Аґата Крісті

Поїзд о 4:50 з Педдінґтона

Аґата Крісті є одним із найбільш популярних авторів усіх часів, адже її твори, які друкуються всіма мовами світу, за накладами поступаються лише Біблії та доробку Шекспіра. Понад мільярд примірників творів письменниці продано англійською мовою, а ще мільярд – у перекладах іноземними мовами. Вона – авторка вісімдесяти детективних романів та збірок оповідань, дев’ятнадцяти п’єс, двох автобіографій, а також шести романів, написаних під псевдонімом Мері Вестмейкот.

Уперше Аґата Крісті спробувала себе в жанрі детективної літератури, коли працювала в шпиталі під час Першої світової війни. Саме тоді вона створила у своєму дебютному романі «Таємнича подія у Стайлзі» нині вже легендарний образ Еркюля Пуаро. У романі «Вбивство в церковному домі», опублікованому в 1930 р., письменниця відрекомендувала читачам іще одного популярного детектива – міс Джейн Марпл. Здобули популярність й інші її персонажі – подружжя борців зі злочинцями Томмі й Тапенс Бересфорди, приватний детектив Паркер Пайн і представники Скотленд-Ярду – старший офіцер поліції Бетл та інспектор Джеп.

За мотивами багатьох романів та новел Аґати Крісті було створено п’єси, знято кінофільми й телесеріали. Вистава за «Пасткою на мишей» – найславетнішою п’єсою письменниці – уперше відбулася в 1952 р. і має найдовше сценічне життя з-поміж новітніх театральних постановок. До найвідоміших кінофільмів за мотивами творів Аґати Крісті належать «Вбивство в Східному експресі» (1974) і «Смерть на Нілі» (1978), у яких Еркюля Пуаро грають Алберт Фінні та Пітер Устинов відповідно. На телеекрані Еркюля Пуаро найуспішніше втілив Дейвід Суше, а міс Марпл – Джоун Гіксон, Джералдіна Мак-Івен і Джулія Маккензі.

Аґата Крісті спочатку була одружена з Арчибалдом Крісті, а потім – з археологом сером Максом Молловеном, якого часто супроводжувала в різноманітних експедиціях, згодом описуючи побачені місцевості у своїх творах.

У 1971 р. письменниця здобула один із найвищих титулів у Великій Британії – Дами Британської Імперії. Померла письменниця в 1976 р. у віці вісімдесяти п’яти років. Сто двадцятий рік від її народження врочисто відзначався в усьому світі 2010 року.

Розділ перший

Місіс Макґілікаді, важко відсапуючись, ішла по платформі, намагаючись не відстати від носія, якому довірила валізу. Місіс Макґілікаді була низенька й гладка, а носій – високий і ступав широкими кроками. До того ж місіс Макґілікаді несла чималу кількість пакунків – різдвяні подарунки, які накупила. Тому перегони були нерівними, і носій уже завернув за ріг платформи, тоді як місіс Макґілікаді досі пленталася по її прямій частині.

На першій платформі людей було ще не так багато, бо потяг щойно відійшов, але на нічийній землі за нею натовп утворював справжню круговерть, поспішаючи в кількох напрямках водночас: у підземку та з підземки, до камер схову, чайних кімнат, довідкового бюро, до таблиць із розкладом потягів, які відбували й прибували, до зовнішнього світу.

Місіс Макґілікаді та її пакунки штовхали в усі боки й з усіх боків, але нарешті вона дійшла до входу на третю платформу й поклала один пакунок собі під ноги, поки шукала в сумочці квиток, що надавав їй право пройти на платформу повз суворого залізничника в уніформі, який стояв на вході.

У цю мить голос, хрипкий, але досконало поставлений, заговорив у неї над головою.

– Потяг, який стоїть на третій платформі, – повідомив їй голос, – відбуває о четвертій годині п’ятдесят хвилин до станції Чедмаут із зупинками в Брекгемптоні, Мілчестері, Вейвертоні, Карвіл Джанкшені, Роксетері. Пасажирів, які їдуть до Брекгемптона й Мілчестера, просимо сідати в останній вагон. Пасажири до Вейнкея мають зробити пересадку в Роксетері.

Пролунав клік, і голос замовк, а потім знову озвався, повідомивши, що на дев’яту платформу о четвертій годині тридцять п’ять хвилин прибуває потяг із Бірмінгема й Волвергемптона.

Місіс Макґілікаді знайшла свій квиток і показала його. Залізничник на вході до платформи пробив його й пробурмотів:

– Праворуч – у хвості потяга.

Місіс Макґілікаді побралася сходами вгору на платформу й знайшла свого носія, що зі знудженим виглядом дивився в порожнечу, стоячи біля дверей вагона третього класу.

– Ось ваш вагон, леді.

– Я їду в першому класі, – повідомила його місіс Макґілікаді.

– Ви мені цього не сказали, – пробурчав носій, зневажливо ковзнувши поглядом по її картатому, схожому на чоловіче твідовому пальті.

Місіс Макґілікаді, яка йому це сказала, не стала, проте, сперечатися. Вона надто засапалася.

Носій підняв валізу й поніс її до сусіднього вагона, де місіс Макґілікаді влаштувалася вельми зручно, сама-одна на весь вагон. Потяг о 4 : 50 не користувався особливою популярністю, пасажири першого класу віддавали перевагу або швидшому вранішньому експресові, або потягові, який відходив о 6 : 40, бо в ньому був вагон-ресторан. Місіс Макґілікаді подала носієві його чайові, які той прийняв із розчаруванням, явно вважаючи, що такі чайові мають давати пасажири третього класу, а не першого. Проте місіс Макґілікаді, хоч і готова витратити гроші на зручну поїздку після нічної подорожі з півночі та гарячкової біганини по крамницях протягом цілого дня, ніколи не була прихильницею екстравагантного роздавання чайових.

Вона вмостилася на м’яких подушках і розгорнула журнал. Через п’ять хвилин паровоз засвистів, і потяг рушив. Журнал вислизнув із руки місіс Макґілікаді, її голова впала набік, і через три хвилини вона вже спала. Проспала вона тридцять п’ять хвилин і прокинулася зі свіжою головою. Поправивши капелюха, що зсунувся набік, вона випросталася й подивилася з вікна на навколишній краєвид, який встигала побачити. Було вже зовсім поночі цього похмурого й туманного грудневого дня – до Різдва залишалося тільки п’ять днів. Лондон був темний і похмурий, сільська місцевість здалася їй не кращою, хоч іноді вона весело спалахувала пучками яскравого світла, коли потяг на великій швидкості проминав містечка та станції.

– Останній чай на сьогодні, – повідомив провідник, несподівано розчинивши двері з коридору й з’явившись у них, наче джин.

Місіс Макґілікаді вже пила чай у великому універмазі. На ту хвилину їй не хотілось ані їсти, ані пити. Провідник пішов далі по коридору, повторюючи свій монотонний крик. Місіс Макґілікаді подивилася на полицю, де лежали її пакунки, зі справжньою втіхою в погляді. Рушники для обличчя були саме такої ціни й такі м’які, як їй хотілося, «космічна рушниця» для Роббі й кролик для Джин були надзвичайно високої якості, а вечірня жакетка цілком задовольняла її саму: тепла, проте елегантна. А пуловер для Гектора… Місіс Макґілікаді не переставала подумки захоплюватися своїм розумом і практичною розважливістю у виборі подарунків.

Її задоволений погляд обернувся до вікна, повз нього прошелестів на великій швидкості потяг, який ішов назустріч, шибки у вікнах задеренчали й примусили її стрепенутися. Потяг, у якому їхала місіс Макґілікаді, постукуючи на стрілках, проминув станцію.

Потім несподівано він почав стишувати хід, певно, підкоряючись сигналу семафора. Протягом кількох хвилин він повз уперед, потім зупинився, через короткий час знову рушив далі. Їх проминув ще один зустрічний потяг, хоч і не з таким оглушливим брязкотом, як перший. Потяг, у якому їхала місіс Макґілікаді, знову став набирати швидкість. У ці хвилини ще один потяг, який тепер їхав у тому самому напрямку, що й вони, став швидко наближатися до них, і в якусь мить навіть здалося, що два потяги зіштовхнуться. Потім деякий час вони їхали паралельно: то один їхав трохи швидше, то другий. Місіс Макґілікаді дивилася зі свого вікна, намагаючись зазирнути у вікна навпроти. Більшість фіранок були опущені, але іноді в тих вагонах можна було бачити пасажирів. Другий потяг був не дуже наповнений, і багато вагонів були зовсім порожні.

У ту мить, коли стало здаватися, що обидва потяги стоять на місці, фіранку у вікні одного з вагонів підкинуло вгору, наче поривом вітру. Місіс Макґілікаді зазирнула в освітлений вагон першого класу, який був від неї на відстані лише кількох футів.

Вона судомно хапнула ротом повітря й підхопилася на ноги.

Стоячи спиною до вікна й до неї, якийсь чоловік стискав руками горло жінки, що дивилася на нього, і повільно та невблаганно душив. Очі в неї вибалушилися з очниць, обличчя було червоне й налите кров’ю. Поки місіс Макґілікаді дивилася, приголомшена й зачарована, настав кінець; тіло жінки обм’якло й посунулося вниз у його руках.

У цю мить поїзд місіс Макґілікаді знову пригальмував, а другий став набирати швидкість. Він поїхав уперед і через хвилину або дві зник із виду.

Рука місіс Макґілікаді майже підсвідомо вхопилася за шнур стоп-сигналу, але потім завагалася. Який сенс було зупиняти поїзд, у якому їхала вона сама? Жахіття, яке вона бачила так близько перед собою, та незвичні обставини паралізували її тіло. Треба було негайно вжити якихось заходів – але яких?

Двері до її купе відчинилися, і контролер сказав:

– Ваш квиток, будь ласка.

– Щойно задушили жінку, – сказала вона. – У потязі, який зараз нас проминув. Я це бачила на власні очі.

Контролер подивився на неї із сумнівом у погляді.

– Пробачте, що ви сказали, мем?

– Чоловік задушив жінку! У потязі. Я все бачила – крізь вікно.

І вона показала пальцем на те вікно, крізь яке все бачила.

Контролера, здавалося, опанували глибокі сумніви.

– Задушив? – запитав він із недовірою в голосі.

– Так, задушив! Я на власні очі бачила, як він її задушив. Ви мусите негайно вжити якихось заходів!

Контролер вибачливо кахикнув.

– А вам не здається, мем, що ви трохи задрімали… і той… – він тактовно урвав своє припущення.

– Я й справді трохи задрімала, але якщо ви думаєте, що мені це наснилося, то помиляєтеся. Кажу вам, я все бачила на власні очі.

Очі контролера впали на розгорнутий журнал, який лежав на її сидінні. На розкритій сторінці чоловік душив дівчину, тоді як інший чоловік, у дверях, погрожував їм обом, націлившись із револьвера.

Контролер сказав із переконаністю в голосі:

– А вам не здається, мем, що ви читали цікаву історію і, читаючи її, задрімали, а коли прокинулися, то думки у вашій голові трохи перемішалися, і ви…

Місіс Макґілікаді урвала його.

