирус, моля те! Пасус те манипулира…

Сенаторът се разсмя.

— Нали ти казах, това е решение на съпруга ти. Не мое.

Тирус не го отрече. Дори не си направи труда да покаже, че забелязва присъствието ми, сега, когато беше получил това, което искаше. Просто оправи зелената си туника, зает с външността си — точно сега!

Поклатих глава. Продължих да я клатя. Не беше възможно. Това беше някаква уловка, трик. Тирус нямаше да ми го причини. Нямаше. Трябваше да ми каже. Трябваше само да ме погледне — един поглед, за да ми каже, че нещата вървят според плана…

Със сигурност щеше да го направи отново — да ме спаси от тази ситуация, да докаже, че е моят чудотворец. И все пак, когато ме принудиха да падна на колене пред Фустиан нан Домитриан и той започна да чете Литургия на злодеянията над главата ми — основно заради загиналите на Тигрис — осъзнах истината.

Това не беше уловка.

Не беше възможно да е игра, зрелище, шарада, защото бяхме минали покрай отвора на черната дупка. Нямаше връщане назад. Всички тези кораби отвъд прозореца се бяха събрали там, защото Високопочитаемите искаха да видят падението ми. Дори и ако Тирус не ръководеше всичко това, пак щяха да получат каквото искаха. Разполагаха с непреодолима сила. Щеше да се случи.

Това беше действителността, а действителността беше жестока. Човек не можеше да я пренебрегва до безкрай, защото накрая тя забиваше в него зъби още по-силно.

— Недей! — изкрещях. — Тирус, убий ме! НЕ ГО ПРАВИ!

— Ако проговори пак, ѝ отрежете езика — обърна се той към мъжете, които ме държаха. — Продължавайте, свещенико.

Фустиан вдигна високо запечатан съд. В него се намираше парата за вцепеняване. Щяха да притиснат лицето ми над съда, за да се дезориентирам. Нямаше да усетя преминаването на иглата през носа ми, нито разкъсването на предния дял на мозъка. Изкрещях като животно и започнах да се боря с цялата сила, която ми позволяваше супресорът. Бях готова по-скоро да си разбия главата в пода и да се самоубия, отколкото да се превърна в безмозъчно създание, което те да могат да манипулират по своя воля…

Но не успях да се освободя. Не можех да избегна участта си. Свещеникът вдигна капака, за да освободи парата за вцепеняване, а аз се заизвивах трескаво, за да избегна спиралите, които се виеха във въздуха, но някъде далеч в съзнанието си ги регистрирах… Сториха ми се леко познати.

Газът изпълни въздуха около нас — самозахранващ се жълто-кафяв облак, който се блъсна във въздуха като прииждаща вълна, а после веднага се изду пак и пак… Бях го виждала. Познавах го. Фустиан, Пасус, слугата му и двамата Излишни — и те го познаваха. Всички освен императора отскочиха назад още щом го зърнаха.

Не и Тирус. Той просто продължи да стои там, докато тъмният облак се издуваше около него. Хладният му поглед се стрелна към отворените въздушни клапани към общата циркулация на атмосферата. А после започнаха писъците и потвърдиха какъв е този газ.

Беше резорбираща мъгла.

44.

Резорбиращата мъгла беше интелигентно биологично оръжие. То регистрираше плътността на атмосферата и се разпространяваше в онези нейни слоеве, в които беше възможно да живеят дишащи, живи бозайници, вместо да се носи нагоре и да се разсее из Космоса.

Всяка нейна спора се саморазмножаваше, докато мъглата достигнеше определена наситеност в даден участък, след което тези спори се местеха другаде и повтаряха процеса в следващия достъпен участък. Мъглата „бележеше“ всеки участък, през който беше минала, за да не запълва два пъти едно и също помещение. Така фаталното биологично оръжие ставаше все по-гъсто и плътно, докато накрая не можех да видя никого другиго в Голямата хелиосфера. А после се разреди.

Очите ми разпознаха падналия слуга на Пасус, както и двамата Излишни, които допреди малко ме държаха. И двамата лежаха на земята. Кръв шуртеше от очите им, от носовете и устите им, изригваше от дробовете им, докато се втечняваха.

Дръпнах се назад от тях и се блъснах в Тирус.

Ръцете му ме хванаха за кръста.

— Шшт.

Обърнах се и го погледнах. Отчужденият, безразличен Тирус, който се зарадва на хубавата зелена риза и нямаше търпение да се отърве от мен… Този Тирус вече го нямаше. Беше го заменил този човек, който изглеждаше изваян от камък, дори когато последните филизи на биологичното оръжие се промъкнаха в клапаните.

Към общата циркулация.

Която щеше да ги разпространи навсякъде.

Замръзнал на мястото си, Пасус наблюдаваше мъртвите Излишни. Фустиан нададе вик и хукна към вратата…

— Не разбирам. Какво… — започна Пасус.

— Винаги съм смятал, че задачата на император Амон е била много трудна — да даде незабелязано отрова на толкова много хора, без да го разкрият — обърна се Тирус към него. — Мисля, че с вас имахме няколко разговора на тази тема посред нощ. Разсъждавахме за това. Е, след като сега и аз тайно дадох вещество — контрагент — на хората, които избрах да оцелеят днес, — мога да ви кажа, че всъщност е много лесно. След като си напълних джобовете с парите от Атлас, просто платих на хора, които намериха контрагента и го дадоха вместо мен.

Фустиан започна да крещи. Погледът ми се стрелна към него. Той стоеше пред отворената врата и се взираше в главната алея на Валор Новус. Сега тъмната мъгла се намираше там и през нея се виждаха бледи очертания на фигури, разнасяха се крясъци — толкова много крясъци, истинска какофония.

„Всемогъщи Хелиос!“ — помислих си аз.

Фустиан затвори вратата и падна на колене, като си мърмореше нещо.

Хладните преценяващи очи на Тирус бяха приковани в Пасус, който сега сякаш разбираше какво означава случилото се.

— Атмосферата в целия Хризантемиум е свързана. Вие ще…

И тогава проумя. Осъзна, че безброй хора ще загинат. Дръпна със замах ръкава си нагоре и изкрещя в трансмитера си:

— Императорът еднолично използва резорбираща мъгла! Не знам кой е загинал. Не съм го замислил аз. Нямам нищо общо…

Тирус ме погали по косата, без да спира да наблюдава сенатора с леко развеселен поглед.

— … донесете космически костюми! — крещеше Пасус в неистов стремеж да докаже, че няма пръст в използването на мъглата. — Доведете медицински ботчета! И… и…

— Защо си губите времето, Алектар? — попита Тирус и се обърна към мен: — Толкова време се мъчеше единствено да ме обвърже още по-здраво към себе си, а сега си мисли, че може да се отрече от това, което направих!

— Не! Вие ще платите за това, не аз! — възрази Пасус. — Само вие сте виновен! Знаете ли колко от собствениците на тези кораби имат роднини тук!

— Вече нямат — поправи го студено Тирус.

Преместих поглед от единия към другия и осъзнах какво се случва: тези кораби не бяха техни съюзници в някаква тайна сделка. Тирус не беше уговорил нищо предварително и Пасус беше прав да мисли, че ще си отмъстят. Значи Тирус беше нанесъл удар и сега тези кораби щяха да отмъстят за хората, загинали около нас. Чудесно!

Можех да приема смъртта.

И дори да се възползвам от нея.

— Пасус — казах аз.

Той се обърна към мен. Аз забих крак в слабините му и той се преви надве. Вкопчих ръка в косата му и може би щях да го нараня наистина, ако Тирус не се беше обадил:

— Спри!

— Защо? — почти изръмжах аз.

— Не още — каза Тирус. — Дай ми трансмитера му.

Стоварих ботуша си върху ръката на Пасус, без да обръщам внимание на крясъка му, изтръгнах трансмитера и го метнах към Тирус. После оставих подметката си да се забие в тези кости. Тъй като не разполагах с цялата си сила, Пасус успя да ме избута, да ме отблъсне назад.

Аз обаче се усмихнах в свирепо обещание право в бледото като тебешир лице на сенатора. Зад гърба ми се разнесе гласът на Тирус:

— Говори вашият император. Виждам, че сте чули съобщението от сенатор Фон Пасус и се мобилизирате в отговор. — Той погледна към тези кораби, толкова многобройни, такава съкрушителна сила. С мощта, с която разполагаха, при други обстоятелства биха могли да оформят своя собствена суперструктура. — Това, което ви каза сенаторът, е истина. Току-що убих огромен брой хора. Спрете и се оттеглете, или и вие ще ги последвате.

Това беше безполезна заплаха. Корабите не се оттеглиха, а се приближиха достатъчно, за да мога да различа отделните светлини от прозорците дори на най-отдалечените. Скоро хората там щяха да започнат да изстрелват въжета към Хризантемиума, да отворят със сила люковете и да нахлуят, облечени в космически костюми, въоръжени и готови за отмъщение.

— Е, добре — въздъхна Тирус и запрати настрана трансмитера. — Поне се опитах.

В кръвта ми пламна пожар. Замаяно радостно очакване се бореше със страх за него и аз се приближих до Тирус.

— Ще вземем оръжия. Ще се борим до последно. Можем да вземем много от тях със себе си. Но най-напред… — усмихнах се аз дивашки на Пасус — … ще изпитам удоволствието да знам, че и вас ви чака същото.

— Аз нямам нищо общо! — възрази сенаторът. — Не съм участвал и записите от наблюдението ще го покажат! Те гледаха през прозорците. Със сигурност са видели колко съм изненадан!

— Не. Видяха ви покрит в мъгла — поправих го аз с жестоко задоволство. — Видяха ви как стоите прав, след като мъглата се разнесе.

— Те ще проявят здравомислие! — настоя Пасус.

Тирус го изгледа с ледена развеселеност.

— Имате прекалено голямо доверие в рационалността на човешките същества.

— Имах прекалено голямо доверие във вашата рационалност! — изръмжа Пасус. — Веналоксът трябваше да отстрани тази глупава сантименталност…

— Да, и наистина я отстрани — съгласи се Тирус и закрачи към него. — Едно време хранех такива надежди за тази империя! Мислех, че ще обединя хората, за да застанат заедно срещу външната заплаха, надвиснала над всички ни. Сега виждам, че това са били детински илюзии. Хората не се обединяват в името на обща кауза, когато са изправени пред бедствие. Не. Това е последното средство. Това се случва само след като са се изпотъпкали един друг в стремежа си да отмъкнат каквото могат от трупа на своята цивилизация.

— За вас няма спасение.

— Известно време и аз го вярвах — съгласи се Тирус. — А после преодолях въздействието на веналокса, точно както казах на Немезида в спалнята — и най-накрая видях съвсем ясно стремежа ви към признание, което само аз можех да ви дам. Използвах го. Приех ви. Поканих ви да живеете в императорските покои. Вие останахте толкова възхитен, че предавахте всичките си съобщения, вършехте всичките си дела тук, под носа ми, където можех да виждам всяко ваше движение и да събера всички оръжия, от които се нуждаех. Алектар, аз наблюдавах маневрите ви със свещениците. От вас разбрах кои са те, от първия до последния.

Пасус рязко си пое въздух.

— Такива вярващи мъже и жени — продължи подигравателно Тирус, — но техният Жив космос не можа да ги предпази от въпроса, който накарах да им зададат: какво предпочитат да загубят — ръката или главата си? И знаете ли, странно — тези свещеници винаги предпочитаха да загубят ръката си! Същата ръка с диода, който им даваше власт над моя скиптър, така че диодите бяха имплантирани повторно в ръцете на всеки наемник, когото изберях. Тези наемници с готовност повториха всички думи, които поисках от тях, в замяна на част от печалбите от Атлас.

— Значи можеш да овладееш скиптъра — промълвих аз едва чуто.

Тирус прокара пръст по ръката си, точно над мястото, в което бе поставил това късче метал. Отвъд прозореца космическите кораби насочваха оръжията си за изстрелване на въжета.

— Вече го овладях. Една капка кръв в спалнята и оттогава чувствам как с всеки удар на сърцето ми гласът на скиптъра звучи все по-силно в ума ми. Дали да не го пробваме?

Сърцето ми заби с трескава надежда, защото Тирус можеше да накара тези кораби да се заковат на място още сега, в този миг…

Той помръдна леко с ръка. Флагманският кораб на армадата избухна в ярка светлина… сякаш набираше енергия за скок в хиперпространството. А после се разцепи. Не беше експлозия, а цепнатина, разрез, който се зароди във вътрешността му и се разпростря навън, сякаш нечия невидима ръка бе разцепила самия Космос. Линията запълзя във всички посоки и от всички кораби на пътя ѝ се заизсипваха блеснали части от механизми и западаха в черната бездна. От двигателите им изригна огън, който обаче не намаля… Не. Напротив. Ивицата светлина ставаше все по-блестяща, докато накрая ме заболяха очите. Тази рана в Космоса се диплеше, разрастваше се, извиваше се, местеше се, поглъщаше все повече и повече…

Чух вика на Пасус, чух как сърцето ми бучи в ушите. Бяла ивица, подобно на панделка, започна да придобива форма, която ми беше ужасяващо позната.

Залитайки, Пасус се дръпна от прозореца, но Тирус пристъпи по-близо до него.

Сложи ръце на перваза. Черният му силует се очертаваше ясно на фона на огромната зейнала бездна, която сега поглъщаше космическите кораби въпреки неуспешните им опити да отлетят.

Всемогъщите звезди да са ни на помощ!

Тирус току-що беше създал лошо пространство.

45.

За един миг на ужас, през който останах като вкаменена, раната, отворила се във вселената, заблестя пред очите ми. Изглеждаше почти наситена… Висеше там, в Космоса, странно неподвижна… Във всички посоки от нея кървяха едва забележими, тесни като игла ивици бяло. Невредимите кораби от периферията на армадата се опитаха да променят курса си, но инерцията на движението ги запрати към гибелта им. Те изчезнаха във филизите на тази ненаситна яркост, която ненадейно се разтресе и отново закърви, за да погълне още и още, хищно, веднага…

— Не може да бъде. Това не е истина — промълви най-накрая Пасус с приглушен безизразен глас.

Отказът му да приеме действителността се разнесе без резонанс във въздуха, пропит с резорбираща мъгла. Съвсем близо до нас самата тъкан на вселената се беше превърнала в грозна рана, която се разширяваше все повече и повече с всяка изминала секунда и изригваше смъртоносна лента от светлина, унищожаваща всичко, до което се докоснеше. Всичко, което виждах, ми се стори странно отдалечено, защото не беше възможно да е истина. Точно както беше казал Пасус. Не беше възможно да виждам лошо пространство, разпростиращо се в шестзвездната система на фамилията Фон Домитриан.

— Можете да вярвате на очите си, Алектар — продължи Тирус и прокара длан по прозореца. — Оказа се, че било много лесно да създадеш лошо пространство. Стига само да объркаш няколко от условията, когато някой кораб се опита да премине в хиперпространството… И край. От това би излязло смайващо евтино светлинно шоу за бъдещите представления в империята… — Той се извърна, погледна към нас и устните му се разкривиха в жестока усмивка. — … Стига само да знаех как да го спра.

Не можеше да го поправи. Останах стъписана от това разкритие.

Тирус беше създал нещо, което не можеше да унищожи.

Отстъпих назад, отдръпнах се от него, защото усетих с цялото си същество колко е нередно. Озарен от ослепителния ярък блясък на пагубното образувание, с което се беше зарекъл да се бори, Тирус размишляваше:

— Колко хора на тези кораби се смееха, когато чуеха, че лошото пространство представлява заплаха? Как смятате, какво си мислят точно сега? — попита той и ни остави да осмислим думите му. — Е, предполагам, че не мислят. Сигурно крещят.

Лошото пространство беше впримчило най-близката звезда. В този миг осъзнах, че шестзвездната система е обречена. Още кораби пропадаха, изчезваха в ослепителните дълбини на светлината. Тирус го беше причинил. Той беше създал това пространство. Навярно използваше скиптъра дори сега, защото разстоянието между Хризантемиума и тази диплеща се бяла смърт нарастваше, макар че унищожението ставаше все по-голямо. Но нищо не можеше да заличи стореното. Той съзнателно бе създал в родната си система лошо пространство, без да може да го спре.

Не проумявах как е възможно да го е направил нарочно. Цялото ми същество отблъскваше мисълта, че това е истината. Скоро щях да се събудя. Не можеше да не се събудя.

Пасус ненадейно хукна към вратата. Това ме изтръгна от замайването ми. Втурнах се след него… но Тирус ме спря.

— Не се занимавай.

— Тирус… — възразих аз и се обърнах към него.

Той просто ме погледна. Посочи към очите си.

— Сега вече няма къде да ми избяга.

С тези думи искаше да ме успокои.

Вместо това кръвта ми се смрази.

Тирус се приближи спокойно към мен, взе ръката ми в своята и ме поведе към вратата. Тръгнах с него замаяна, излязох от Голямата хелиосфера… и се озовах във Валор Новус. Целият му под беше застлан с трупове.

Огромните прозорци ни показваха Хризантемиума, отразяваха зловещата светлина, която не можехме да видим от този ъгъл. Онези космически кораби на док, които бяха засегнати не от лошото пространство, а от резорбиращата мъгла, приличаха на недокрай отсечени клони, които се люшкаха напред-назад на фона на светлината и бездната, в която само допреди няколко минути имаше толкова много живи хора.

Подът беше покрит с тела. Толкова много мъртви! Коленичил между тях, видях сломения и безмълвен Алектар фон Пасус.

— Не сте стигнали далеч — отбеляза Тирус. — Най-накрая проумяхте ли, че вие направихте точно това на Лумина, причинихте го на милиарди хора? Много повече от тези, които аз убих днес.

— Какво ще правите с мен? — попита сенаторът с дрезгав глас. — Ще ме изтезавате ли? Ще ме хвърлите в някоя черна дупка? О, сигурен съм, че точно това възнамерявате! Сигурно го очаквате от цяла вечност.

— Някога най-голямото ми удоволствие беше да си представям този край — призна Тирус. — Фантазирах си как ще отмъстя за позора с позор и ще ви накарам да копнеете за смъртта, преди да се смиля и да ви я дам… Но това отдавна го преодоляхме, не е ли така? Скъпи Алектар, в мащабен план в крайна сметка вие ми помогнахте повече, отколкото ми навредихте. Години наред се радвах на абсолютна безнаказаност. Благодарение на веналокса можех да припиша всичките си прегрешения на вас. Дори жестокостта, която проявих днес. Ще се скрия зад благонадеждния си човешки щит. На оцелелите Високопочитаеми ще кажа, че сте били вие. Всички данни ще покажат, че вие сте финансирали тази операция. А аз ще се измъкна безнаказано, след като заличих цялата си политическа опозиция. Това е мигът на нашия триумф! Погледнете към прозореца. Искам да ви възнаградя.

Сега гордият сенатор Фон Пасус изглеждаше смазан и разгромен. Той се подчини: погледна.

Имаше едно събитие, наречено Пробуждането, за което се говореше приглушено, със страхопочитание. Това беше мигът, в който Хризантемиумът откликваше на зова на новия си господар, и сега го видях. Всички тези хлабаво свързани космически кораби започнаха да се свиват и разпускат като мускул. Отдавна отслабнали светлини отново заблестяха, живи и ярки. Машини, които от няколко години се носеха лениво в Космоса, ненадейно се стегнаха, набраха енергия, насочиха оръдията си всички едновременно. Полезрението ни се изпълни с проблясъци на метал и светлина, а конфигурацията от кораби, допреди миг така хлабава, започна отново да приема формата на онзи организиран Хризантемиум.

— Веднъж вече сте видели как чичо ми прави това и то е променило живота ви — каза Тирус. — Струва ми се редно това да е последното нещо, което ще видите, преди да умрете.

Пасус погледна към гърба на своя император. Лицето му се разкриви от предусещането на гибелта му. Миг по-късно едно ботче по сигурността се отдели от стената, стрелна се надолу и изстреля към него един-единствен, нехаен светлинен лъч.

Какъв позорен, безцеремонен край за човек, който искаше да се превърне в легенда!

А Тирус, неговият палач, дори не си направи труда да погледне.

Вместо това се взря в мен със сърдечно, радостно очакване.

— Имам нещо за теб, Немезида. От години копнея да ти го дам, и сега е твое. Погледни натам.

Той кимна… към едно от телата.

Когато не помръднах, той пристъпи към момчето и побутна главата му с крак.

— Виждаш ли? — попита той и когато видя неразбиращото ми изражение, добави: — прислужник.

— Искаш да ми дадеш мъртъв прислужник? — успях да попитам аз някак си.

— Всички мъртви прислужници — усмихна се широко Тирус. — Огледай се наоколо, любов моя. В целия Хризантемиум няма да намериш ни един-единствен жив прислужник, а тук имаше най-много прислужници в цялата империя — тук, както и на тези кораби. — Той се почука с пръст по слепоочието си. — Спомних си.

Никога не бих могла да си представя по-страховит подарък.

— О, Тирус! — беше единственото, което успях да изрека.

Погълнат от въодушевлението на мига, той не забеляза изражението и тона ми. Вместо това махна с ръка и бръмченето на невралния супресор спря. Усетих как силата се разлива обратно в тялото ми, но не ме успокои… Вместо това само подчерта абсолютната власт, която той току-що беше придобил над мен.

Над всички.

Тирус прекрачи телата на жертвите си и се приближи към прозореца, за да погледне делото си. Суперструктурата около нас започна да се отдалечава по-бързо от ужасната заплаха на лошото пространство, което поглъщаше все по-голяма част от шестзвездната система. Сега се беше вкопчило във втора звезда.

Хипергигантът Хефест. Звездата, която гореше пред Голямата хелиосфера и ни тласкаше към изпитанията, които щяха да последват.

Скоро и тя щеше да бъде унищожена.

46.

— Стига толкова.

Вой. Ридания. Изхлипани думи:

— Чудовищно… Това е чудовищно…

— Да, да. Сега стига.