– Я все бачила на власні очі, – сказала вона. – Я вже не спала, як і ви тепер не спите. І я дивилася крізь вікно потяга, який був навпроти, і бачила, як чоловік душить жінку. І я тепер хочу знати, що ви маєте намір із цим робити?

– Ну… знаєте, мем…

– Ви думаєте вжити якихось заходів?

Контролер неохоче зітхнув і подивився на свого годинника.

– Ми будемо в Брекгемптоні десь хвилин через десять. Я повідомлю там, що ви мені сказали. У якому напрямку йшов потяг, про який ви розповідаєте?

– У тому самому, у якому їдемо й ми, звичайно ж. Хіба я могла б щось побачити, якби потяг промчав повз мої вікна в протилежному напрямку?

Контролер мав такий вигляд, наче думав, що місіс Макґілікаді здатна побачити все там, куди її занесе фантазія. Одначе залишався чемним.

– Ви можете покластися на мене, мем, – сказав він. – Я передам ваше повідомлення куди слід. Чи не назвали б ви мені своє прізвище та адресу?.. Про всяк випадок…

Місіс Макґілікаді назвала йому адресу, де вона збиралася прожити протягом кількох наступних днів, та адресу свого постійного місця проживання в Шотландії, і він записав ці дані до свого нотатника. Після чого пішов геть із виглядом чоловіка, який виконав свій обов’язок й успішно розв’язав проблему, що постала з вини надокучливого представника пасажирської публіки.

Місіс Макґілікаді знову залишилася сама – вона спохмурніла й відчувала певне невдоволення. Чи справді контролер передасть її повідомлення куди слід? Чи він просто намагався її заспокоїти. Вона туманно припускала, що в поїздах було чимало жінок, цілком переконаних у тому, що їм пощастило розкрити комуністичну змову, з великими труднощами врятуватися від смерті, що вони бачили летючі тарілки й космічні кораблі інопланетян, або повідомляли про вбивства, яких ніколи не було. Якщо той чоловік сприйняв її, як одну з таких…

Потяг уповільнив хід, клацаючи колесами по стрілках і просуваючись між яскравих вогнів великого міста.

Місіс Макґілікаді відкрила сумочку, дістала звідти квитанцію – бо іншого паперу в неї там не було – швиденько написала кілька слів на звороті своєю кульковою авторучкою, поклала в порожній конверт, який, на щастя, у неї знайшовся, заклеїла його й надписала адресу.

Потяг повільно під’їхав до платформи, яка вирувала людьми. Усюдисущий металевий голос повідомив:

– Потяг, який щойно прибув на першу платформу, відбуває о п’ятій годині тридцять вісім хвилин до Чедмаута із зупинками в Мілчестері, Вейвертоні, Роксетері. Пасажирів на Маркет-Бейзинґ просимо перейти на третю платформу, де стоїть їхній потяг. Потяг у першому глухому куті піде на Кербері з усіма зупинками.

Місіс Макґілікаді окинула платформу тривожним поглядом. Так багато людей і так мало носіїв! Але ось один із них! Вона покликала його авторитетним голосом.

– Носію! Будь ласка, негайно віднесіть це повідомлення до офісу начальника станції.

Вона подала йому конверт, а з конвертом шилінг.

Потім, зітхнувши, сіла й відхилилася назад. Тепер вона зробила все, що могла. На мить її думка затрималася на шилінгу… Вистачило б і шістьох пенсів…

Її уява повернулася до сцени, свідком якої вона щойно була. Жахливо, справді жахливо… Вона була жінкою з міцними нервами, але тепер їй не вдавалося стримати тремтіння. Яка дивна, яка фантастична подія сталася з нею, Елспетою Макґілікаді! Якби фіранка на тому вікні не злетіла вгору… Але, звичайно, так вирішило Провидіння.

Провидіння захотіло, щоб вона, Елспета Макґілікаді, стала свідком убивства. Вона похмуро стулила губи.

Пролунали голоси, засвистіли свистки, загримали, зачиняючись, двері. Потяг о п’ятій годині тридцять вісім хвилин відійшов від станції Брекгемптон. Через годину й п’ять хвилин він зупинився в Мілчестері.

Місіс Макґілікаді зібрала свої пакунки, узяла валізу й вийшла на перон. Вона подивилася в обидва боки платформи. В її голові промайнула та сама думка, що й раніше. Носіїв явно бракує. Ті, кого вона бачила, переносили мішки з поштою й розвантажували багаж. Певно, залізнична адміністрація вважала, що пасажири тепер самі мають носити свої валізи. Але ж вона не могла нести свою валізу, і парасольку, й усі пакунки. Доведеться їй зачекати. Зрештою вона все ж таки знайшла носія.

– Таксі?

– Мене тут зустрінуть, я сподіваюся.

За межами станції Мілчестер до них підійшов водій таксі, який дивився на потік пасажирів, що виходили в місто. Він запитав м’якою місцевою говіркою:

– Ви місіс Макґілікаді? До Сент-Мері-Мід?

Місіс Макґілікаді підтвердила, що це справді вона. Носій одержав свої чайові, не надто щедрі, але цілком прийнятні. Автомобіль із місіс Макґілікаді, її валізою та пакунками від’їхав у ніч. Він мав проїхати дев’ять миль. Місіс Макґілікаді сиділа в машині випростана й ніяк не могла розслабитися. Її почуття вимагали, щоб вона поділилася ними з кимось. Нарешті таксі заїхало до села, звернуло в знайому вулицю й зупинилося біля пункту свого призначення. Місіс Макґілікаді вийшла з машини й рушила доріжкою, яка була вистелена цеглою, до дверей. Водій заніс її валізу й пакунки у двері, коли їх відчинила вже немолода служниця. Місіс Макґілікаді перетнула хол, де у відчинених дверях вітальні на неї вже чекала господиня дому – тендітна стара леді.

– Елспето!

– Джейн!

Вони поцілувалися, і без будь-якого вступу або попередньої пустої балачки місіс Макґілікаді схвильовано вигукнула:

– О, Джейн! Ти цього не можеш собі уявити! Я щойно була свідком убивства!

Розділ другий

І

Залишаючись вірною науці, яку отримала від матері та бабусі, – справжня леді ніколи не повинна бути ані шокованою, ані здивованою, – міс Марпл лише підняла брови й похитала головою.

– Я можу тільки поспівчувати тобі, Елспето, – сказала вона, – що ти мусила пережити таке незвичайне потрясіння. Думаю, тобі ліпше негайно про все мені розповісти.

Саме цього й прагнула насамперед місіс Макґілікаді. Дозволивши своїй господині підвести себе ближче до вогню, вона сіла, скинула рукавички й почала свою розповідь, наповнену такими незвичайними подробицями.

Міс Марпл вислухала її з великою увагою. Коли місіс Макґілікаді нарешті замовкла, щоб перевести дух, міс Марпл сказала рішучим голосом:

– Думаю, для тебе зараз найкраще, моя люба, піти нагору, скинути капелюха й умитися. Потім ми повечеряємо – і протягом вечері не станемо навіть торкатися цієї теми. Після вечері ми зможемо обговорити її детальніше й розглянути з усіх боків те, що тобі сьогодні довелося пережити.

Місіс Макґілікаді погодилася на цю пропозицію. Обидві дами повечеряли, обговорюючи, поки їли, різні аспекти життя в селі Сент-Мері-Мід. Міс Марпл розповіла своїй гості про загальну недовіру до нового органіста, про нещодавній скандальний випадок із дружиною аптекаря й коротко згадала про ворожнечу, яка виникла між шкільною вчителькою та сільською владою. Потім торкнулися в розмові квітів, які вирощували у своїх садках міс Марпл та місіс Макґілікаді.

– Півонії, – сказала міс Марпл, підводячись із-за столу, – найменш передбачувані. Вони або приживаються, або ні. Але якщо приживаються, то залишаються з тобою на все життя, а сьогодні ми вже маємо нові й справді чудові різновиди.

Вони знову сіли біля каміна, і міс Марпл принесла два старовинні вотерфордські келихи з наріжного буфету, а з іншого буфету – пляшку вина.

– Сьогодні ввечері ти не питимеш каву, Елспето, – сказала вона. – Ти вже й так надто збуджена (і не дивно!) і навряд чи зможеш заснути. Я приписую тобі келих мого вина з первоцвіту, а згодом, можливо, ти вип’єш філіжанку чаю з ромашки.

Місіс Макґілікаді погодилася з цими пропозиціями, і міс Марпл налила їй вина.

– Джейн, – сказала місіс Макґілікаді, зробивши пробний ковток, – ти ж не думаєш, що все це мені наснилося або уявилося?

– Звичайно, ні, – сказала міс Марпл тоном глибокого розуміння.

Місіс Макґілікаді зітхнула з полегкістю.

– Той контролер у поїзді, – сказала вона. – Він саме так подумав. Він був дуже чемний, але все одно…

– Я думаю, Елспето, то була цілком природна реакція за тих обставин. Твоя розповідь звучала, – і справді вона такою була, – як геть неймовірна історія. І ти була для нього цілковитою незнайомкою. Щодо мене, то я не маю найменшого сумніву: усе, про що ти мені розповіла, справді бачила на власні очі. То була подія надзвичайна – але аж ніяк не неможлива. Я сама добре пам’ятаю, як цікаво було мені дивитися у вікна потяга, що їхав поруч із тим, у якому їхала я, адже там нерідко відбувалися події, що їх я могла спостерігати майже впритул. Пам’ятаю, одного разу мала дівчинка гралася з плюшевим ведмедиком і несподівано кинула ним у гладкого чоловіка, який спав у кутку вагона, той стрепенувся й прокинувся, і вигляд у нього був украй обурений, а інші пасажири, дивлячись на нього, весело сміялися. Я бачила їх усіх дуже виразно. Згодом я могла б точно описати, який вони мали вигляд і в якому одязі були.

Місіс Макґілікаді вдячно кивнула:

– Саме так усе було й зі мною.

– Ти кажеш, що чоловік стояв до тебе спиною. То ти не бачила його обличчя?

– Ні.

– А жінку ти описати можеш? Вона була молода, стара?

– Досить молода. Десь років тридцять або тридцять п’ять, якщо не помиляюся. На жаль, точніше сказати не можу.

– Симпатична?

– Знову ж таки сказати не можу. Її обличчя, розумієш, було геть спотворене…

Міс Марпл швидко сказала:

– Так, так, я розумію. Як вона була вдягнена?

– У пальті з хутром, пальто невідомого мені крою, а хутро якогось світлого кольору. Без капелюха. Волосся – біляве.

– А як щодо чоловіка – ти не помітила чогось такого, що запам’яталося б тобі?

Місіс Макґілікаді на коротку мить задумалася, перш ніж відповіла:

– Досить високий – і темноволосий, думаю. На ньому було важке пальто, тому я не могла добре роздивитися будову його тіла. Не надто багато, щоб робити якісь висновки, – розчаровано додала вона.

– Це вже щось, – не погодилася з нею міс Марпл. Вона зробила паузу, потім сказала: – А ти цілком переконана, що та жінка була мертва? Твоя уява тебе не обманює?

– Вона була мертва, я не могла помилитися. У неї вивалився язик і… Мені не хотілося б про це говорити…

– Гаразд, моя люба, не говори, – швидко промовила міс Марпл. – Гадаю, завтра вранці ми знатимемо більше.

– Завтра вранці?

– Я маю підстави сподіватися, що вранішні газети напишуть про це. Після того, як той чоловік напав на неї і вбив її, він мусив мати проблеми з трупом. Куди він його міг подіти? Імовірно, він вийшов із поїзда на першій зупинці – до речі, ти пам’ятаєш, вагон був спальний?

– Ні.

– У такому разі цей потяг не йшов далеко. Він майже напевне зупинився в Брекгемптоні. Тоді, вельми ймовірно, твій убивця покинув потяг у Брекгемптоні, примостивши тіло на сидінні в кутку й прикривши обличчя коміром пальта, аби відразу не помітили, що вона мертва. Атож, я думаю, він учинив саме так. Але хай там як, а тіло знайдуть дуже скоро – я думаю, повідомлення про те, що в поїзді знайдено мертву жінку, майже напевне буде надруковане в ранкових газетах, де ми його й прочитаємо.

ІІ

Але в ранкових газетах такого повідомлення не було.

Міс Марпл і місіс Макґілікаді, переконавшись у цьому, закінчили свій сніданок у мовчанці. Обидві міркували.

Після сніданку вони прогулялися в садку. Але цього разу навіть така цікава пригода, як прогулянка в садку, не спричинила звичного ентузіазму. Міс Марпл справді хотіла привернути увагу гості до тих рідкісних рослин, які вона посадила на штучно викладених декоративних гірках, але робила це вкрай неуважно. А місіс Макґілікаді не переходила за своїм звичаєм у контратаку, перераховуючи свої власні надбання.

– Звичайно, сад у мене не такий, яким би мав бути, – сказала міс Марпл, але вона й далі говорила неуважно. – Доктор Гейдок категорично заборонив мені нахилятися або ставати навколішки – а ти тільки подумай, що можна зробити, не нахиляючись і не опускаючись навколішки? Є, правда, старий Едвардс – але він такий упертий. І взагалі всі садівники, яких ми наймаємо лише тимчасово, набувають поганих звичок – тільки й знають, що пити чай, бити байдики, а справжньої роботи від них не дочекаєшся.

– О, я це знаю, – сказала місіс Макґілікаді. – Мені, звичайно, ніхто не забороняв нахилятися, але справді, коли ти добре попоїси, а вже й так набрала тіла, – вона подивилася на свої розкішні форми, – то не встигнеш нахилитися, як з’являється печія.

Запала мовчанка, а тоді місіс Макґілікаді зупинилася, твердо впершись ногами в землю, й обернулася до подруги.

– Ну то що? – запитала вона.

Це було лише кілька слів, які нічого не означали, але вони набули своєї повної значущості в тоні, яким місіс Макґілікаді їх промовила, і міс Марпл чудово зрозуміла, що вона хотіла ними сказати.

– Я знаю, що нам треба зробити, – повідомила вона.

Дві жінки подивились одна на одну.

– Я думаю, – сказала міс Марпл, – нам треба піти до поліції й поговорити із сержантом Корнішем. Він розумний і терплячий, і я знаю його дуже добре, а він знає мене. Я переконана, він нас вислухає і передасть інформацію куди слід.

Сказано – зроблено, і через три чверті години міс Марпл і місіс Макґілікаді розмовляли з чоловіком, що мав більш ніж тридцять, але менш ніж сорок років, зі свіжим кольором обличчя і який уважно вислухав усе, що вони йому розповіли.

Френк Корніш прийняв міс Марпл вельми приязно й навіть зі щирою повагою. Він поставив стільці для обох дам і запитав:

– То що ми можемо зробити для вас, міс Марпл?

Міс Марпл відповіла:

– Я хочу, щоб ви уважно вислухали історію, яку розповість вам моя подруга – місіс Макґілікаді.

І сержант Корніш вислухав її історію. Коли вона закінчила свою розповідь, він мовчав хвилину або дві.

Потім сказав:

– Це якась неймовірна історія.

Він устиг непомітно й пильно оглянути місіс Макґілікаді, поки вона розповідала її.

Загалом вона справила на нього приємне враження. Розсудлива жінка, спроможна викласти свою історію ясно й чітко; не наділена надмірною уявою й не схильна до істеричності. Тим більше, що міс Марпл – так йому, принаймні, здалося – вірила в правдивість розповіді її подруги, а він усе знав про міс Марпл. Усі в Сент-Мері-Мід знали міс Марпл. Хоч вона й здавалася забудькуватою й легко бентежилася, проте розум був у неї гострий і проникливий.

Він прокашлявся й заговорив.

– Звичайно, – сказав він, – ви могли помилитися. Я не кажу, що ви справді помилилися, але помилитися могли. Люди іноді люблять пожартувати – і те, що ви бачили, могло не бути серйозним або фатальним.

– Я бачила те, що бачила, – похмуро мовила місіс Макґілікаді.

«І вона від цього не відступиться, – подумав Френк Корніш, – до того ж, імовірно це чи неймовірно, вона може мати слушність».

Уголос він сказав:

– Ви повідомили про те, що бачили, офіційних осіб на залізниці й розповіли мені. Ви зробили все, як годиться, і я обіцяю вам провести необхідне розслідування.

Він замовк. Міс Марпл лагідно кивнула головою – вона була цілком задоволена. Місіс Макґілікаді не була цілком задоволена, проте не сказала нічого.

Сержант Корніш звернувся до міс Марпл не тому, що йому конче було знати її думку, йому просто хотілося почути, що вона скаже:

– Припустімо, усе так і було. – сказав він. – У такому разі, що, на вашу думку, сталося з тілом?

– Тут, схоже, було тільки дві можливості, – не вагаючись, відповіла міс Марпл. – Найімовірніше, звичайно, вважати, що вбивця покинув труп у вагоні, але тепер це здається неправдоподібним, бо на нього ще вчора ввечері натрапив би інший пасажир або хтось із залізничного персоналу на останній зупинці потяга.

Френк Корніш кивнув головою.

– Іншим виходом для вбивці було б викинути тіло з вагона. Воно може лежати десь біля колії, досі не знайдене, – хоч і це здається малоймовірним. Але інших способів позбутися його, як мені здається, не існує.

– Я читала, що раніше трупи ховали у скрині, – сказала місіс Макґілікаді, – але сьогодні ніхто не подорожує зі скринями, лише з валізами, а до валізи труп не запхаєш.

– Атож, – сказав Корніш. – Я згоден із вами обома. Труп, якщо він існує, мав би бути вже знайдений або буде знайдений дуже скоро. Я повідомлю вас про будь-який розвиток подій – хоч не випадає сумніватися, що ви прочитаєте про них у газетах. Існує, звичайно, можливість того, що жінка, попри ґвалтовність нападу на неї, залишилася жива. Не виключено, вона змогла вийти з вагона на власних ногах.

– Навряд чи вона змогла б обійтися без допомоги, – сказала міс Марпл. – А якби їй хтось допомагав, це помітили б. Не можна не звернути увагу на чоловіка, який підтримує жінку й каже, що вона хвора.

– Так, на це неодмінно звернули б увагу, – погодився Корніш. – Якби жінку знайшли у вагоні хворою або непритомною й відвезли до лікарні, це також не залишилося б непоміченим. Гадаю, ви можете бути певні, що почуєте про це через дуже короткий час.

Але минув день, а потім і другий. Надвечір того другого дня міс Марпл одержала цидулку від сержанта Корніша:

«Щодо справи, про яку ви консультувалися зі мною, було здійснене повне розслідування без будь-яких результатів. Ніякого жіночого тіла не було знайдено. Жодна лікарня не приймала на лікування жінку, – таку, яку ви описали, – і не було помічено жодного випадку, коли б жінка постраждала від нападу або захворіла й покинула станцію, підтримувана чоловіком. Ви можете повірити мені, що ми провели найповніше розслідування. Я припускаю, що ваша подруга справді була свідком сцени, яку вона описала, але її наслідки були набагато менш серйозними, аніж їй здалося».

Розділ третій

І

– Менш серйозними? Дурниці! – вигукнула місіс Макґілікаді. – То було вбивство!

Вона з викликом подивилася на міс Марпл, а міс Марпл подивилася на неї.

– Ну ж бо, Джейн, – заохотила її місіс Макґілікаді. – Скажи, що я помилилася! Скажи, що це плід моєї фантазії! Ось що тепер ти думаєш, хіба ні?

– Кожен може помилитися, – лагідно зауважила міс Марпл. – Кожен, Елспето, і навіть ти. Думаю, нам слід завжди пам’ятати про це. Але як на мене, то в тому випадку ти все ж таки не помилилася… Ти користуєшся окулярами для читання, проте маєш дуже добрий далекий зір – і те, що ти побачила, справило на тебе глибоке враження. Немає сумніву, ти переживала справжній шок, коли приїхала сюди.

– Я ніколи не забуду того, що бачила, – сказала місіс Макґілікаді, здригнувшись усім тілом. – Але що мені робити з цим далі?

– Не думаю, – замислено промовила міс Марпл, – що ти тут можеш щось зробити (якби місіс Макґілікаді уважніше дослухалася до інтонації, яка прозвучала в голосі подруги, вона могла б помітити легенький наголос на слові «ти»). – Ти повідомила про те, що бачила, залізничників і поліцію. Більше нічого зробити ти не можеш.

– Це дає мені певне відчуття полегкості, – сказала місіс Макґілікаді, – бо, як ти знаєш, я маю намір поїхати на Цейлон відразу після Різдва – побачитися з Родеріком, і я, звичайно, не хочу відкладати цей візит надалі, я так давно про нього мріяла. Проте, звичайно, я його відклала б, якби знала, що це мій обов’язок, – додала вона зі щирою переконаністю.

– Не сумніваюся, ти його відклала б, Елспето, але я вже тобі сказала: ти зробила все, що могла зробити.

– Тепер це справа поліції, – сказала місіс Макґілікаді. – І якби поліція не була такою дурною…

Міс Марпл категорично похитала головою.

– О, ні, – сказала вона, – поліція не дурна. І якщо вона нічого не змогла виявити, то це робить справу набагато цікавішою, чи не так?

Місіс Макґілікаді подивилася на неї з нерозумінням у погляді, і міс Марпл ще раз переконалася в тому, про що знала давно: її подруга – жінка на диво принципова й совісна, але позбавлена найменшої уяви.

– Хотілося б знати, – замислено промовила міс Марпл, – що ж там насправді сталося…

– Її задушили.

– Так, але хто її задушив, і чому задушив, і куди поділося тіло? Де воно тепер?

– З’ясувати це – справа поліції.

– Справді так, але їй нічого з’ясувати не вдалося. А це означає, – хіба ні? – що вбивця був розумний, дуже розумний. Ти знаєш, я не можу собі уявити, як йому вдалося позбутися трупа, – сказала міс Марпл, нахмуривши брови. – Припустімо, чоловік убиває жінку в нападі гніву – навряд чи він обміркував це вбивство заздалегідь, хто ж стане вбивати нехай там кого за таких обставин, коли залишається лише кілька хвилин до великої станції. Ні, між ними, звичайно ж, виникла суперечка, можливо, він її приревнував або щось таке. Він душить її, і ось він, як я сказала, з мертвим тілом на руках, а потяг наближається до станції. Що йому лишається, як я відразу сказала, крім як прихилити тіло спиною в куток, ніби вона задрімала, заховавши обличчя, а тоді якнайшвидше покинути поїзд. Я не бачу іншої можливості, а проте, схоже, він таки щось придумав…

Міс Марпл поринула у свої думки.