Очите ми бяха затворени. Насилих се да ги отворя и видях Тирус, седнал на трона си. Около него, незабавно навлизайки в новите си роли — като хлебарки, които колкото и да ги убиваш, се пръкват нови — стояха новите мъже и жени. Пощадените. Тези, които щеше да възвиси. Лукави, пресметливи, алчни или прекалено покварени, за да ги е грижа, че императорът току-що е избил предшествениците им, за да отвори място за тях. Повечето знаеха отпреди какво ще се случи — разбрах го от пръв поглед. И се преструваха, че вярват, че е дело на Пасус. След като се стекоха един по един в залата, нетърпеливо бяха започнали да говорят за териториите, които очакваха да получат.

Сега се взирах в Тирус с чувството, че го наблюдавам от някакъв друг свят. Фустиан нан Домитриан лежеше по корем на пода в краката му и ридаеше, жалък и противен. Когато го довлякоха тук, риташе и крещеше.

— Фустиан — подхвана Тирус и завъртя очи към тавана, — не знам каква част от това е преструвка и каква е истинско чувство. Вие сте свещеник и сте ми подръка. Още сега ми кажете дали мога да се възползвам от вас, или просто предпочитате да споделите участта на останалите.

Сълзите веднага спряха. Фустиан видимо се разтрепери.

— Довечера присъствието на един свещеник ще ми бъде полезно. Смятам да излъча запис на празненството, което ще устроя, за да успокоя империята, че всичко е наред. — Той допря върховете на пръстите на двете си ръце един до друг. — Ще произнеса реч и ще искам слово, изречено от Интердикта.

Устата на Фустиан потрепери.

— Но… но Интердиктът…

— Не е мъртъв. И Свещеният град не е унищожен. Кой ще дръзне да заяви обратното?

— Но…

Фустиан бавно навърза какво му се казва. Жалкият опортюнист у него надви служителя на религията. Той застана на колене и о, какво желание да угоди се изписа на лицето му!

— Тук… тук няма никакъв Интердикт. Освен ако…

— Освен ако какво, свещенико? — попита Тирус, без да бърза, удължи мига, защото искаше да чуе въпроса от самия Фустиан.

— Ваше величество да не би да има предвид… Да нямате предвид…

Сега Фустиан се взираше трескаво в лицето на Тирус, изпълнен с отчаяно желание императорът да спре да го държи в напрежение.

— Да не смятате да назначите… някого?

— Интердиктът е върховният водач на нашата вяра. Думите му са думите на Живия космос и всички трябва да им се подчиняват безусловно. Той е мъртъв — но смятам, че в общи линии все още има Интердикт.

— Не разбирам…

— Фустиан — рече Тирус и се изправи. Очите му бяха ледени. — Как мислите, кой е вашият Интердикт?

Това беше мигът, в който свещеникът проумя какво му казват. Ужаси се и това накара Тирус да се усмихне хищно. Тирус презираше от дън душа този човек и отсега нататък никога нямаше да му се наложи да прикрива чувствата си.

Фустиан беше прекалено ужасѐн, за да каже каквото и да било освен:

— Вие. Вие, Ваше величество.

— Точно така — потвърди Тирус, пристъпи към него и обхвана лицето му с ръце. — А кой ще раздвижи устните си, за да произнася думите на истинския Интердикт и да оповестява указите му, а в замяна да получава цялото богатство, уважение и почести, дължими на този Интердикт?

— А-аз. На драго сърце ще говоря и ще издавам такива укази, каквито заповяда моят милостив император.

— Да. И аз така си мислех — че ще се съгласите. Вие сте такава чудесна марионетка! Забелязвал съм го много пъти. Ще ви обсипя с толкова почести, че ще ви омръзне… — Той сниши гласа си до изпълнен със смъртоносна заплаха шепот, който можех да чуя единствено аз: — И с удоволствие ще гледам как умирате, ако ми дадете повод да съжаля, че съм ви избрал.

— Благодаря ви! Благодаря ви, благодаря ви…

Фустиан целуна краката на Тирус. Така, както Пасус беше принудил Тирус да направи пред него в Голямата хелиосфера. За един дълъг миг Тирус продължи да наблюдава Фустиан с неприкрито презрение, преди да бутне лицето му настрана с обувките си.

Нямаше по-презрителен жест от този, но Фустиан забърбори и за него благодарности. А аз почувствах, че не мога да понеса да наблюдавам тази гледка нито миг повече. Не можех да понеса нито едно от нещата, които се разиграваха пред мен, нито миг повече. Това беше властта — неприкрита, неукрасена мощ в най-чистата ѝ форма. И беше отвратителна.

Вече бях стигнала до средата на коридора, в който ме бяха приковали към стената и ме бяха принудили да наблюдавам падението на Тирус, когато от говорителя се разнесе един глас:

— Любов моя. Няма ли да ми кажеш довиждане?

Сърцето ми запрепуска лудо. Завъртях се и видях, че фокусът на наблюдателните камери е прикован в мен. „Всемогъщи Хелиос!“ Очите на Тирус ме гледаха през тях, нали?

— Виждаш ли ме? — попитах аз.

— Да.

От говорителя на стената се разнесе тих смях.

— Аз дори не говоря. Само мисля думите. Знаеш ли, оказа се, че мозъкът ми е идеално настроен за този скиптър. Необходими са само концентрация, самоконтрол… Баба ми беше родена с идеален мозък за скиптъра. Чичо ми не. Колко ли е била разочарована!

От самото начало до края чичо му нямаше такива способности. Рандевалд не притежаваше никаква самодисциплина, никакъв самоконтрол над мислите си, затова така и не успя да овладее тънкостите на машините. Веднъж се опита да ни убие с ракетен снаряд и се постара да придаде на покушението вид на нелеп инцидент, от който един от небесните куполи на Александрия се разкъса и нахлу приток на кислород от помещението за декомпресия. Това беше най-добрият му опит.

Тирус никога не би се провалил. Неговият ум беше като острие, наточено до диамантена прецизност.

„Никога вече няма да се провали — помислих си аз и по гърба ми пробяга студена тръпка. — Контролът му ще нараства все повече и повече, докато накрая всеки, когото иска да убие, ще умре тогава, когато той реши.“

— Имам нужда от почивка. Спри да ме гледаш — казах аз и добавих: — Моля те.

Охранителните камери се наведоха надолу.

— Не искам да те задържам. Приятни сънища, любов моя.

Не бях сигурна, че някога отново ще успея да заспя. Единственото, което си помислих да направя, беше да потърся Високопочитаемия, за когото се интересувах дали е оцелял, макар и слабо. Бяха инокулирани Гладик преди трагедията на Лумина, но оттогава бяха минали години и аз не бях сигурна дали това го е предпазило от днешната резорбираща мъгла.

За последен път го бяха видели на Сократ — по-малък космически кораб, на който старият изкуфял сенатор Фон Юстас често организираше беседи — събирания на Високопочитаеми и Излишни с интелектуални наклонности. Тези събирания бяха със свободен достъп, аполитични и философски по характер. Единственото изискване беше участниците да са поддръжници на безстрастната, лишена от емоции логика, докато се намират на борда, както и да са абсолютно трезви. Забраната на интоксикантите беше направила тези беседи доста непопулярни. Това, че Юстас беше ексцентрик, също не му помагаше. Той никога не се възползваше от фалшивата младост и с удоволствие се подиграваше на тези, които прибягваха до нея. Обичаше обоснованата критика, но отказваше всички предложения да се облагодетелства дори когато Тирус се опита да го съблазни да стане член на Личния съвет.

Днешната беседа навярно бе замислена да включва наблюдаването на моя Ритуал на покаянието, а после — и обсъждане на последиците от него. Холографският кръг за изображение в центъра на стаята все още показваше интериора на Голямата хелиосфера, която сега беше съвсем празна — виждаха се само труповете на двама Излишни.

Много от потенциалните участници в дебата лежаха мъртви на пода.

Гладик седеше край една от големите кръгли маси, обвил ръце около тялото си. Просто седеше на масата сам, съвсем неподвижен. Изглеждаше мъртъв, като труповете, които го заобикаляха. Погледът ми обходи залата, която бе с нисък приоритет за обслужващите ботчета, така че телата все още лежаха там, където се бяха изтърколили от столовете си. Имаше чинии с полуизядена храна, до които не се виждаха обядващи, така че сигурно още хора са били пощадени и са избягали.

Нямаше и следа от стария сенатор Фон Юстас.

— Гладик — казах аз.

Той продължи да се взира в масата. През два стола от него един мъж бе повърнал кръв върху покривката, преди да се свлече и да забие глава в чинията си. Срещу Гладик кракът на някаква жена стърчеше във въздуха — тя се беше прекатурила назад на стола си.

— Гладик!

Хванах го за рамото, стиснах го силно, разтърсих го.

Нищо. Вдигнах ръка, за да го ударя леко, но премислих, защото той неочаквано проговори:

— Немезида.

Гласът му беше спокоен. Зловещо спокоен.

— Какво има, Гладик?

— Това… това истина ли е?

Беше видял как същото се е случило на Лумина. Осъзнах го и огледах помещението, за да видя пълния ужас от това, на което беше станал свидетел току-що. Гладик е бил на Лумина, а сега случилото се там се е повторило. Навярно е сънувал кошмари — безброй кошмари. И сега всичко се повтаряше.

— Това е самата истина — казах му аз.

И думите, които произнесох, най-накрая проникнаха в съзнателната част от мозъка ми. Точно тогава най-накрая се изтръгнах от шока и вцепенението и се огледах наоколо с ясен поглед. Наистина погледнах какво е извършил Тирус. Тук нямаше прозорци, затова не можех да видя лошото пространство, което продължаваше да разкъсва шестзвездната система, но го усещах. То пращеше в съзнанието ми — тази светлина, тази кървяща рана в тялото на вселената, на чието унищожаване Тирус някога се беше отдал изцяло. Тази, която беше създал току-що. Беше планирал всичко това предварително, беше го подготвил веднага след завръщането ми, знаейки цената, която трябваше да плати за това. Навярно са му били необходими много време, внимание и усилия. Знаел е точно колко разрушение ще предизвика, но го беше направил без капка жалост.

„Това не е Тирус.“

Разбрах го със сърцето си, с душата си. Тази мисъл стисна гърлото ми с ужасна ръка, но не можех да обърна гръб на истината. Колко жестоки бяха надеждите, които се породиха в сърцето ми, когато той ми каза, че още ме обича, там, в Слънчевата спалня! Когато ми каза, че се е освободил от веналокса. Наистина се беше освободил. Беше успял.

Просто не навреме. Не беше успял да спаси себе си.

Свих юмруци. Знаех какво трябва да сторя.

— Знам един начин да излезем оттук — обърнах се към Гладик. — Ще ти помогна да избягаш.

Той вдигна към мен нефокусирания си поглед.

— Така ли?

— Знам една транспондерна честота. Чрез нея ще се свържеш с човек с кораб, който може да те спаси. Можеш да избягаш. Но ще ти поискам нещо в замяна. Можеш ли да ми го намериш? Трябва ми термитна смес.

Той продължи да ме гледа, без да казва нищо.

Започнах да ровя в джобовете на мъртвите, докато не намерих таен лист, и надрасках на него транспондерната честота на Невени. Гладик я погледна с помътен поглед.

— Свържи се с този кораб. Махни се оттук. Но първо ми намери термитна смес.

— Не знам какво е това — промълви той.