Місіс Макґілікаді двічі до неї озвалася, перш ніж міс Марпл їй відповіла.

– Ти стаєш глухою, Джейн?

– Можливо, мій слух трохи й погіршився. У мене враження, що люди тепер не вміють вимовляти слова так чітко й виразно, як вимовляли раніше. Але це не означає, що я тебе не чула. Я просто пустила твої слова повз вуха.

– Я тебе лише запитала, які поїзди відходять завтра до Лондона. Чи є такий, що відходить пополудні? Я збираюся заїхати до Маргарет, а вона не чекає мене раніше чаю.

– А чи влаштує тебе, Елспето, потяг, який відходить о дванадцятій із чвертю? Ми могли б пообідати раніше.

– Звичайно, і…

Проте міс Марпл провадила, заглушивши відповідь своєї подруги:

– І дозволь мені запитати тебе, чи Маргарет не заперечуватиме, якщо ти не встигнеш на чай – якщо ти приїдеш, скажімо, десь о сьомій вечора?

Місіс Макґілікаді подивилася на подругу з цікавістю.

– Що ти надумала, Джейн?

– Я пропоную, Елспето, що поїду в Лондон із тобою, і ми знову вирушимо до Брекгемптона в тому самому поїзді, у якому ти подорожувала в той день. Потім ти повернешся до Лондона з Брекгемптона, а я приїду сюди, як і ти тоді приїхала. Звичайно, усі витрати я беру на себе, – цю останню фразу міс Марпл промовила з твердою рішучістю.

Місіс Макґілікаді проігнорувала фінансову сторону справи.

– Що, у Бога, ти там сподіваєшся побачити, Джейн? – запитала вона. – Ще одне вбивство?

– Звичайно, ні, – сказала міс Марпл, шокована словами подруги. – Але, признаюся, мені хотілося б самій побачити – під твоїм керівництвом, звісно, – ну, розумієш… так важко підібрати потрібний термін… те місце, де сталося вбивство.

Таким чином, наступного дня міс Марпл і місіс Макґілікаді розташувалися в протилежних кутках купе вагона першого класу в поїзді, який о четвертій годині п’ятдесят хвилин від’їздив від лондонського вокзалу Педдінґтон. У той день на пероні сновигало ще більше людей, аніж у попередню п’ятницю, адже до Різдва залишалося тільки два дні, але потяг, який від’їздив о 4 : 50, був не повний, принаймні у своїй хвостовій частині.

У той день їх не наздогнав жоден потяг, і вони не порівнялися з жодним. Вряди-годи на великій швидкості їх проминали лише зустрічні поїзди, які мчали в напрямку Лондона. Двічі поїзди промчали повз них у протилежному напрямку, але вони їхали на надто великій швидкості. Місіс Макґілікаді знову й знову дивилася на свій годинник із виразом сумніву.

– Мені важко сказати, коли це було… Ми проїхали ту станцію, яка мені запам’яталася…

Але вони безперервно проминали станції.

– Ми будемо в Брекгемптоні через п’ять хвилин, – сказала міс Марпл.

У дверях з’явився контролер. Міс Марпл запитально підняла брови. Місіс Макґілікаді похитала головою. Це був інший контролер. Він пробив компостером їхні квитки й пішов далі, хитаючись, бо поїзд саме гойднуло на довгому повороті. Він стишив хід, коли проїздив той поворот.

– Здається, ми вже приїхали до Брекгемптона, – сказала місіс Макґілікаді.

– Ми проминаємо його передмістя, гадаю, – сказала міс Марпл.

За вікнами замиготіли вогні, будинки, вулиці, трамваї. Швидкість поїзда дедалі зменшувалася. Колеса застукотіли по стрілках.

– Через хвилину ми будемо на вокзалі, – сказала місіс Макґілікаді, – і я не бачу, щоб із нашої подорожі була якась користь. Ти щось з’ясувала для себе, Джейн?

– Боюся, що ні, – сказала міс Марпл, і в її голосі прозвучав сумнів.

– Даремне витрачання грошей, – сказала місіс Макґілікаді, але з меншим осудом, аніж би вона вклала у свої слова, якби платити довелося їй. У цьому міс Марпл не мала найменшого сумніву.

– Хай там як, – сказала міс Марпл, – а хочеться побачити на власні очі те місце, де стався злочин. Цей поїзд запізнюється на кілька хвилин. Той, у якому ти їхала в п’ятницю, теж запізнювався?

– Здається, що так. Я не звернула уваги.

Поїзд повільно витягувався понад довгим пероном Брекгемптонського вокзалу, який кишів людьми. Лунав хрипкий голос із гучномовця, двері відчинялися й зачинялися, люди виходили й заходили, сновигали вгору й униз по платформі. Повсюди панувала метушня.

«Як легко, – подумала міс Марпл, – убивці розчинитися в цьому натовпі, покинути станцію затиснутому в густій масі людей або просто пересісти в інший вагон і поїхати далі цим самим поїздом, а потім вийти десь на одній із наступних станцій. Чоловікові легко заховатися серед багатьох інших чоловіків. Але заховати мертве тіло було б не так просто. Тіло десь має бути».

Місіс Макґілікаді вийшла з вагона. Вона тепер говорила до подруги з платформи, крізь відчинене вікно.

– Потурбуйся про себе, Джейн, – казала вона. – Не застудися. Зараз ми маємо підступний час року, а ти вже не така молода, якою колись була.

– Я знаю, – сказала міс Марпл.

– І припини сушити собі голову над тим, що від мене почула. Ми зробили все, що могли.

Міс Марпл кивнула головою й сказала:

– Не стовбич на холоді, Елспето. Бо ти застудишся, а не я. Іди й випий філіжанку гарячого чаю в кімнаті-ресторані. Ти маєш час, ще дванадцять хвилин до того, як твій потяг відійде назад, до міста.

– Я подумаю й, можливо, так і зроблю. До побачення, Джейн.

– До побачення, Елспето. Щасливого тобі Різдва. Сподіваюся, з Маргарет усе гаразд. Бажаю тобі цікаво провести час на Цейлоні й привітати від мене дорогого Родеріка, якщо він досі пам’ятає мене, у чому я сумніваюся.

– Звичайно ж, він пам’ятає тебе – і дуже добре. Ти ж допомогла йому, коли він ще навчався в школі, – пам’ятаєш, як у нього зникли гроші із замкненої шафки, – він ніколи про це не забуде.

– А, он ти про що, – сказала міс Марпл.

Місіс Макґілікаді відвернулася, пролунав свисток, і поїзд став набирати швидкість. Міс Марпл дивилася, як віддаляється кремезне й повне тіло її подруги. Елспета могла їхати на Цейлон із чистою совістю: вона виконала свій обов’язок і була вільна від подальших зобов’язань.

Міс Марпл не відхилилася на спинку сидіння, коли потяг почав набирати швидкість. Натомість вона випросталася й віддалася серйозним роздумам. Хоч у розмові міс Марпл нерідко була багатослівною й неуважною, її думки завжди були чіткими й гострими. Вона мала розв’язати проблему, проблему своєї власної подальшої поведінки; і хоч це й могло здатися дивним, проте вона постала перед нею, як і перед місіс Макґілікаді, як проблема обов’язку.

Місіс Макґілікаді сказала, вони обидві зробили те, що могли зробити. Так воно й справді було в стосунку до місіс Макґілікаді, але щодо себе самої міс Марпл такою певною не була.

Можливо, їй слід би скористатися зі свого не зовсім звичайного обдарування. Але чи не надто вона самовпевнена… Зрештою, що може вона зробити? Слова її подруги повернулися до неї: «Ти вже не така молода, якою колись була…»

Подібно до генерала, який холоднокровно опрацьовує план своїх бойових операцій, або до бухгалтера, що обмірковує наступну торговельну оборудку, міс Марпл зважувала й упорядковувала у своїй свідомості факти за й проти своїх подальших дій. Ось ті факти, які можна було визнати сприятливими:

1. Мій тривалий досвід життя та моє знання людської природи.

2. Сер Генрі Клітерінґ та його хрещеник (здається, він тепер працює в Скотленд-Ярді), який так добре показав себе під час розслідування вбивства в Літл-Педоксі[1].

3. Другий син мого небожа Реймонда Дейвід, який працює, я майже переконана, у системі англійських залізниць.

4. Син Ґрізельди Леонард, який так добре тямить у мапах.

Міс Марпл розглянула ці факти й схвалила їх. Вони були дуже необхідні на тлі фактів несприятливих – насамперед слабкості її тіла.

«Навряд чи я змогла б, – подумала міс Марпл, – поїхати туди, сюди й куди завгодно, щоб здійснити розслідування і з’ясувати те або те».

Атож, саме в цьому була головна складність – її вік і слабкість організму. Хоч для свого віку вона має непогане здоров’я, але вона стара. І якщо доктор Гейдок суворо заборонив їй працювати в саду, то навряд чи він дозволить їй їздити по країні, щоб розслідувати вбивство. Бо саме це, по суті, вона збирається робити – і саме тут її чекають щонайбільші труднощі. Бо якщо досі її просили взяти участь у розслідуванні й допомогти поліції, то тепер вона сама взяла на себе ініціативу знайти злочинця. І вона навіть не була переконана в тому, що їй дуже хочеться зайнятися цією справою… Вона стара – стара і стомлена. Тепер, після такого стомливого дня, вона не має найменшого бажання розпочинати нехай там що. Вона хоче лише добутися додому, посидіти біля вогню, добре повечеряти й лягти спати, а завтра попрацювати в садку: підрізати гілля або щось підправити, не нахиляючись і не перенапружуючи себе…

– Я надто стара, щоб уплутувати себе в нові авантюри, – сказала міс Марпл, звертаючись до самої себе й неуважно дивлячись у вікно на довгу й вигнуту лінію насипу.

Вигин…

Щось легенько заворушилося в її пам’яті… Той поворот відразу після того, як контролер пробив їхні квитки…

У неї раптом виникла ідея. Лише ідея. Зовсім нова ідея…

Обличчя міс Марпл зарожевіло. Несподівано її втому як рукою зняло.

– Завтра вранці я напишу Дейвіду, – сказала вона собі.

І в ту ж мить ще одна цінна думка зблиснула в її голові.

– Як я могла забути! Моя вірна Флоренс!

ІІ

Міс Марпл заходилася методично опрацьовувати план своєї кампанії, не забуваючи про те, що наближаються дні Різдва, які, безперечно, стануть тим фактором, що гальмуватиме розвиток подій.

Вона написала своєму троюрідному племінникові Дейвідові Весту, поєднавши привітання з різдвяними святами з проханням якнайскоріше надати потрібну їй інформацію.

На щастя, як і в попередні роки, її запросили в дім пастора на різдвяну вечерю, і там вона змогла зустрітися з молодим Леонардом, що приїхав додому на різдвяні вакації й чудово розумівся на мапах.