— Вещество, което може да унищожи машина. — Само толкова знаех. — Моля те. Нямаш представа колко е важно! Питай някого. Сигурно имаш състояние. Плати на някого. Нямам какво друго да предложа, но не мога да го набавя сама…

— Моля те. Не мога… Немезида, точно сега аз просто… Не мога да се занимавам с това. Не мога.

— Поне веднъж в живота си — изръмжах му аз, — само веднъж не бъди жалък слабак, Гладик! Наистина е важно!

Той издаде някакъв приглушен звук. Да ме отнесе супернова дано, щеше да се разплаче!

Колко безполезен беше! Грубо се отдръпнах от него. Исках да разкъсам нещо на парчета. Дори не можех да изпитам удоволствие от обидите, които му отправях. Просто се огледах наоколо и си представих как ли се е чувствал, докато е растял — едно чувствително момче, заобиколено от Високопочитаеми. Баща му се беше отказал от него в името на властта, знаейки, че това най-вероятно ще доведе до смъртта му. После същият този баща беше убит от императора, който започна да тероризира Гладик, да му поставя клопки, да го принуждава да взема веналокс; а сега, след всичко това, той беше видял как резорбиращата мъгла убива всички наоколо за втори път. Аз бях родена със сърцевина, корава като диамант, и съзнателно се мъчех да смекча душата си, макар и малко… Но Гладик беше податлив, нежен и слаб, принуден да живее във вселена, оформена от хора, които приличаха повече на мен.

Потърках очите си с длани. В такива моменти ми се искаше да не бях се научила да изпитвам съпричастност към другите. Беше толкова потискащо.

— Съжалявам — казах му.

Върнах се при него и направих нещо, което се бях опитвала с всички сили да избегна: обвих ръце около него в опит да го утеша.

Прегръдката ми го накара да се стегне и Гладик се разтрепери.

— Шшт, шшт — промълвих аз. Гласът ми беше прекалено отсечен и не можах да налучкам интонацията, но поне се опитах. Тялото му омекна и той прие прегръдката ми.

Отдръпнах се, но Гладик продължи да ме гледа умолително, объркано. Нямаше да ми помогне да поправя ситуацията. Трябваше да свърша всичко сама. Оставих го там и излязох. Мислите ми все още се въртяха около това загадъчно вещество. Термитна смес. Тя щеше да унищожи този скиптър и да отнеме тази чудовищна власт от ръцете, на които вече не можех да вярвам да я управляват.

Термитната смес щеше веднъж завинаги да прекърши властта на Тирус над това място. Той щеше да остане разярен от предателството, но истинското предателство би било да направя каквото и да било друго.

Сърцето ми подсказваше едно с абсолютна сигурност: онзи Тирус, който ме помоли да стана негова съпруга на Александрия, онова момче, застанало на небето в библиотеката си заедно с мен… то щеше да бъде ужасено, ако можеше да види бъдещето, да разбере, че ще стигне дотук.

Това момче по-скоро би умряло, отколкото да се превърне в тиранин.

Затова щях да го спра.

47.

Слухът за ужасяващия опит на сенатор Фон Пасус да извърши държавен преврат се разпространи бързо — този път под формата на публичен разказ за деянията му. Още на следващия ден Тирус организира голямо зрелище с цел да демонстрира единство след опустошението, което Пасус бе причинил на шестзвездната система на рода Домитриан.

Другата цел на зрелището беше да разпространи мита, че Интердиктът е жив. По-късно в балната зала — откъдето се виждаше гънещото се бяло на лошото пространство — тези, които сега бяха част от новото управление, припряно облякоха най-хубавите си дрехи. Объркана, изтърпях грижите на Шезар.

Не можех да мисля за такива лековати неща. Не и сега. Не и при задачата, която си бях поставила, но все още нямах никакъв начин да изпълня: да си набавя термитна смес, да унищожа скиптъра и да спася Тирус от самия него. Той ме посрещна в нашата ложа. При нулевата гравитация косата му беше по-буйна от обикновено. Поведе ме към мястото ми, преди да седне на своето.

— Двамата с теб ще излезем навън. Фустиан ще разкаже какво се случи вчера — измърмори Тирус, — а аз ще направя обръщение, за да разсея слуховете, да успокоя всички. Ти трябва само да се появиш до мен — ти, новата императрица. След това нямаме друга работа.

Добре! За нищо на света не можех да направя още нещо тази вечер.

Той добави:

— Искам на всички да им стане пределно ясно как трябва да се развиват нещата отсега нататък. Хората имат нужда отрано да разберат какво да очакват.

Избухнаха аплодисменти. Погледнах надолу и видях как Фустиан излиза напред, облечен в одеждите на Интердикта… И с лице, преобразено да прилича колкото се може повече на това на Ортанион. Тази гледка ме накара да замръзна. Фактът, че го бяха преобразили, за да се престори на мъртъв човек, беше направо скверен. Да се престори на човек, много по-добър, отколкото той би могъл да стане някога. Огряната от звезди роба, която се диплеше около него, изглеждаше неуместно, блъскаше се с ярката злокобна светлина на лошото пространство. За миг Тирус, седнал до мен, затвори очи… И оптичните качества на прозорците се промениха и поразмиха гледката, така че Фустиан да изглежда блеснал от звездна светлина, каквото беше намерението им.

Сега гласът на Фустиан нан Домитриан беше по-стържещ, но въпреки това не звучеше съвсем като гласа на истинския Ортанион:

— Както знаете, прекарах много векове в Свещения град.

Погледът ми се стрелна към Тирус, който се взираше напрегнато във Фустиан. Запитах се дали предварително го е научил какво да каже, или по някакъв начин му го предава с мисълта си в този миг. Може би в ухото на Фустиан имаше устройство, което му повтаряше думите.

Тирус беше избрал добре марионетката си — прекалено страхлива, за да използва излъчването на живо, за да му се противопостави, добре обучена във всички изразни средства на езика и маниерността, и достатъчно суетна, за да се наслаждава на вниманието.

— И тази вечер, след чудовищното зверство, извършено от езичника сенатор Фон Пасус, е по-важно от всякога да препотвърдим вярата си в Живия космос. Както и любовта и почитта, които изпитваме към нашия император.

Това беше нашият знак.

Тирус ме улови за ръката и двамата се оттласнахме от ложата и влязохме в балната зала. Диплещото се сребро на роклята ми се носеше около мен, но нещо не беше наред с насочващите пръстени. Опитах се да ги огъна, да пренасоча инерцията си…

Но не можех да ги контролирам.

Контролираше ги Тирус.

Това беше дреболия. Дреболия, която той навярно правеше, без да се замисли… но твърдата ми решителност да унищожа този скиптър пламна още по-ярко. Не можех да допусна това да продължава.

Тирус изрече думите така, сякаш ги беше репетирал наум години наред — осъди сенатор Фон Пасус, който се беше добрал до властта, и добави смесица от истини и лъжи за деянията, извършени от сенатора през годините.

— Но сега с този враг на нашата галактика е свършено и ние ще се съвземем от вчерашната трагедия — зарече се Тирус. — Вече започнахме да идентифицираме неговите съучастници и да се разправяме с тях. Ще си отмъстим на всички, които се помъчиха да изтръгнат тази империя от ръцете на нейния народ.

В балната зала при нас се изсипа река от охранителни, медицински и обслужващи ботчета — цяло море, демонстрация на сила и зрелищност, която накара тълпата да нададе рев. Тирус се обърна към мен насред блестящата вихрушка и ме хвана за кръста. Привлече ме към себе си, целуна ме. Очите ми бяха отворени… неговите също… докато ръцете му не ме притиснаха леко, настойчивите му устни разделиха моите и обкръжаващите ни ботчета ненадейно се понесоха във всички посоки, а аз и Тирус се стрелнахме нагоре, обратно в ложата.

Сега започна представление. Не можех да погледна към Тирус, без да изпитам болка в сърцето. Затова се опитах да се съсредоточа върху украсените с пера танцьори, които се плъзгаха по пода. Във въздуха се надигнаха първите звуци, мелодия на Хармонидите…

И тогава осъзнах, че тази музика ми е позната.

Изправих се на стола си и отправих невярващ поглед към Тирус, докато „Кралското жертвоприношение“ започваше.

— Ти забрани това представление. Ти лично го забрани!

— Избързах — отговори той и преплете пръстите си. — Не оцених символичното значение на това представление. То ще внуши правилното послание.

— Искаш всички да видят, че ти си просто поредният Домитриан.

— Искам всички да видят, че трябва да ми се подчиняват.

Погледна ме и нещо в погледа му ме накара да се зачудя — към мен ли бяха насочени тези думи?

Обучените птици излетяха във въздуха, следвани от Жертвата на това представление…

Стори ми се, че всичко около мен утихва. Защото познавах тази Жертва. И знаех защо преди малко Тирус ме гледаше с тихо очакване, и знаех защо каза, че ще внуши правилното послание.

Гладик фон Атън.

Тирус се обърна към мен:

— Искам да ти стане пределно ясно: аз не пропускам нищо, Немезида. Никога повече недей да съзаклятничиш против мен.

48.

Скочих от мястото си, но от липсата на гравитация почти полетях нагоре. Ръката ми се стрелна към тавана на ложата, за да ме задържи на място. Цялата вселена сякаш се клатушкаше.

— Седни си на мястото! — каза Тирус.

— Няма! — отвърнах яростно. — Ти ще го убиеш!

— Да.

— Не можеш!

— Не съм съгласен. Защо ти е термитна смес?

Не казах нищо.

— След вашия разговор Гладик започна да търси информация за нея. Странен въпрос. Направи ми впечатление. После проверих записите от всички камери, които са го хванали през последните часове, и разбрах защо е обогатил речника си с тази дума. Кажи ми, ти знаеш ли какво е термитна смес? Спомням си, че ти споменах за нея… в по-особен контекст. И как възнамеряваше да се добереш до скиптъра? Да ми отсечеш ръката?

— Аз… Тирус, не…

— Той вече не е там. Съвсем малък е, но го усещах като дълга метална треска. Накарах да го извадят. — Тирус измъкна калъф на пръчка за пара, но извади от нея познатото листче метал и аз рязко си поех дъх. — Ти искаше да унищожиш този скиптър.

Вперих поглед в скиптъра. Невралният супресор беше изключен. Вече бях видяла, че Тирус може да го деактивира само с мисъл, затова подозирах, че може и да го активира по същия начин. В противен случай щях да изтръгна скиптъра от ръцете му и да го унищожа по всеки начин, за който можех да се сетя.

— Да. Да, исках.

— С каква цел?

— За да прекъсна властта ти над това място.

— Да ме оставиш беззащитен пред враговете ми? — Той изкриви устни и гласът му стана хаплив: — Пак?

— Не. Не, исках да те отведа оттук. Със сила, ако се наложи. Изобщо не биваше да ти го давам. Виж какво правиш с тази сила! Погледни навън! Помисли за всички, които ги няма! Ами Гладик… Той е невинен. Дори не се съгласи да ми помогне!

— Не — изрева Тирус, — не се съгласи — и това щях да го взема под внимание, ако давах пет пари за него. Но не давам. Става въпрос единствено за теб. Звездите да ме изгорят, Немезида, ти беше единственият човек, от когото никога не очаквах да ме предаде!

— Направих го заради теб.

— Да не си посмяла! — предупреди ме той. — Веднъж вече взе от мое име много важно решение, с което не се бях съгласил. Години наред трябваше да живея с последствията. Това никога повече няма да се повтори. Всички едностранни решения ще ги вземам аз. Може и да те обичам прекалено много, за да те накарам да страдаш заради това, но Гладик фон Атън не се ползва с подобни привилегии. Той ще умре. А ти ще гледаш и ще знаеш, че това ще се повтори с всеки друг, Немезида — всеки друг, — когото се опиташ да използваш срещу мен. Колкото до скиптъра?

Той погледна към него и с презрително трепване на китката го запрати напред. Листчето метал разцепи въздуха. Две ботчета по сигурността ненадейно избръмчаха надолу и стреляха по него с лазерите си. Всичките ми мускули подскочиха, но нетрепващите лъчи на лазера разтопиха суперкомпютъра.

— Готово. Вече го няма.

Тирус махна с ръка, ботчетата се оттеглиха и стомахът ми се сви.

„Той още ги командва.“

— Скиптърът създава връзка. Това е всичко. После чака, докато императорът умре, за да може да свърже друг човек с Хризантемиума. Сега го разтопих, така че никой друг Домитриан няма да може да го овладее. — Той се облегна назад в стола си и на лицето му се изписа мълчаливо безстрастно предизвикателство. — Кажи ми, любов моя, искаш ли да ми разцепиш черепа? Единственият начин да сложиш край е да ме убиеш.

— Не — промълвих едва чуто аз. — Исках да ти отнема тази сила, за да те спася.

В погледа му просветна неприятен блясък.

— Вече видях какво означава твоята представа да ме спасиш и няма да допусна това да се повтори. Никога повече. Няма връщане назад. Можем единствено да продължим напред.

Той ме освободи от задушаващата хватка на изпитателния си поглед.

— Надявам се, че съм изразил желанията си пределно ясно. Няма защо да повтаряме тази сцена никога повече.

— Няма нужда да повтаряме тази сцена днес. Аз… Тирус, разбирам какво се опитваш да ми кажеш. Пусни го. Моля те!

Погледнах към танцьорите и сърцето ми заби оглушително.

— Това не си ти. Не виждаш ли, нито едно от тези неща не е типично за теб? Да ме изгори супернова дано, вчера уби хиляди хора, а дори не се замисляш?

— Действах така, както беше необходимо. Няма да се извинявам.

— Ти създаде лошо пространство! Лошо пространство, Тирус! Някога единственото, което те интересуваше, беше как да поправиш лошото пространство!

Той потърка костта на носа си.

— Така е. Реших го, когато разсъждавах по детински просто. Сега вече приех, че вселената няма замисъл, няма смисъл, няма стремеж към справедливост.

— Ти ще наложиш справедливост!

— Децата търсят справедливостта! — отвърна той разпалено. — Аз издирих онзи Излишен, за когото знаех, че ми е баща, а после се намразих, задето заведох вълците до прага му. Той умря, защото бях принуден да кажа на чичо си, че ме укрива. Това не спираше да ме измъчва. Намерих логично обяснение, като се опитвах да обясня трагедията рационално, като стъпка по пътя към висшето благо. Колко по-лесно беше да обвинявам едно просто природно явление, задето унищожи всичко… отколкото да осъзная, че баща ми беше глупак, който сам си навлече смъртта!

Вперих поглед в него, онемяла.

— Всички те си я навлякоха сами. Излишните, които останаха на онази планета, макар да знаеха какво ще се случи, защото се заблуждаваха и си вярваха, че ще го спрат… Казах на Арион. Казах му, а той заплака и ме прегърна. Увери ме, че всичко ще се оправи, а аз бях такъв малък идиот, че се оставих думите му да ме успокоят. Беше толкова опияняващо да се чувствам закрилян!

— Това… това не е било глупаво, Тирус. Никога не са ти позволили да бъдеш дете.

Нито на него, нито на мен.

— Едва не се унищожих сам за втори път, когато видях тази галактика с очите на дете! — отвърна той горчиво. — Знаеш ли какво щях да направя в тази ситуация сега, Немезида? Щях да унищожа бутилките им с кислород, запасите им от вода, складовете им с храна. А после, ако продължаваха да отказват да се махнат, щях да ги оставя там, за да посрещнат участта, която сами са си избрали. Достатъчно време пропилях в бунтове срещу неизбежното.

— Тирус, ти не се чуваш какво говориш! Не виждаш какво…

— Ти си тази, която не вижда! — сряза ме той, ненадейно разочарован. Скочи от мястото си, понесе се по въздуха към мен и подпря ръце от двете ми страни. — Казваш, че съм извършил зверство, така ли? Е, добре, готов съм пак да го направя. Може пак да го направя. Защото може да се наложи. Създадох лошо пространство, да. Цялото това време, което посветих на усилията си да го спра, беше напразно! Способността да унищожиш звезда е супероръжие и мога да постигна много повече, ако разполагам с това оръжие! А ти — сега очите му пламтяха от ярост — нямаш право да ме осъждаш заради това. Някога и ти щеше да направиш същото, ако беше на мое място!

— Не изпитваш и капка разкаяние за стореното! Изобщо ли не се замисляш?

От устните му се изтръгна безумен смях.

— Естествено, че не изпитвам! Чаках този миг години наред. Да видя как лошото пространство, което съм създал, поглъща враговете ми… Никога не съм изпитвал по-прекрасен, по-вълшебен екстаз. Ако ужасът им в тези последни мигове преди смъртта беше напитка, щях да започна да пия от чашата и никога нямаше да се уморя от вкуса. Защо да изпитвам и най-малко съжаление?

Не можех да откъсна поглед от него. Със сигурност говореше така, за да подчертае колко е сериозен, да ме накара да го проумея веднъж завинаги. Не беше възможно да е сериозен.

— Но сега всичко свърши — продължи той. — Свършено е. В безопасност сме. Нищо не ни застрашава. И това ще остане така само ако продължим напред според моя план, ето защо ще направим точно това. Ако днес трябва да убия невинен човек, за да те накарам никога повече да не търсиш друг невинен, който да използваш срещу мен, ще го направя. С удоволствие.

— И моето страдание ли е напитка, от която можеш да пиеш, без никога да се наситиш? — попитах тихо аз.

Ръката му се стрелна нагоре; за един миг, в който не можех да повярвам на очите си, помислих, че ще ме удари. Но треперещата му длан се спря съвсем близо до челюстта ми, без да ме докосва.

— Обичам те с цялото си сърце — каза тихо Тирус — и понякога наистина те мразя заради това.

После се оттласна с ръце, отдалечи се от мен и се понесе обратно към мястото си.

Останах там, притиснала гръб до стената. Отсега нататък щеше да бъде все така. Това представление щеше да зададе матрицата за всичко, което щеше да се случи. Ако го приемех, трябваше да приема всичко.

Тирус не смяташе да ми остави друг избор, освен да го приема.

Последното действие на танца наближаваше. Видях, че най-накрая са дали на Гладик свобода на движенията. Той приклекна, за да се оттласне колкото се може по-далеч от хората, за които знаеше, че скоро ще се опитат да го убият, и на лицето му се изписа паника.

Със сигурност знаеше, че няма спасение.

Погледнах надолу към него. Деликатният, слаб, добронамерен, страхлив Гладик. Само един човек. Само един живот. Едва забележима частица от вчерашното зверство, но тази частица означаваше всичко.

Когато отровихме Девини, Тирус попита кога един отнет живот ще стане прекалено много? Сега разбрах отговора.

Този живот.

Днес.

— Това означава да бъда твоя императрица — обърнах се аз към Тирус. — Така ще бъде отсега нататък. Ти смяташ да го убиеш и аз не мога да те спра.

За миг Тирус затвори очи и стисна основата на носа си.

— Преувеличаваш значението на всичко това. Гладик ще умре. Ние ще продължим напред. Утре ще се събудим и ще продължим напред, сякаш това никога не се е случвало.

Но аз не бях такава. Не бях.

— Спомняш ли си какво ми каза? Кое обичаш у мен? — попитах аз. — Обичаш това, че действам.

С тези думи се хвърлих към пода, за да спася Гладик.

49.

Изтръгнах насочващите пръстени, преди Тирус да може да ги използва, за да ме издърпа обратно. Танцьорите се заковаха на място, когато ме зърнаха как връхлетявам сред тях, носена от инерцията си. Сграбчих първия, когото видях, изтръгнах меча от ръцете му и се обърнах към Гладик:

— Ела насам!

Той се стрелна към мен, почти разплакан от благодарност. Аз обаче почти не му обръщах внимание. Гледах само един човек.

За един дълъг миг във внезапно настъпилата тишина император Тирус погледна надолу към мен с лице като каменна статуя. Очаквах всеки момент да чуя бръмченето от активирането на невралния супресор.

Не го чух. Притиснах треперещия Гладик към гърба си, възможно най-близо до мен. Това нямаше да попречи на някое ботче по сигурността да го прониже с лазер, но знаех, че Тирус няма да рискува да улучи мен… А аз щях да бъда прекалено близо до Гладик, за да може Тирус да поеме този риск. Едно по едно записващите ботчета спряха. Това беше пропагандно предаване на живо, което аз бях развалила току-що.

Тирус се спусна от ложата пред мен плавно като лед.

— Дръпни се от сцената. Ще измисля как да представя всичко това като част от танца.

— За да обясниш защо си пощадил Жертвата? — попитах аз предизвикателно.

— Не. Спри се, Немезида! Нищо няма да постигнеш.

— Не съм съгласна. Ти ще го пощадиш. Ако ли не, аз ще го защитавам до последен дъх. От теб.

Той ми беше изредил условията си, беше ми обяснил как си представя нашето бъдеще: искаше аз да седя безстрастно и да не обръщам внимание какво прави.

Сега аз му обяснявах моите условия.

Защото Тирус разполагаше с прекалено много власт. Вече не беше същият човек. Не можех да допусна да продължи така, без да го обуздавам. Трябваше да знам, че мога да възпра ръката му.

Ако не можех, тогава нямаше да седя до него, да бъда негова императрица и да се преструвам, че всичко е наред. Доскоро исках да унищожа скиптъра му, да го спра. Но не можех. Затова щях да намеря друг начин да му попреча.

— Защо — попита той през стиснати зъби — се вълнуваш толкова много за него?

— За теб се вълнувам. Затова го спасих от теб. Тирус, пощади го.

Сърцето ми препускаше диво. Ако сега успеех да постигна целта си, значи имаше надежда. Имаше надежда, че ще мога да го спра, когато пак реши да отвее цял куп играчи от дъската. Когато пак реши, че му е удобно да прибегне до лошо пространство, когато резорбиращата мъгла пак стане удобен вариант, когато пак просто реши да разсече някой враг с помощта на ботче по сигурността… Моите думи щяха да имат значение. Той щеше да ме чуе. Да ме послуша. Този модел трябваше да създам днес — да установя влияние над него. Ако сега не успеех, никога нямаше да го постигна.

Тирус махна на един танцьор да се приближи, взе му меча и нехайно го блъсна настрана от нас. Вдигна меча пред себе си, за да видя блясъка му на светлината на ярките лъчи, които лошото пространство сипеше през прозореца.

— Нека се изразя по следния начин, Немезида: няма да включа невралния супресор. Ще ти позволя да запазиш силата си, срещу която нямам шанс. Затова от теб зависи какво ще направиш. Защото, разбираш ли, той ще умре. От моята ръка. За да го предотвратиш, ще трябва да ме убиеш.