Мапи були найбільшим захопленням Леонарда. Причина того, чому стара леді цікавиться великомасштабною мапою конкретної місцевості, не розбудила його цікавості. Він міг розповісти про мапи все, що завгодно, і написав для неї на папері, які саме могли знадобитися для її мети. Він навіть зробив більше. Виявив, що в його колекції була така мапа, і надав її для тимчасового користування. Міс Марпл пообіцяла, що поводитиметься з нею дуже обережно й у належний час поверне.

ІІІ

– Мапи! – сказала його мати Ґрізельда, яка, хоч і мала вже дорослого сина, здавалася молодою й квітучою, надто молодою й квітучою для старого й обшарпаного церковного дому, у якому вона жила. – Навіщо їй потрібні мапи? Що вона там знову затіяла?

– Не знаю, – сказав молодий Леонард. – Не пам’ятаю, щоб вона мені пояснила, навіщо їй знадобилися мапи.

– Спробуй-но вгадати… – сказала Ґрізельда. – Усе це здається мені вельми сумнівним… Нашій бабусі вже стільки років, що могла б уже й забути про такі розваги.

– Про які розваги? – запитав Леонард, однак Ґрізельда відповіла ухильно:

– Вона надто полюбляє пхати носа в усе на світі. Але навіщо їй усе-таки мапи, ніяк не можу здогадатися.

Незабаром міс Марпл одержала листа від троюрідного племінника Дейвіда Веста. У ньому відчувалася велика прихильність до своєї неспокійної старенької тітки:

«Дорога тітко Джейн, що ти там знову собі замислила? Я зібрав для тебе інформацію, яку ти просиш надати. Існують лише два потяги, що відповідають умовам, про які ти мені написала: один із них відбуває з Педдінґтона в 4 : 33, а другий – рівно о п’ятій. Перший – звичайний пасажирський, який зупиняється в Гайдінґ-Бродсвей, Барвел-Гіт, Брекгемптоні, а далі на всіх станціях до Маркет- Бейзинґ. О п’ятій годині відбуває валлійський експрес на Кардіф, Ньюпорт і Свонсі. Поїзд о 4 : 50 може десь випередити перший із цих двох, хоч той і прибуває в Брекгемптон на п’ять хвилин раніше, а другий із них проминає поїзд о четвертій п’ятдесят перед самим Брекгемптоном.

У твоєму проханні мені вчувається якийсь смаковитий сільський скандал. Схоже, ти, повертаючись із міста, де шастала по крамницях, поїздом, який відходить о 4 : 50, побачила крізь віконце поїзда, що проминав той, у якому їхала ти, як дружину мера обіймає санітарний інспектор? Але яка тобі різниця, що то був за поїзд? Либонь, вони обоє поверталися з вікенду в Портколі? Дякую за пуловер. Саме цього я й хотів. Як твій сад? Мабуть, у ньому зовсім мало роботи в цю пору року, так мені здається.

Твій назавжди

Дейвід».

Міс Марпл легенько всміхнулася, а потім обміркувала надану їй інформацію. Місіс Макґілікаді твердо заявила, що той вагон не був спальним. Отже, ішлося не про експрес на Свонсі. Її проминув поїзд, що вийшов із Лондона о 4 : 33.

Доведеться, можливо, ще не раз проїхатися тим маршрутом. Міс Марпл зітхнула, але уклала свій план.

Вона поїхала до Лондона, як і раніше, о 12 : 35, але цього разу повернулася до Брекгемптона не тим поїздом, який відходив о четвертій годині п’ятдесят хвилин, а тим, який відходив о четвертій тридцять три. Під час цієї подорожі нічого незвичайного не сталося, але вона змогла відзначити деякі деталі. Поїзд не був переповнений – о 4 : 33 ще не настав пік вечірнього руху. На всі вагони першого класу був лише один пасажир – дуже старий джентльмен, який читав журнал «Нью стейтсмен». Міс Марпл сиділа сама-одна в порожньому купе й на двох зупинках – Гайдінґ-Бродсвей, Барвел-Гіт – вихилялася з вікна, дивлячись на пасажирів, що сідали в поїзд і виходили з нього. Невеличка кількість пасажирів третього класу сіли на зупинці Гайдінґ-Бродсвей. На зупинці Барвел-Гіт кілька пасажирів третього класу повиходили з поїзда. Ніхто не сів у вагони першого класу й ніхто з них не вийшов, крім старого джентльмена, який вийшов зі своїм «Нью стейтсменом».

Коли поїзд наблизився до Брекгемптона і став завертати, міс Марпл підвелася на ноги і стала, обернувшись спиною до вікна, на яке опустила фіранку.

«Так, – вирішила вона, – крутий поворот і несподіване зменшення швидкості поїзда перед ним примушували пасажира втратити рівновагу й відкидали його до вікна, а фіранка в цю саму мить легко могла злетіти вгору». Вона виглянула назовні, у ніч. Світла було більше, аніж тоді, коли місіс Макґілікаді їхала в цьому самому поїзді: день був не такий похмурий, а проте мало що можна було побачити. Для того щоб оглянути навколишню місцевість, їй доведеться повторити цю подорож при денному світлі.

Наступного дня вона виїхала до Лондона вранішнім поїздом, купила там чотири наволочки (але які ціни!), прагнучи поєднати своє розслідування з найнагальнішими домашніми потребами, і повернулася додому потягом, який відходив від Педдінґтонського вокзалу о 12 : 15. Вона знову була сама-одна у вагоні першого класу.

«Уся справа в надто високих податках, – подумала міс Марпл. – Ніхто не може дозволити собі подорожувати в першому класі, крім бізнесменів, і то тільки в години пік. Певно, вони мають можливість включити вартість поїзду у свої службові витрати».

Десь за чверть години до того, як поїзд мав прибути на станцію Брекгемптон, міс Марпл дістала мапу, яку Леонард надав їй у тимчасове користування, і почала оглядати місцевість. Вона дуже ретельно вивчила мапу ще до поїздки й тепер, помітивши назву станції, яку вони проїхали, точно знала, де перебуває, коли поїзд почав зменшувати швидкість перед поворотом. Дуга повороту була дуже великою. Міс Марпл, притулившись носом до вікна, з пильною увагою роздивлялася місцевість, яка лежала під нею (поїзд ішов по досить високому насипу). Вона розділила свою увагу між оглядом зовнішньої місцевості та мапою, аж поки нарешті поїзд не зупинився в Брекгемптоні.

Того вечора вона написала й укинула до поштової скриньки листа, адресованого міс Флоренс Гіл, Медісон-роуд, 4, Брекгемптон… Наступного дня вона навідалася в бібліотеку графства й уважно дослідила адресну книгу та географічний довідник Брекгемптона, а також ознайомилася з історією графства.

Нова версія міс Марпл була досить розпливчатою й схематичною, але досі ніщо їй не суперечило. Те, що вона припускала, було можливим. Наразі її це задовольняло.

Але наступний крок вимагав дій – дій багатьох і досить напружених, дій такого характеру, до яких вона була фізично не готова. Якщо вона хоче остаточно підтвердити або спростувати свою теорію, їй треба на цьому етапі знайти підтримку й допомогу. Але хто міг би їй допомогти? Міс Марпл перебрала в пам’яті кілька імен та можливостей, відкидаючи кожну роздратованим похитуванням голови. Люди, на чий розум і кмітливість вона могла б покластися, надто заклопотані своїми власними справами. Вони не тільки виконують якусь важливу роботу, а навіть їхнє дозвілля визначене далеко наперед. А з людей не надто розумних, хоч вони, може, і мають досить вільного часу, користі небагато – так вирішила міс Марпл.

Вона глибоко замислилася, і її невпевненість та розгубленість дедалі зростали.

Потім раптом у голові в неї прояснилося. Вона радісно викрикнула ім’я:

– Як же я могла забути! Ну звичайно ж! Люсі Айлесберроу!

Розділ четвертий

І

Ім’я Люсі Айлесберроу було вже досить відоме в певних колах.

Люсі Айлесберроу мала тридцять два роки. Свого часу вона була першою ученицею на математичному факультеті Оксфорда, володіла, як усі вважали, блискучими здібностями, і ніхто не сумнівався в тому, що її чекає попереду велика наукова кар’єра.

Але Люсі Айлесберроу володіла не лише блискучим розумом наукового спрямування, а й практичним тверезим глуздом. Вона не могла не звернути увагу на те, що навіть блискуча академічна кар’єра оплачується надзвичайно низько. Вона не мала ані найменшого бажання навчати студентів і полюбляла контактувати з людьми, які були наділені розумом набагато менш блискучим, ніж її власний. Одне слово, вона любила людей, людей усіх видів і різновидів, а не одних і тих самих людей протягом тривалого часу. Вона також любила гроші й не намагалася це приховати. А щоб заробити багато грошей, треба було вміти використовувати найгостріші потреби суспільства.

Люсі Айлесберроу відразу виявила одну з таких найгостріших потреб – потребу у кваліфікованій домашній прислузі будь-якого виду чи різновиду. І на превеликий подив своїх друзів та колег, що трудилися в науковій сфері, Люсі Айлесберроу пішла працювати в галузь домашнього обслуговування.

Там вона відразу домоглася негайного й надійного успіху. Тепер, після того як минули кілька років, її знали на всій території Британських островів. Було цілком нормально для дружини весело сказати своєму чоловікові: «Усе буде гаразд, я можу поїхати з тобою до Штатів. Мені пощастило роздобути Люсі Айлесберроу!» Великою перевагою Люсі Айлесберроу був той факт, що коли вона приходила в дім, господиня могла забути про всі свої турботи, тривоги та тяжку роботу. Люсі Айлесберроу робила геть усе, доглядала за всім і все могла передбачити. Вона була неймовірно компетентна в будь-якій сфері, яку тільки можна собі уявити. Вона доглядала старих людей, брала на себе всі турботи про малих дітей, піклувалася про хворих, готувала божественно смачні страви, уміла знайти спільну мову зі старими слугами (якщо такі в домі були, та здебільшого їх там не бувало), уміла бути тактовною з неможливими людьми, знала, як заспокоїти розхитані нерви п’яниць, чудово ладнала із собаками. А головне – вона ніколи не зважала на те, що саме доводилося їй робити. Вона шкребла підлогу на кухні, копала землю в саду, прибирала за собаками й переносила вугілля.

Одним із її правил було ніколи не найматися на тривалий час. Два тижні були її звичним періодом – якщо ж вона погоджувалася працювати протягом місяця, то це пояснювалося якимись надзвичайними обставинами. За ці два тижні вам доводилося платити величезну суму грошей. Зате протягом цих двох тижнів ви жили, як на небесах. Ви могли цілковито розслабитися, поїхати за кордон, залишатися вдома, робити все, що вам заманеться, будучи впевнені, що у вашому домі все гаразд, бо в ньому порядкують талановиті руки Люсі Айлесберроу.

Природно, попит на її послуги був величезний. Якби вона хотіла, то могла б забезпечити себе роботою на три роки вперед. Їй пропонували величезні суми за те, щоб вона погодилася працювати постійно. Але Люсі не мала ніякого бажання працювати постійно, та й ніколи не мала вона звички зазирати вперед далі, ніж на півроку. І десь протягом цих півроку невідомо для клієнтів, які так прагнули її послуг, вона завжди вигадувала для себе певні короткі періоди, які давали їй змогу або влаштувати для себе розкішні вакації (позаяк вона не мала потреби витрачати гроші на щось інше, бо їй не тільки щедро платили, а й утримували на всьому готовому), або найматися на дуже короткий час на роботу, яка приваблювала її фантазію або своїм характером, або тим, що «їй подобалися люди». Атож, вона мала цілковиту волю обирати серед людей, які прагнули її послуг, і мала звичай обирати лише тих, хто припадав їй до смаку. Просто багаті люди далеко не завжди мали шанс купити послуги Люсі Айлесберроу. Вона залишала за собою право шукати й обирати, і вона шукала й обирала. Таке життя надзвичайно їй подобалося, і вона знаходила в ньому невичерпне джерело розваг і втіхи.

Люсі Айлесберроу читала й перечитувала листа від міс Марпл. Вона познайомилася з міс Марпл два роки тому, коли її послуг зажадав письменник Реймонд Вест, автор відомих романів. Він найняв її для догляду за своєю старою тіткою, яка одужувала від запалення легень. Люсі погодилася на цю роботу й поїхала до Сент-Мері-Мід. Міс Марпл дуже сподобалася їй. Що ж до міс Марпл, то коли з вікна своєї спальні вона побачила, як Люсі Айлесберроу скопала грядку під солодкий горошок саме так, як потрібно скопати, вона відхилилася назад на свої подушки, зітхнувши з полегкістю, з’їла кілька страв, дієтичних, але смачних, які зготувала для неї Люсі Айлесберроу, і з приємністю вислухала розповідь своєї старої дратівливої покоївки про те, як: «Я показала тій міс Люсі Айлесберроу модель вишивки, якої вона ніколи не бачила і про яку ніколи не чула. Вона мені дуже чемно подякувала». Міс Марпл тоді неабияк здивувала лікаря швидкістю свого одужання.

Міс Марпл написала їй, запитуючи, чи міс Айлесберроу зможе виконати для неї певну роботу – роботу досить-таки незвичайну. Чи не змогла б міс Айлесберроу десь зустрітися з нею, щоб вони могли обговорити цю справу?

Люсі Айлесберроу спохмурніла на хвилину або дві й глибоко замислилася. Правду кажучи, роботою вона була завантажена по вуха. Але тому, що роботу було названо «незвичайною», а спогади про особистість міс Марпл примусили її завагатися, вона відразу зателефонувала міс Марпл і повідомила, що приїхати до Сент-Мері-Мід не може, бо перебуває на роботі, але наступного дня вона буде вільна від другої до четвертої години й могла б зустрітися з міс Марпл десь у Лондоні. Вона запропонувала їй зустрітися в її клубі – досить незвичайному закладі, який мав ту перевагу, що в ньому було кілька темних кабінетів, майже завжди порожніх.

Міс Марпл прийняла пропозицію, і наступного дня їхня зустріч відбулася.

Вони обмінялися привітаннями. Люсі Айлесберроу провела свою гостю до найтемнішого кабінету й сказала:

– Боюся, я надто завантажена тепер, щоб виконати ваше доручення, та, можливо, ви все ж таки розповісте мені, чого від мене хочете.

– Моє доручення справді дуже просте, – сказала міс Марпл. – Незвичайне, але просте. Я хочу, щоб ви знайшли труп.

На якусь мить у свідомості Люсі промайнула підозра, що в міс Марпл негаразд із головою, проте цю думку вона відразу відкинула. Міс Марпл завжди мислила надзвичайно тверезо. Вона мала на увазі саме те, що сказала.

– Який саме труп? – запитала Люсі Айлесберроу з гідним подиву самовладанням.

– Труп жінки, – пояснила міс Марпл. – Труп жінки, яку було вбито – власне кажучи, задушено – в поїзді.

Брови в Люсі легенько підскочили вгору.

– Це й справді незвичайне доручення. Розкажіть мені, про що саме йдеться.

Міс Марпл розповіла їй про все. Люсі Айлесберроу слухала уважно, не перебиваючи. Наприкінці розповіді вона сказала:

– Тут усе залежить від того, чи ваша подруга справді це бачила, чи їй примарилося…

Вона залишила речення незакінченим, ніби хотіла почути відповідь на своє запитання.

– Елспета Макґілікаді нічого ніколи не вигадує, – сказала місіс Марпл. – Тому я й покладаюся на те, що вона розповіла. Якби щось подібне розповіла мені Дороті Катрайт – тоді це було б зовсім іншою справою. Дороті завжди готова розповісти цікаву історію, і нерідко вона щиро вірить у її правдивість, і якась частка правди в ній дійсно є, однак не більше, ніж зовсім мізерна частка. Але Елспета зовсім не така жінка, яка може повірити в щось неймовірне, у щось таке, чого не може статися. Вона не піддається жодному навіюванню, тверда, як граніт, і ніколи не дозволить, аби їй щось привиділося.

– Розумію, – замислено мовила Люсі. – Гаразд, припустімо, усе так і було. Але як саме я зможу допомогти вам?

– Ви справили на мене велике враження, – сказала міс Марпл. – І ви, либонь, розумієте, що я вже не маю тієї фізичної сили, яка дозволила б мені вжити тих заходів, які я вважаю потрібними.

– Ви хочете, щоб я здійснила розслідування? Саме такої допомоги ви від мене чекаєте? Але хіба поліція вже не зробила все, що слід? Чи ви думаєте, поліція зробила це вкрай недбало?

– Ой, ні, – заперечила міс Марпл. – Я не можу сказати, що поліція виявила недбалість. Але річ у тому, що в мене виникло одне припущення про труп задушеної жінки. Він має десь бути. Якщо його не знайшли в поїзді, то, певно, зіпхнули або викинули з вагона – але його також не знайшли ніде поблизу колії. Тому я проїхала тим самим рейсом, намагаючись з’ясувати, чи там є таке місце, де тіло можна викинути з поїзда й ви не знайдете його поблизу колії – і таке місце є. Залізниця утворює велику дугу, перш ніж потяг прибуває до Брекгемптона, і тягнеться по вершині високого насипу. Якщо тіло викинули там, де потяг нахилився під певним кутом, то тіло просто не могло не скотитися з насипу.

– Але ж воно досі має лежати там, і там також його можна було знайти.

– О, так. Але його, певно, звідти прибрали… Але ми ще про це поговоримо. Ось те місце – на мапі.

Люсі нахилила голову – подивитися туди, куди показував палець міс Марпл.

– Тепер воно розташоване в передмісті Брекгемптона, – сказала міс Марпл, – але раніше то був сільський дім із великим парком та прилеглими територіями, і він досі стоїть там, цілий-цілісінький, оточений будівельними майданчиками та невеличкими приміськими будинками. Він називається Резерфорд-Хол. Його збудував чоловік на ім’я Крекенторп, дуже багатий промисловець, у 1884 році. Тепер у тому будинку живе, наскільки мені відомо, син Крекенторпа, уже старий чоловік, зі своєю дочкою. Залізниця охоплює половину того маєтку.

– І що ви хочете мені доручити?

Міс Марпл відповіла відразу:

– Я хочу, щоб ви найнялися туди на роботу. Усі тепер стогнуть, що неможливо знайти нормальну домашню прислугу – тож я не думаю, що це буде складно.

– Ні, я також не думаю, що це буде складно.

– Наскільки мені відомо, містера Крекенторпа вважають в окрузі великим скупієм. Якщо ви погодитеся на низьку платню, то я доплачуватиму її до прийнятної для вас цифри, що, як я думаю, має бути набагато вищою за середню.

– Ви доплачуватимете мені за складність?

– Не так за складність, як за небезпеку. Ця робота може бути небезпечною. Я вважаю за свій обов’язок попередити вас про це.

– Не думаю, – замислено проказала Люсі, – щоб можливість небезпеки стримала мене.

– Я й не думала, що вона вас стримає, – сказала міс Марпл. – Ви не така людина.

– Певно, ви навіть подумали, що така перспектива заохотить мене? Мені не довелося пережити багато небезпек у своєму житті. Але ви справді думаєте, що тут можлива якась небезпека?

– Хтось скоїв, – нагадала їй міс Марпл, – вельми успішний злочин. Ніхто не закликав шукати вбивцю, ніхто навіть не висловив справжньої підозри. Дві старенькі жінки розповіли досить малоймовірну історію, поліція провела коротке розслідування й нічого не виявила. Тому все залишилося спокійним і приємним. Тож я не маю підстав думати, щоб цей хтось, хоч би ким він був, захоче, щоб у цій справі знову почали копатися – а надто в тому випадку, якщо ви досягнете успіху.

– І що я маю робити конкретно?

– Пошукати якихось слідів біля насипу: клапоть одягу, поламані кущі – щось подібне до цього.

Люсі кивнула.

– А потім?

– Я буду зовсім близько від вас, – сказала міс Марпл. – Моя давня служниця, вірна Флоренс, живе в Брекгемптоні. Протягом багатьох років вона доглядала своїх стареньких батьків. Тепер обоє померли, і вона бере квартирантів – усі вони здебільшого вельми респектабельні люди. Вона погодилася надати мені кімнату. Вона доглядатиме мене з великою відданістю, а я маю таке відчуття, що повинна бути якомога ближче до вас. Я пропоную, аби, наймаючись на службу, ви сказали, що маєте стару тітку, яка живе поблизу, і хочете перебувати якомога ближче до неї, а також вам буде потрібно чимало вільного часу, щоб мати змогу часто навідувати її.

Люсі знову кивнула.

– Післязавтра я збиралася до Таорміни, – сказала вона. – Утім, вакації можуть і зачекати. Але я можу пообіцяти вам лише три тижні. Далі я завантажена по вуха.

– Трьох тижнів цілком вистачить, – сказала міс Марпл. – Якщо протягом трьох тижнів ми нічого не знайдемо, то в нас будуть усі підстави викинути з голови цю історію, як кошмарний сон.

Міс Марпл поїхала додому, а Люсі після коротких роздумів зателефонувала до брекгемптонського бюро з винаймання прислуги, завідувачка якого була її давньою знайомою. Вона пояснила їй своє бажання найнятися на службу десь недалеко, щоб перебувати поблизу від своєї «тітки». Відкинувши під різними вигаданими причинами кілька вигідних пропозицій, вона дочекалася, поки було названо Резерфорд-Хол.

– Це, схоже, якраз те, що мені потрібно, – твердо заявила Люсі.

Бюро з винаймання зателефонувало до міс Крекенторп. Міс Крекенторп зателефонувала Люсі.

Через два дні Люсі покинула Лондон і виїхала до Резерфорд-Холу.

ІІ

У своєму маленькому автомобілі Люсі Айлесберроу в’їхала в монументальну чавунну браму. Відразу за брамою стояла невеличка сторожка, тепер цілком зруйнована чи то внаслідок недогляду, чи то ще від часів війни – про це важко було сказати. Довга й покручена під’їзна дорога вела до будинку крізь похмурі хащі рододендронів. Люсі перехопило подих, коли вона побачила будинок, схожий на занедбаний Віндзорський замок у мініатюрі. Щоправда, кам’яні сходи перед парадними дверима були напівобвалені й засмічені, а крізь притрушену гравієм під’їзну дорогу пробивався бур’ян.