Не!

Тирус не ми даде време за размисъл: той се втурна към нас и замахна с меча.

Отблъснах Гладик от себе си, далеч от острието, и сграбчих Тирус за крака, докато той минаваше покрай мен, защото трябваше да разчитам на външната инерция. Приближихме се към Гладик, който се удари в стената и отскочи, и Тирус насочи меча си към него…

Отблъснах го и него настрана. Той се удари в стената с такава сила, че мечът падна от ръката му и аз го хванах, когато отскочи към мен.

Тирус се съвзе. А после… после махна на още един танцьор. Поклатих глава, но той вече държеше в ръката си друг меч. Повдигна вежди и наклони острието към мен в смъртоносна подкана.

— Недей! — промълвих аз.

— Или Гладик, или аз. Кой ще загине, Немезида? — и той връхлетя отгоре ми.

Мечът ми се блъсна в неговия, блокира го, но инерцията ме оттласна от него. Без да трепне, Тирус раздвижи ръцете и краката си и тръгна след Гладик, а аз се смъкнах надолу, изпълнена с яростно безсилие. Краката ми докоснаха стената от диамант и кристал и аз се оттласнах от нея със силен ритник. Точно когато Тирус стигна до Гладик, стоварих острието си върху неговото. Силата на сблъсъка му причини такава болка, че лицето му се разкриви, но той продължи да стиска меча.

Стрелна се към Гладик и аз посегнах да го сграбча за глезена… Но това беше заблуждаваща маневра: в последния момент Тирус се извъртя и ме ритна в гърдите с такава сила, че полетях надолу и към прозрачната диамантена стена. Ударът в нея ми изкара въздуха, но запазих достатъчно самообладание да се отблъсна още докато се мъчех да си поема дъх.

Неспособността да насочвам тялото си в желаната посока ме затрудняваше ужасно. При всеки сблъсък на мечовете ни излитах назад, към другия край на балната зала. Изпълнена с мрачна решителност, се оттласквах от стените с ритник, за да се върна, и спирах Тирус отново и отново, преди да е забил острието си в тялото на Гладик. Най-накрая вбесен Тирус се съсредоточи върху мен, а не върху него: когато за пореден път излетях във въздуха, се оттласна с ритник по петите ми. Мечовете ни се сблъскаха, стрелна лакът напред и ме прикова към стената. Сграбчих ръката му, но не я изтръгнах от раменната ямка, не смазах костите.

„Колко лесно, колко лесно само можех да го пречупя още сега, ако не беше той, а някой друг…“

Притисна ме към стената с насочващите си пръстени.

— Какво си мислиш, че ще се случи тук? — попита яростно той. — Не можеш да ме спреш! Избирай!

— Аз не съм свещеник! Няма да избирам между това да загубя ръката или главата си, Тирус! Ще се боря с теб до последен дъх, ще го опазя жив и няма да те убия! Това е моето решение! Ако просто ми се довериш…

— Да ти се доверя? — усмихна се горчиво той. — Както на Тигрис ли?

Дъхът ми секна. Времето около мен сякаш спря, когато мисълта ми се върна, сякаш засмукана във водовъртеж, към онова решение, към онзи миг.

Сега двамата се отдалечавахме от стената, но единственото, което виждах, бяха светлите му безизразни очи.

— Тогава взех решение — каза тихо Тирус. — Исках да освободя жената, която обичах най-много на този свят, да бъда полезен на хората от моята империя, само това исках. Вярвах, че ще ми позволиш аз да реша, а ти ме повали в безсъзнание и ме остави при тях. Аз направих своя избор, а ти ми го отне.

За миг ми причерня, когато най-накрая проумях. Разбрах кога е загубил способността да изпитва доверие. Било е заради моето решение да го блъсна в ръцете на Пасус, да го махна от опасността.

— Не можех… не можех да те оставя да умреш — заекнах аз.

— И вместо това ме остави в ръцете на врагове, чиито роднини току-що бях помогнал да избият — цял куп хора! Какво си мислеше, че ще се случи?

— Съжа…

— Не се извинявай. Ти взе решение, предпочете да не ме послушаш, а сега ме молиш да направя за теб това, което ти не направи за мен?

Той се понесе насреща ми и ненадейно сграбчи острието на меча ми. Стисна юмрук и аз видях кръвта, която потече по ръката му. Пламтящите му очи не се откъсваха от моите. Тирус придърпа блестящия връх до гърлото си.

— Това е изборът, който ти предлагам. Единственият избор. Убий ме. Или убий него. Ако трябва, ще се сражаваме цял век, но накрая ти ще направиш този избор.

Да оставя Тирус да убие Гладик.

Или да убия Тирус.

Това не беше никакъв избор. Пуснах острието, което отлетя от ръката ми.

Тирус ме стисна за кръста. Привлече ме към себе си.

— Утре — прошепна той — всичко това ще остане в миналото и ще продължим напред.

Двамата се понесохме нагоре, понесохме се към ложата, а танцьорите пак излязоха на сцената. Предавателните устройства се заредиха и продължиха излъчването. На лицето на Гладик се изписа безмълвен ужас, когато осъзна, че отсрочката му е изтекла.

Погледнах към Тирус — един непознат сега, след като три години беше понасял последствията от избора, който не му бях позволила да направи. Този тих гняв се беше трупал в продължение на три години. В гърдите ми се надигна вълна от непреодолима нежност.

— Тирус, съжалявам, че го сторих — прошепнах аз.

И ударих императора на тази галактика с бързо, предателско замахване на ръката. Силата на инерцията беше достатъчна, за да го блъсне назад на стола, а мен да запрати в центъра на балната зала, където ме виждаха и чуваха всички и където посочих към Фустиан нан Домитриан.

— Този човек е самозванец. Знам, че това не е Интердиктът — защото аз убих Интердикта Ортанион, когато унищожих Свещения град.

50.

Тирус изруга и изключи всички предавателни устройства, но беше късно, беше късно. Обърна се към мен. На лицето му беше изписан безумен ужас.

— Какво правиш?

— Не е ли очевидно?

— Върни си думите назад. Кажи, че си се пошегувала. Кажи го! — настоя той със свиреп глас.

Изчаках, докато се убеди, че ще се подчиня. Тирус включи обратно предавателните устройства.

— Прерязах гърлото на Интердикта и накарах Хера да се забие в…

— СТИГА! — изрева Тирус и предавателите пак се изключиха. — Да не си полудяла? Какво си мислиш, че правиш?

— Много добре знам какво правя.

Той сякаш искаше да ме удари. Да се самовъзпламени. Понесе се към мен, сграбчи ме за ръцете и придърпа лицето ми към своето.

— Ти каза пред цялата галактика, че си убила Интердикта! Всички ще ти повярват!

— Знам. Затова го казах.

— Черната дупка да те погълне дано, защо?

— Поставям — отговорих аз, без да откъсвам поглед от неговия — моите условия как ще продължим оттук нататък. Сега вече ги знаеш.

Тирус нададе вик на безсилие, отхвърли ме от себе си и аз се понесох със силата на инерцията, все още без да откъсвам поглед от него, докато той прокарваше ръце през косата си и очевидно се мъчеше да измисли как да поправи ситуацията. Цялата империя беше в негова власт. Цялата техника в този сектор му се подчиняваше. Но Тирус не можеше да заличи стореното от мен.

И го знаеше.

— Защо? — попита той едва чуто, но аз все пак различих думата.

Приближих се до стената, за да мога да се оттласна от нея и да полетя обратно към него. Публиката в балната зала ни наблюдаваше прехласната. Гладик се беше вкопчил в ръба на една ложа и се набираше, за да се прехвърли в нея в трескавия си стремеж да избяга.

— Нали разбираш… — започна Тирус.

— Че сама съм се осъдила? Да. Там е цялата работа.

Улових го за ръката. Много нежно притиснах дръжката на меча си в дланта му.

— Можеш да използваш това. Съпругът на една императрица е този, на когото трябва да се отреди честта да сложи край на живота ѝ. Твой дълг ще бъде да изпълниш присъдата.

Той погледна неразбиращо меча. После ме погледна. Инерцията му го задържа близо до мен, когато се наклоних настрана. Бегло забелязах как всички екрани във всички ложи потъмняват, когато Тирус ни скри от обхвата им.

— Не те разбирам — призна той.

— Трябва да ме разбереш. Аз съм същата както винаги. Твоя. И отчаяно влюбена в теб. Няма да седя и да гледам как се превръщаш в това, което мразиш. Мислех си, че може би ще успея да ти повлияя, но очевидно не мога. Не мога да бъда твоята съвест. Ти се надяваше, че ще се науча да се преструвам, че не забелязвам какво правиш, но аз няма да се науча. Дори да бях способна на това, никога не бих могла да постъпя с теб толкова жестоко. Така че това са двете нови възможности пред теб, Тирус.

— Възможности ли? — процеди той през зъби. — Вече няма никакви възможности. Ти се погрижи за това! Ти зачеркна всички възможности освен тази, която не мога да приема! Искаш аз да те убия.

— Напротив, имаш две възможности: можеш да избереш или мен, или властта — поправих го аз и студената сигурност на думите ми проникна в съзнанието ми. — Някога баба ти каза, че за хората от рода Домитриан имало само един избор. Ти Домитриан ли си? Или си Тирус — този, когото обичам… този, който ще избере мен?

Той просто продължи да ме гледа. Забелязах, че няколко Високопочитаеми са успели да накарат екраните си отново да станат прозрачни… Тирус беше прекалено съсредоточен върху мен, за да ни заслони от тях за втори път.

Обхванах с ръце горещите му сухи бузи, взрях се в тези объркани очи.

— Императорът на тази галактика е длъжен да отмъсти за Интердикта. Император Тирус трябва да ме убие. Но Тирус, моят съпруг, любовта на живота ми… Той може да вземе друго решение. Той може да ме спаси.

— Как… — изхриптя Тирус — … как бих могъл да те спася от това?

— Ще ме отведеш оттук. Исках да те спася, но сега вече това не е в моя власт. Затова ти ще спасиш мен. Ще тръгнем към черната дупка. Ще излезем във време, в което никой не ни познава. Двамата можем да изчезнем толкова лесно, стига да искаме, а хората може дори да си помислят, че сме влетели право в лошото пространство… или нещо друго. Можем да вземем всеки един от тези кораби и да излетим в хиперпространството, да се отдалечим толкова, че империята да се превърне в далечен спомен.

Той се засмя налудничаво, безнадеждно.

— Идеята ти е абсурдна! Ти току-що призна, че си убила Интердикта — отвърна Тирус, — а аз избих много от Високопочитаемите. Не съм неуязвим, Немезида. Едва започвам да се уча как да контролирам тези машини. Наистина ли мислиш, че ще стигнем толкова далеч?

— Ще летим бързо. Ако ни приклещят, ще се съпротивляваме решително. В цялата тази галактика няма сила, която да ни спре.

— А тази империя?

— Остави я! Тирус, всички смятат твоето семейство за императорска династия, но те не управляват това място. Те са приковани към него от хиляди години. Ти можеш да прекършиш тези вериги. Ти сложи край на предаването на тази власт, затова освободи себе си от нея. Нека избягаме заедно, любов моя.