Люсі смикнула за шворку старомодного металевого дзвінка, і його дзенькіт відлунням розійшовся всередині будинку. Неохайна жінка, витираючи руки об фартух, відчинила двері й подивилася на неї підозріливим поглядом.

– Вас чекають, чи не так? – запитала вона. – Міс Хай-Там-Вас-Як-Берроу, так мені сказали.

– Усе правильно, – підтвердила Люсі.

Будинок був до розпачу холодний усередині. Служниця провела її через темний хол і відчинила двері, які були праворуч. На превеликий подив Люсі, за дверима була досить приємна вітальня з книжками й обтягнутими кольоровою тканиною стільцями.

– Я їй доповім, – сказала жінка й зачинила за собою двері, спершу обдарувавши Люсі вкрай несхвальним поглядом.

Через кілька хвилин двері відчинилися знову. Після першого ж погляду Люсі вирішила, що Емма Крекенторп їй подобається.

Це була жінка середнього віку, у якій не було нічого особливого: ані симпатична, ані негарна, скромно вдягнена у твідову сукню та в пуловер, із зачесаним назад чорним волоссям, яке обрамлювало обличчя зі спокійними очима горіхового кольору.

– Міс Айлесберроу? – запитала вона надзвичайно приємним голосом й подала їй руку.

Потім на її обличчі з’явився вираз сумніву.

– Я не певна, – сказала вона, – чи це справді та посада, яку ви шукаєте. Розумієте, мені не потрібна управителька дому, яка наглядала б за порядком. Мені потрібна жінка, яка виконувала б роботу.

Люсі відповіла, що саме цього потребує більшість людей.

Емма Крекенторп сказала тоном вибачення:

– Так багато людей, схоже, думають, що їм досить витерти пилюку, і вони зроблять свою домашню роботу. Але я й сама спроможна витерти пилюку.

– Я вас цілком розумію, – сказала Люсі. – Вам потрібна служниця, яка вміла б готувати, прати одяг, робити всю хатню роботу й завантажувати вугілля в бойлер. Не турбуйтеся, я все це вмію робити. Я не боюся роботи.

– Це, боюся, надто великий дім, і дуже незатишний. Щоправда, ми живемо лише в кількох кімнатах – тобто я й мій батько. Він, можна сказати, інвалід. Ми живемо скромно, плита в нас на кухні найзвичайнісінька, фірми «Аґа». Я маю кількох братів, але вони тут бувають нечасто. До нас приходять дві жінки – місіс Кіддер щоранку й місіс Гарт три дні на тиждень – почистити бронзу й усе таке. Ви маєте власний автомобіль?

– Так. Він може стояти й просто неба, якщо нема куди його помістити. Йому не звикати.

– О, ми маємо досить місця у старих стайнях. Про це можете не турбуватися. – Вона спохмурніла на мить, а тоді сказала: – «Айлесберроу» – досить незвичайне прізвище. Хтось із моїх друзів розповідав мені про Люсі Айлесберроу – чи не Кеннеді?

– Родину Кеннеді я знаю. Я була з ними в Північному Девоні, коли місіс Кеннеді народила дитину.

Емма Крекенторп усміхнулася.

– Я пам’ятаю, вони сказали мені, що ніколи їм не жилося так чудово, як тоді, коли ви доглядали за всім. Але я тоді подумала, що ваші послуги, либонь, коштують надзвичайно дорого. Сума, яку я назвала у своєму оголошенні…

– Цілком мене задовольняє, – сказала Люсі. – Розумієте, для мене найважливіше бути поблизу від Брекгемптона. Я маю стареньку тітку в критичному стані здоров’я, і мені треба перебувати не надто далеко від неї. Тому розмір платні для мене зараз не головне. Звичайно, я повинна щось заробляти, але для мене також надзвичайно важливо мати змогу щодня відлучатися бодай на кілька годин.

– Звичайно, ви матимете таку можливість. Скажімо, відразу після полудня й до шостої вечора, це вас улаштує?

– Цілком.

Міс Крекенторп на мить завагалася, перш ніж сказати:

– Мій батько вже старий, і… часом терпіти його буває важко. Він не любить, коли хтось тринькає гроші, й іноді може образити людину. Мені не хотілося б…

Люсі швидко урвала її:

– Я звикла мати справу зі старими людьми будь-якого різновиду, – сказала вона. – Мені завжди вдається зберігати з ними добрі стосунки.

Емма Крекенторп, схоже, заспокоїлася.

«Певно, складні стосунки з батьком, – зробила свій діагноз Люсі. – Схоже, він неабиякий самодур».

Їй надали велику похмуру спальню, яку марно намагався нагріти невеличкий електричний обігрівач, а потім господиня показала їй весь дім – великий і незатишний особняк. Коли вони проминали двері, що виходили в хол, чоловічий голос проревів:

– Це ти, Еммо? З новою дівкою? Ану, тягни її сюди, я хочу подивитися на неї.

Емма почервоніла й подивилася на Люсі вибачливим поглядом.

Дві жінки увійшли до кімнати. Її стіни були обтягнуті чорним оксамитом, вузькі вікна пропускали дуже мало світла, і кімната була заставлена важкими вікторіанськими меблями з червоного дерева.

Старий містер Крекенторп напівлежав в інвалідному кріслі, до якого притулився його ціпок зі срібною голівкою.

Це був високий худий чоловік, шкіра в нього на обличчі звисала складками. Тому його обличчя було схоже на морду бульдога із забіякуватим підборіддям, що виступало вперед. Він мав густе чорне волосся із сивиною, маленькі підозріливі очі.

– Ану, дайте-но подивитися на вас, молода леді.

Люсі підійшла до нього, стримана й усміхнена.

– Я хочу, щоб ви відразу зрозуміли одну річ. Те, що ми живемо у великому домі, не означає, що ми багаті. Ми не багаті. Ми живемо просто – ви мене чуєте? – просто. Не уявляйте собі, що ми тут їмо казна-що. Тріска – риба нічим не гірша, ніж палтус, і нею можна харчуватися щодня, не забувайте про це! Я не терплю марнотратства. Я живу тут, бо цей дім побудував мій батько, і мені він подобається. Коли помру, вони можуть його продати, якщо захочуть – і, думаю, вони захочуть. Їм чуже почуття родини. Цей дім добре збудований – він міцний, і ми маємо при ньому власну землю. Він дозволяє нам жити приватним життям. Ми могли б виторгувати багато грошей, якби продали землю на забудову, але цього не буде, поки я живий. Ви мене не виселите з моєї землі доти, доки не винесете звідси ногами вперед.

Він блиснув поглядом на Люсі.

– Отже, ваш дім – ваша фортеця? – сказала вона.

– Ви глузуєте з мене?

– Звичайно, ні. Мабуть, це дуже цікаво – жити в справжньому сільському домі посеред великого міста.

– Саме так. Хіба ви можете побачити звідси інший будинок? Ні, ви побачите лише поле, на якому пасуться корови, – і то в самому центрі Брекгемптона. Іноді ви можете почути слабкий гуркіт вуличного руху, коли вітер віє в цьому напрямку – але загалом ви живете в тихій сільській місцевості.

Без паузи й не змінюючи тон, він сказав, звертаючись до дочки:

– Зателефонуй тому ідіотові лікарю. Скажи йому, що з останніх ліків, які він мені приписав, не було ніякої користі.

Люсі й Емма вийшли з кімнати. Він закричав їм навздогін:

– І не впускай сюди ту кляту жінку, яка витирає тут порох! Вона всі мої книжки попереставляла.

Люсі запитала:

– І давно містер Крекенторп став інвалідом?

Емма відповіла досить ухильно:

– О, вже багато років тому… А ось наша кухня.

Кухня була величезною. Неймовірних розмірів кухонна плита стояла холодна й занедбана… «Аґа» притулилася поруч неї.

Люсі запитала, у який час вони їдять, й оглянула комору з продуктами. Після чого весело сказала, звертаючись до Емми Крекенторп:

– Тепер я знаю все. Не турбуйтеся. Довіртеся мені.

Емма Крекенторп зітхнула з великою полегкістю, лягаючи в той вечір спати, і промовила:

– Кеннеді казали правду. Вона просто диво.

Наступного ранку Люсі прокинулась о шостій. Вона прибрала в домі, почистила овочі, приготувала й подала сніданок. Разом із місіс Кіддер вони застелили ліжка й об одинадцятій годині випили міцного чаю з печивом на кухні. Розм’якла від того, що Люсі «не бундючиться», та від міцного й солодкого чаю, місіс Кіддер дозволила собі розслабитися й побазікати. Це була маленька, худорлява жінка з гострими очима й міцно стиснутими губами.

– Він справжній скнара. Як їй, бідолашній, доводиться з ним важко! А проте вона не належить до тих жінок, які дозволяють по собі топтатися. Вона здатна домогтися свого, коли це необхідно. Коли приїздять джентльмени, вона завжди наполягає, щоб їжа була пристойна.

– Джентльмени?

– Так. Це досить велика родина. Найстарший син – містер Едмунд – убитий на війні. Містер Седрік живе десь за кордоном. Він не одружений. Малює картини з іноземними сюжетами. Містер Гарольд живе в Лондоні, має якусь контору в Сіті[2], одружений із дочкою графа. Потім містер Альфред, чоловік вельми приємний, але він тут як біла ворона, раз або двічі потрапляв у скрутні ситуації, а ще є містер Браєн, чоловік міс Едіт, завжди такий люб’язний, вона померла кілька років тому, але він залишився з родиною, ну й ще панич Александер, синок міс Едіт, малий хлопчисько. Він навчається в школі, але завжди приїздить сюди на вакації. Міс Емма його обожнює.

Люсі намагалася запам’ятати всі ці відомості, не забуваючи доливати чаю своїй співрозмовниці, яку потягло на відвертість. Нарешті місіс Кіддер неохоче підвелася на ноги.

– Схоже, ми добре почаювали сьогодні вранці, – сказала вона з подивом у голосі. – Допомогти вам почистити картоплю, моя люба?

– Я вже її почистила.

– Невже справді? І коли ви встигаєте всьому дати раду? Ну то я, певно, піду, бо мені тут уже немає чого робити.

Місіс Кіддер пішла собі, а Люсі, маючи вільний час, почала шкребти кухонний стіл – вона вже давно прагнула його обшкребти, але мусила зачекати, щоб не образити місіс Кіддер, бо ця робота належала до її прямих обов’язків. Потім вона почистила срібло, аж поки воно не засяяло, як сонце. Зготувала ланч, подала його на стіл, прибрала зі столу, помила тарілки й о пів на третю була готова вирушити в пошукову експедицію. Але спершу вона поставила на тацю речі, необхідні для чаю, поклала туди ж таки сандвічі, хліб та масло й накрила їх вологою серветкою, щоб не засохли.

Вона оглянула сад, що було цілком нормальним для нової людини. Біля кухні знайшла лише кілька грядок, городини було зовсім мало. Теплиці лежали в руїнах. Стежки повсюди заросли бур’янами. Лише трав’яний бордюр біля будинку був у відносно доброму стані й не заріс бур’янами, і Люсі подумала, що тут доклала своїх рук Емма. Садівник був дуже старим чоловіком, майже глухим і тільки вдавав, ніби працює. Люсі приязно погомоніла з ним. Він жив у хатині, що стояла біля стаєнь.