Очите на Тирус проблеснаха.

— Никога не си ме наричала така.

— Не съм ли? — прошепнах аз и сърцето ми се сви от болка не само защото осъзнах, че наистина не съм, а и защото той беше забелязал. — Любов моя. — Целунах го по устните. — Моя единствена любов. Любов на живота ми.

Той ме притисна към себе си, без да го е грижа как ще изглежда това след моето признание.

— Защо продължаваш да ми го причиняваш? — Гласът му беше пресипнал, сякаш бе сподавил ридание. — Хелиос да ми е на помощ, веналоксът не беше достатъчно силен. Не можа да ми въздейства достатъчно. С радост бих отровил всяка частица от сърцето си, което бие заради теб, ако можех да се освободя от теб. Ти си единствената, която може да ме нарани.

— Не искам да те наранявам — отговорих аз. — Тирус, не мога да си представя живота без теб.

Той ме погледна и в очите му се четеше мъчение, каквото не бях виждала и в най-ужасните моменти на отвикването от наркотика.

— Не. Но… аз мога.

И той заби меча си в гърдите ми.

51.

Всеки удар на сърцето ми изглеждаше безкрайно дълъг. Пред очите ми избухна буря от ярко, ослепително червено, светът се взриви и се превърна във вълна от болка. Между телата ни се завихри мъгла от алени рози, но после металният вкус в задната част на гърлото ми ми показа, че кръвта, която виждам, блика от моите вени. Топлината се оттече от крайниците ми само с едно издишване, но нечии ръце ме хванаха, сключиха се около мен. Очите ми зърнаха нещо странно — част от мен, която не можеше да бъда аз, прободена, разцепена, със стърчаща от плътта ми стомана.

— Мразя те — промълви гласът, толкова близо до мен, и с рязко дръпване измъкна острието от гърдите ми. Бързото движение на ръката му го запрати, премятащо се, към другия край на балната зала. — О, как те мразя заради това!

Въздухът започна да ме задушава. Започнах да се давя, помъчих се да овладея гаденето си и да го вдишам, но нямаше достатъчно, собственият ми дъх ме задушаваше… Далечната тълпа долетя в полезрението ми. Крясъците им, дрезгавите им гласове нахлуха в ушите ми, закънтяха като залпове във въздуха.

Толкова много животни! Двукраки създания с остри зъби и дращещи ръце. Мъглата се спусна над тях, все по-гъста и по-гъста.

Главата ми увисна назад, подпря се на нещо топло и солидно зад мен. Един глас прошепна:

— Шшт. Шшт. — А после стана по-нисък и се изпълни с горчивина: — Няма да позволя да гледат, да им доставя това удоволствие.

Той завъртя и двама ни, така че единственото, което можехме да видим, беше бездната отвъд прозрачните диамантени прозорци. Пръстите му се плъзнаха през косата ми, погалиха скалпа ми, тила ми пак и пак. Полезрението ми се изпълни с блестяща светлина.

— Ето — прошепна едва чуто той. — Просто погледни натам.

И се понесохме — две бледи призрачни отражения, които блестяха на фона на лошото пространство. Макар че погледът ми се разфокусира, ослепителното сияние остана — ярко, искрящо, насочено към мен, докато бръмченето му не изпълни душата ми, докато животът изтичаше от вените ми.

— Не е ли удивително? — Дрезгав глас. Задавен. — Никога през живота си не съм виждал такава ужасна красота.

Мъглата ме обгърна.

52.

Сидония стоеше прекалено близо до ръба. Посочи към нещо, но аз не можах да разбера какво е. Приближи се още повече и всяка частица от мен настръхна предупредително.

— Дония, Дония, не влизай в тази вода…

Само след секунда осъзнах колко абсурдни са тези думи… Макар че не знаех защо са не намясто.

Дония само ме погледна и на устните ѝ засия усмивка, а черните ѝ очи се озариха от мека, нежна топлина.

— О, Немезида! — промълви тя. — Аз ще се погрижа за теб. Това боли ужасно.

Знаех за какво говори. Погледът ми се спусна към босите ми крака, обгорени и покрити със срязвания, от които течеше кръв и капеше по назъбените камъни под мен.

Ръката ѝ обви моята, тя ме дръпна настрана от болката и ме поведе към кадифените пясъци, които бяха меки като река между пръстите на краката ми. От устните ми се изтръгна въздишка и Дония се усмихна.

— Виж — каза тя и топна крака си във водата — прозрачно стъкло, в което се отразяваше мрак, осеян със звезди. — Много е топла.

Последвах примера ѝ, но когато кракът ми докосна водата, отдолу имаше лед. Озадачена, проследих с поглед как Сидония прави още една стъпка, а после още една. Звездният пейзаж, който се диплеше над течността, вибрираше под краката ѝ. За нея това беше толкова лесно. За мен обаче беше невъзможно.

— Дония, не мога… — опитах се да ѝ го обясня. — Аз… аз забравих нещо.

Не можех да се сетя какво, но тя знаеше отговора. На лицето ѝ се изписа благост и чиста, неподправена любов, когато ми каза, че ме разбира така, както не ме е разбирал никой друг. Повече, отколкото самата аз разбирах себе си.

— Аз ще съм тук.

И тогава започнах да се задушавам. Гърдите ми трескаво се надигаха и спускаха, тресяха се. Някакъв глас се обади прекалено високо:

— А добре! Сега просто трябва да се надяваме, че не е изпаднала в мозъчна смърт.

Този глас… Този глас…

Ахнах и скочих от мястото, на което лежах, но нечии ръце се преплетоха с моите, тласнаха ме обратно надолу.

Трябваше да я наблюдавам дълго време, за да разбера коя е… Да осъзная, че това е Невени, толкова променена, с къса коса и дебел страшен белег на лицето, сякаш някой се беше опитал да я заличи от лицето на Космоса…

Ръката ѝ се стрелна напред и стисна моята. Не малката мека ръка на Дония, а коравата груба ръка на Невени.

— Знаеш ли коя съм? — попита тя.

Разбира се, че знаех! Знаех, че болката пулсира във всяка частица от мен, знаех, че над мен бръмчи непознат кораб, знаех, че флуоресцентните лампи над нас ми светят право в очите и че Дония я няма, а Тирус…

Невени.

Невени… която ме беше изоставила в Свещения град без възможност да се върна навреме.

От устните ми се изтръгна вик и аз се хвърлих към нея. Тя се дръпна назад и се изправи. Устните ѝ се разтвориха в дивашка усмивка. Но чифт огромни ръце, натежали от мускули, се стегнаха около мен.

О! О, това беше той. Мъка.

— Аха, помни ме — отбеляза Невени и се облегна на стената срещу мен.

— Какво… Какво…

Отчаяно започнах да претърсвам ума си за нещо, което да ми помогне да разбера. Опитах се да се втурна напред и Мъка внезапно ме пусна… и аз полетях към земята. В коленете ми пламна болка и Невени тръгна към мен, сякаш искаше да ми помогне, но после се спря… премисли.

И тогава…

Тогава всичко връхлетя обратно в мозъка ми и ръката ми се стрелна надолу… Кожата над ребрата ми беше разранена.

Острието… Острието!

— Аз бях… Той… — прошепнах задъхано.

— Нека ти помогна да станеш.

Гласът ѝ прозвуча в ушите ми, но аз сякаш не можех да разбера какво казва. Тя обви ръце около кръста ми, вдигна ме и изпуфтя. Не помръднах, отпусната в ръцете ѝ, и Мъка ме сграбчи за ръката, за да може Невени да се дръпне.

Погледнах към нея, погледнах към него, но не можех… не можех… Какво ми имаше?

— Как съм се озовала тук?

— Гладик — представи си, Гладик — се свърза с мен. Странна работа. Но той ми каза къде можем да те намерим. Дай да я сложим на някой стол.

Мъка кимна.

Останах безжизнено увиснала между двамата, докато те ме водеха през стаята.

— Г-Гладик?

Какво? Какво Гладик? Какво ставаше?

— Той ни разказа какво е станало — отговори Невени. — Много преди самите ние да чуем излъчването. Мисля, че искаше да му помогнем да избяга, но аз му казах, че съдействието ни си има цена. Ти. Той ни плати. Дали ние ще му платим, или не… Може би някой ден, ако ни е удобно.

Погледнах я и бавно примигнах. Да. Аз му бях дала нейната честота. Внезапно си спомних.

— Аз не… — Докато двамата ме слагаха на стола, умът ми се мъчеше да се избистри. — Аз не съм…

— Хиповолемичен шок. — Дълбокият глас на Мъка привлече вниманието ми към него. Той погледна надолу към мен. — Случвало ми се е. Ние не реагираме като тях. При голяма загуба на кръв изпадаме в нещо като хибернация. Лесно е да се сбърка със смърт.

— Освен това Гладик е инжектирал кислородно топче в кръвта ти, за да не се задушиш, когато си спряла да дишаш. — Устата на Невени се изви в усмивка, несиметрична заради тази рана, която прорязваше ъгълчето на двете ѝ устни. — Човек си мисли, че познава някого, а после той го изненадва, когато се окаже, че не е съвсем безполезен…

Смърт.

Хибернация.

Какво?

— А после трябваше само да се погрижим да настигнем ковчега ти, преди да се събудиш… ако изобщо се събудеше. Гладик изкриви и навигацията. Със сигурност я е изкривил, в противен случай щеше вече да си се превърнала в пепел.

Гледах я и не можех да проумея какво ми казва. Нямаше никакъв смисъл. Просто…

Устата ми сякаш беше пълна с дървени стърготини. Очите ми ту си връщаха фокуса, ту го губеха, но когато погледнах надолу към това, което имаше до мен на пода, през цялото ми тяло премина ужасен шок.

Кристално ограждение.

Ковчег.

Бяха ме положили вътре. Бяха ме оставили там вътре. Бяха ме приковали вътре и ме бяха изоставили в празното пространство. Ако се бях събудила и никой никога не ме беше намерил…

Невени ме хвана, когато се превих надве, но от стомаха ми не излезе нищо — спазмите бяха само сухо гадене.

— Да, наистина е много тежко. Мъка ме предупреди — рече тя.

През тялото ми преминаваха ледени вълни. Студени тръпки щипеха кожата ми. Отново погледнах към ковчега.

— Добре дошла от мъртвите — каза Невени.

Посегна назад, взе една чаша и ми я подаде. Изпитах непоносима жажда. Изпих една огромна глътка и се задавих.

Не беше вода.

Не беше вода, а уиски.

— Освен ако не предпочиташ вода — рече Невени.

Не предпочитах. Излях чашата в гърлото си и парещият ми хранопровод сякаш стана единствената част от мен, в която ледът се разтопи.

— Да ѝ дам ли още? — попита Мъка.

— Тя си беше умряла. Дай ѝ цялата бутилка — отговори Невени.

Вцепенението сякаш беше проникнало в самата ми душа. Бръмченето на космическия кораб около мен като че ли караше костите ми, мозъка ми да вибрират, заплашваше да разтърси неясните мисли, които се въртяха в ума ми, и да ги разтърси така, че да ги отдели от него. Едва виждах голите стени на стаята, в която ме бяха довели.

Там седнах на леглото, чиито пружини се забиха в мен, и вдигнах ризата си, за да видя гърдите си… Върху стегнатата плът над ребрата си забелязах петно, обагрено в безжизнено бяло, малко по-ярко от кожата около него — точката, в която медицинско ботче беше съсредоточило усилията си и почти беше успяло да спаси живота ми. Или някой беше решил да закърпи мъртвото ми тяло, за да съм цяла, преди да ме изстрелят в някоя звезда.

Нищо не ми се струваше реално, нищо не беше такова, каквото трябваше да бъде. В главата ми се разстилаше мъгла, която не искаше да се разсее, като дебела облачна покривка. Мъка и Невени се върнаха. Тя взе празната стъклена бутилка и ме погледна изпитателно.

— Веднъж успях да го накарам да изпие цяла бутилка и кълна се, той започна да се кикоти. Можеш ли да си представиш? Всъщност беше малко страшно. Ти?

Не можех да осмисля какво ми казва.

Тя въздъхна.

— Много се надявам, че нямаш мозъчно увреждане, Немезида. Не съм сигурна какво ще правя с теб, ако имаш. Всъщност съм сигурна. Навярно ще те убия. Не мога да си позволя да се занимавам с такова нещо.

Мозъчно увреждане.

В думите ѝ имаше предупреждение, но това ни най-малко не ме плашеше. Запуших ушите си с ръце. Очите на Тирус се взираха в моите в балната зала и аз стиснах клепачи, за да прогоня този образ, но той беше вътре, беше в мен, споменат за този поглед точно преди да… преди той… Не можех да понеса мисълта ми да се върне към това.

Каквото и друго да имаше да ми каже Невени, аз не я слушах. Гласът ѝ заглъхна в блатото от мисли в главата ми. Потънах в сънища за тези две далечни, отчуждени, студени очи и се събудих вледенена до кости.

Към тила ми се притисна нещо твърдо.

Невени стоеше над мен. Току-що беше измъкнала възглавницата изпод главата ми.

— Стига вече! Мъка каза, че излизането от шок предизвиква нещо като… ами, като шок, но мина достатъчно време. Сега трябва да се събудиш. Ставай.

Когато не помръднах, тя ми се намръщи и червената ивица на белега очерта крещяща пътека през ъгълчето на устата ѝ.

— Стига толкова! — продължи да мърмори Невени, извади един блестящ кинжал от ножницата и замахна надолу към мен.

Хванах я за китката и в гърдите ми се надигна гняв.

— Аз не съм немощен старец, когото завари неподготвен! — И за да покажа, че говоря сериозно, я стиснах така, че почти ѝ смазах костите. Отблъснах я, ненадейно разярена. — Престани, ако не искаш да ти нарежа цялото лице!

Невени обаче не се опита да ме нападне пак.

— Ето това си ти! — възкликна тя и се хвана за ръката. — Още си много силна.

— Щеше ли да ме убиеш?

— Само ако ми беше позволила. — Невени вдигна рамене и прибра камата в ножницата. — Помниш ли какво ми каза веднъж? Че скоро ще се почувствам по-добре? Това беше малко след като разбрах, че всички, които познавах и обичах, са били убити…

Погледнах я потиснато. Да, сега разбирах колко безчувствено съм прозвучала.

— Това е последното, което искаш да чуеш, но се оказа права — продължи Невени. — Когато разруших Свещения град и убих Интердикта, наистина се почувствах по-добре. Както и когато взех този кораб. И когато те хванах, преди да изгориш. Помисли си само: цялата галактика знае, че императрицата им е убила техния Интердикт. Представи си какъв ужас ще изпитат, когато се върнеш от мъртвите, но този път наистина, и кажеш, че ще убиеш и други.

Затворих очи.

— Какво искаш?

— Искам да ти кажа, че разбирам как се чувстваш. Аз загубих всичко. Ти обичаше Тирус толкова много, че се върна, макар да знаеше, че те чака сигурна смърт, а какво направи той? Ожени се за теб, а после, в качеството си на твой нов съпруг, те уби.

Беше го казала, беше облякла в думи това, което беше толкова непоносимо, че не можех да мисля за него. Сега обаче ми се налагаше. Сега помислих. Притиснах длан към новата кожа на гърдите си и започнах да мисля за това, пак и пак.

Тирус ме беше убил.

Тирус… ме… беше… убил.

Беше го сторил. Наистина го беше сторил. Наистина ме беше убил.

— Има само един начин да се съвземеш след такова нещо и ти знаеш какъв е той — продължи Невени и в очите ѝ просветна дивашки пламък. — Намери го и му се отплати със същото. И накарай империята му да рухне заедно с него. Знам, че го искаш. Ако още не го искаш, скоро ще го пожелаеш. Сигурна съм.

Само като слушах въодушевения ѝ глас, ми прилошаваше.

— Знам какво си мислиш — продължи тя. — Какво могат да направят трима души? Но ние не сме кои да са трима души! Ние сме най-силният мъж и най-силната жена в цялата галактика — както и най-опасната терористка! Немезида, ти си галактическа императрица, публично убита от съпруга си, която ще се върне от мъртвите. Императрицата, която не е Високопочитаема, императрицата, която уби Интердикта… Мислиш, че не можем да се възползваме от тази твоя репутация? Ти си легенда! И тримата сме легенди — само си представи какво можем да постигнем!

Нищо не си представях. По-късно, след като си тръгна, отидох, без да мисля, в умивалнята. Краката още ме боляха, изтръпнали от обездвижване. Видях отражение — руините на жената, която бях само преди няколко дни — жената, която обличаше блестяща сребриста рокля и беше изпълнена с решителност да спаси това, което вече бе загубено.

Погледът ми се плъзна по това тяло, превърнато във вариация, приемлива за императрица, за Високопочитаема. Изчадие, което на два пъти се беше провалило в предназначението си. Изминаха няколко дълги секунди, преди да забележа, че един-два кичура от косата ми са задържани от нещо. Посегнах назад и разкопчах клипса, който ги прихващаше.

Огледах го и душата ми се разкъса от неописуема болка. Това беше клипсът, който Тирус бе извадил от фонтана с азот. Подаръкът, който ми беше поднесъл за сватбата ни. С каква надежда само ме изпълни това…

Свих юмрук около клипса. Изпитах диво желание да го счупя. Вдигнах глава и срещнах погледа на дивашки, свирепи сиви очи, които ме гледаха над нос, толкова старомодно разкривен. Дония го харесваше така. Тирус също.

В този миг реших нещо: аз не го харесвах.

Мразех го.

Този нос не беше съвършен. Аз можех да бъда съвършена. Бях симетрична, смъртоносна и могъща и изобщо нямаше нужда да търпя това преднамерено, ненужно обезобразяващо петно. Бях се уморила от него. Стиснах зъби, вдигнах свития си юмрук над клипса и разположих най-якия от скъпоценните камъни точно там, където исках да го видя.

А после го разбих върху костта на носа си.

Болката избухна пред очите ми, ярка и желана. Ударих пак, отново… В краката ми закапа кръв. В черепа ми запулсираха нажежени до червено вълни на агония, но това нямаше значение. Нито едно от тези неща нямаше значение. Захвърлих клипса, хванах счупената кост на носа си и я наместих. Извивах, дърпах рязко, местих, докато накрая тя стана точно такава, каквато трябваше — идеално центрирана, съвсем права. Такава, каквато трябваше да бъде през цялото време.

На мое място всяко друго момиче — всеки друг човек — щеше да е облян в сълзи. Аз дори не бях примигнала. Аз бях нещо повече от човек. Бях изчадие.

Кръвта все още капеше, затова вдигнах края на ризата си и я попих веднъж, втори път. Ако след спадането на подутината носът ми останеше изкривен или некоригиран, тогава… тогава просто щях да го счупя и наместя пак.

Когато ритнах долния край на леглото ѝ, Невени се събуди… а до нея Мъка лениво отвори очи и едва доловимото напрежение в огромните му мускули ми подсказа, че е готов да скочи и да ме разкъса, ако е необходимо… Но засега той искаше да продължи да се излежава.

По някакъв начин двамата бяха успели да си изградят малко щастие от пепелищата. Видях го, докато ги наблюдавах. Струваше ми се, че сърцето ми е празно, че никога вече няма да изпитам нищо.

— Каквото и да искаш от мен — обърнах се аз към Невени, — не ме интересува. Ще го направя. Благодарение на теб съм жива. Ще изплатя дълга си. Ще унищожа всекиго, когото посочиш.

И се обърнах, за да си тръгна.

— Немезида! — провикна се след мен Невени. Обърнах се и видях проницателния ѝ напрегнат поглед. — Всекиго ли?

Знаех какво има предвид. Интересуваше я само един човек. Само един.

В гърдите ми кипнаха ярост и болка. Мразех това, че изобщо ги чувствам. Исках само да се превърна в камък, в лед.

Когато проговорих, в гласа ми прокънтя безмилостна решителност.

— Всекиго.

Благодарности

Този път ще съм кратка! В случай че пропусна някого, предварително се извинявам. Наистина изпитвам неописуема признателност към всички, които направиха възможно публикуването на „Враг на империята“.

Благодаря, Джъстин, за огромната ти вяра в тези книги, и, Холи, задето си такъв изключителен представител.

Благодаря, Мередит и мамо, задето бяхте първите читатели на тези книги! Благодаря на Роб, татко, Мат, Бетси и децата, задето са така страхотни.

Благодаря на целия екип на „Книги за млади читатели“ на „Саймън и Шустър“ и специално на Одри, Алекса, Дороти, Лизи, Ник, Криси и Чава за всички мнения, които постоянно си разменяхме.

Благодаря също така на Дейна Спектър, Дейвид Менпърл и Райън Дохърти.

Благодаря на чуждестранните си издатели и особено на „Арена“. Анна, беше прекрасно да се запознаем лично! Благодаря и на Елена и останалите за невероятното преживяване.

Благодаря, Джейми и Джесика. Благодаря на екипа от „Шаумбург“, включително Тодъри Барн.

БЛАГОДАРЯ на служителите в детските библиотеки, на продавачите на детски книги, на блогърите, читателите и на всеки един от вас, който е прочел тази поредица, дал я е на някой друг и е говорил за нея. Вие превръщате писането в занимание, което си заслужава.

1

Действителна практика, която води името си от Митридат VI Велики, цар на Понт (120-63 пр.Хр.). Той дотолкова свиква с отровите, които поема редовно, че когато се опитва да се самоубие с помощта на отрова, не успява. — Б.пр.

2

Цитат от сериала „Аз, Клавдий“ (1976) по романа на Р. Грейвс. — Б.пр.

3

Медикамент, който действа успокоително, премахва тревожността, страха, безпокойството и др. — Б.пр.

4

Сурово или зловещо наказание, за което ощетеният настоява много енергично. Алюзия към „Венецианският търговец“ на У. Шекспир. — Б.пр.

5

У. Шекспир, „Хамлет“, второ действие, втора сцена, превел от английски Валери Петров. — Б.пр.

6

У. Шекспир, „Хамлет“, трето действие, четвърта сцена, превел от английски Валери Петров. — Б.пр.

Content

С. Дж. Кинкейд
Императрица
Враг на империята  #2

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

41.

42.

43.

44.

45.

46.

47.

48.

49.

50.

51.

52.

Благодарности

1