Від стаєнь була прокладена через парк алея, обгороджена з обох боків, яка вела до залізничного насипу й проходила під аркою залізничного мосту, де з’єднувалася з неширокою дорогою.

Через кожні кілька хвилин по арці залізничного мосту з гуркотом проїздили потяги. Люсі спостерігала за ними й звернула увагу на те, що, виїжджаючи на дугу, яка охоплювала ззаду маєток Крекенторпів, вони значно уповільнювали хід. Вона пройшла під аркою залізничного мосту й вийшла на дорогу. Було схоже, що тією дорогою мало хто користувався. По один її бік височів залізничний насип, по другий – висока стіна, що оточувала якісь фабричні будівлі. Люсі йшла по тій дорозі, аж поки не вийшла на вулицю, де стояли невеличкі будинки. Там вона почула, як від головної вулиці, що була неподалік, долинає гуркіт міського руху. Вона подивилася на годинник. З будиночка поблизу вийшла жінка, і Люсі її зупинила.

– Пробачте, ви не скажете мені, чи є десь тут поблизу телефон-автомат?

– Біля пошти, он там, за поворотом дороги.

Люсі подякувала й рушила далі, аж поки дійшла до пошти – власне, до будівлі, у якій розташувалися і крамниця, й пошта. Збоку до пошти притулилася телефонна кабіна. Люсі увійшла до кабіни й зателефонувала. Вона сказала, що хоче поговорити з міс Марпл. Жіночий голос відповів їй досить брутальним тоном.

– Вона відпочиває. Я не маю наміру її турбувати! Вона потребує відпочинку – це вже стара леді. Хто їй телефонує?

– Міс Айлесберроу. Нема потреби турбувати її. Лише перекажіть їй, що я вже прибула на місце, й усе йде добре, і що я їй повідомлю, коли матиму якісь новини.

Вона повісила слухавку й пішла назад до Резерфорд-Холу.

Розділ п’ятий

І

– Думаю, ви не станете заперечувати, якщо я трохи потренуюся в гольф у парку? – запитала Люсі.

– О, звичайно ж, ні. А ви любите гольф?

– Я граю не дуже добре, але люблю попрактикуватися. Такі вправи набагато приємніші, аніж просто вирушити на прогулянку.

– Тут нема де прогулятися поза нашим маєтком, – прогарчав містер Крекенторп. – Там немає нічого, крім тротуарів і жалюгідних коробок, які вони чомусь називають будинками. Вони хотіли б прибрати до рук мою землю й побудувати на ній ще більше таких ящиків. Але їм не вдасться цього зробити, поки я живий. А я не збираюся помирати, аби потішити когось. Обіцяю вам, що я не помру, аби догодити нехай там кому!

Емма Крекенторп лагідно промовила:

– Годі тобі, тату.

– Я знаю, про що вони думають – і чого чекають. Усі вони. І Седрік, і той хитрий лис Гарольд із його самовдоволеною фізіономією. Що ж до Альфреда, то я просто дивуюся, чому він досі не пустив мені кулю в лоб. Хоч я не певен, що на Різдво він не мав намір укоротити мені віку. Я тоді неабияк здивував, можна сказати, приголомшив старого Квімпера. Він тоді поставив мені безліч обережних запитань.

– У кожного бувають подібні розлади шлунку, батьку.

– Я тебе зрозумів, ти хочеш сказати, що я забагато їм? Он що в тебе на думці. А чому я тоді багато з’їв? Тому що на столі було забагато їжі, надто багато їжі. Марнотратство й екстравагантне розтринькування грошей. І це нагадало мені про вас – ви, молода жінко. Ви зготували на ланч п’ять картоплин – і то досить великих. Двох картоплин вистачить кожному. Тож не готуйте більш як чотири наступного разу. П’яту картоплину ви змарнували сьогодні.

– Я її не змарнувала, містере Крекенторп. Я використаю її для іспанського омлету, який приготую вам на вечерю.

– Он як!

Коли Люсі виходила з кімнати, щоб винести тацю з кавою, вона почула, як він сказав:

– Яка хитра ця молода жінка, завжди знайде правильну відповідь. Але готує вона смачно та й непогана із себе.

Люсі Айлесберроу дістала зі своєї сумки найлегшу битку з тих, які здогадалася взяти із собою, і вийшла в парк, перелізши через паркан.

Вона почала вправлятися, раз у раз б’ючи по м’ячу. Через п’ять хвилин або десь так, м’яч, по якому вона погано влучила, упав на схил залізничного насипу. Люсі подерлася вгору й стала його шукати. Вона оглянулася й подивилася на будинок. Той був далеко, і ніхто не виявив найменшої цікавості до того, що вона там робить. Вона продовжила свої пошуки м’яча. Вряди-годи вона била по м’ячеві з насипу, і він падав у високу траву. Протягом полудня обшукала десь третю частину насипу та землі під насипом. Нічого. Вона послала м’яч назад до будинку.

Але наступного дня вона на щось натрапила. Колючий кущ, який ріс десь на середині схилу, був поламаний. Його гілля було розкидане навколо. Люсі пильно оглянула ті гілки куща, які не зламалися. Вона знайшла клаптик хутра, настромлений на одну з колючок. Він був майже того самого кольору, що й кора дерева, світло-брунатного кольору. Люсі дивилася на нього протягом якоїсь миті, потім дістала з кишені ножиці й перерізала навпіл. Ту половинку, яку вона взяла собі, поклала до конверта, що був у неї в кишені. Потім спустилася по крутому схилу, намагаючись знайти щось іще. Вона пильно обдивлялася жорстку траву, яка росла попід насипом. Їй здалося, вона розгледіла слід, який хтось залишив, ідучи крізь високу траву. Але той слід був ледь помітний – далеко не такий виразний, який залишала за собою вона сама. Певно, він утворився чималий час тому й був надто мало помітний, аби вона могла бути переконаною, що це не гра її уяви.

Люсі розпочала ретельні пошуки в траві біля підніжжя насипу, навпроти зламаного колючого куща. Зрештою її пошуки були винагороджені. Вона знайшла емальовану коробку з компактною пудрою, невеличкий дешевий предмет. Загорнула у свою хусточку й поклала до кишені. Потім продовжила пошуки, але не знайшла більше нічого.

Наступного полудня вона сіла за кермо свого автомобіля й поїхала навідати хвору тітку. Емма Крекенторп сказала їй своїм лагідним голосом:

– Не поспішайте повертатися назад. Ми вас не чекатимемо раніше обіднього часу[3].

– Дякую, але я повернуся не пізніше шостої години.

Будинок під номером 4 по Медісон-роуд був маленьким сірим будинком на маленькій сірій вулиці. Проте його вікна були завішені чистими ноттінґемськими шторами, його білі парадні сходи були начищені до блиску, як і добре відполірована ручка дверей. Двері відчинила висока жінка з похмурим поглядом, у чорній сукні, з великим вузлом чорного волосся на голові.

Вона подивилася на Люсі підозріливим поглядом, перш ніж провела її в дім, до міс Марпл.

Міс Марпл розташувалася в задній вітальні, вікна якої виходили на невеличкий і добре доглянутий садочок. Кімната здавалася до неможливості чистою, з безліччю мат і серветок, великою кількістю китайських прикрас, з гарнітуром якобістських меблів і двома великими папоротями у вазонах. Міс Марпл, чия увага була захоплена плетінням, сиділа в глибокому кріслі біля вогню.

Люсі увійшла до кімнати й зачинила за собою двері. Вона сіла в крісло навпроти міс Марпл.

– А ви, либонь, мали рацію, – сказала вона.

Вона показала свої знахідки й розповіла, як вони потрапили їй до рук.

Легка барва втіхи зафарбувала щоки міс Марпл.

– Можливо, мені не слід так себе почувати, – сказала вона, – але приємно сформулювати теорію й потім переконатися, що вона відповідає дійсності.

Вона помацала пальцями невеличкий клапоть хутра.

– Елспета сказала, що на жінці було пальто зі світлого хутра. Я думаю, пудрениця була в кишені пальта й випала звідти, коли тіло покотилося вниз по схилу. Пудрениця не має жодних прикметних ознак, але вона може допомогти. Ви не забрали звідти все хутро?

– Ні, половину я залишила на колючці куща.

Міс Марпл схвально кивнула.

– Правильно зробили. Ви дуже розумна жінка, моя люба. Поліція захоче переконатися, як воно було насправді.

– Ви підете до поліції – з цими речами?

– Ні… Поки що ні… – Міс Марпл замислилася на якусь мить. – Думаю, спочатку треба знайти труп. Ви зі мною згодні?

– Так, звичайно, але чи не здається вам, що знайти його буде не так легко? Якщо всі ваші припущення правильні, то вбивця викинув тіло з поїзда, потім, імовірно, вийшов у Брекгемптоні, а потім – мабуть, у ту ж таки ніч – повернувся сюди й забрав тіло. Але що сталося потім? Він міг віднести його куди завгодно.

– Не куди завгодно, – заперечила міс Марпл. – Я не думаю, що ви зробили всі логічні висновки, моя люба міс Айлесберроу.

– Називайте мене Люсі. Чому ви вважаєте, що він не міг віднести труп куди завгодно?

– Бо в такому разі йому було б набагато легше вбити дівчину в якомусь усамітненому місці й забрати тіло звідти. Ви неправильно оцінили…

Люсі урвала її.

– То ви хочете сказати, – то ви маєте на увазі, – що це було наперед задумане вбивство?

– Спочатку я так не думала, – сказала міс Марпл. – Та й хто б подумав так спочатку. Було дуже ймовірно, що між ними відбулася сварка, чоловік утратив самовладання й задушив дівчину, після чого опинився перед проблемою, яку мусив розв’язати за кілька хвилин. Але було б надто великим збігом, якби він задушив дівчину в нападі люті, а потім виглянув у вікно й побачив, що потяг рухається по дузі й перебуває саме в такому місці, де він може викинути труп і бути впевненим, що зможе повернутися туди згодом і віднести його до якогось іншого місця. Якби він викинув тіло у випадковому місці, то нічого більше не міг би зробити, і його б уже давно знайшли.

Вона замовкла. Люсі здивовано витріщилася на неї.

– Ви знаєте, – замислено проказала міс Марпл, – цей злочин був спланований надзвичайно розумно – і я певна, злочинець обміркував його дуже ретельно. У поїзді є щось дуже анонімне. Якби він убив її там, де вона жила або просто перебувала, хтось міг би помітити, як він прийшов або пішов. Або якби він запросив її поїхати з ним кудись на природу, хтось би запам’ятав номер і марку його автомобіля. Але поїзд заповнений незнайомими людьми, які їдуть невідомо куди, і там майже ніхто нікого не знає. А в приміському поїзді, переконавшись, що він сам-один із нею у вагоні, задушити її було надзвичайно легко, а надто якщо він точно знав, що робитиме далі. Він знав – він мусив знати – усе про Резерфорд-Хол, про його географічне розташування, про його незвичайну усамітненість – такий собі острів, оточений залізничними коліями.

– Саме так воно там і є, – сказала Люсі. – Це анахронізм із минулого. Гамірне міське життя буяє навколо, але не зачіпає його. Уранці туди навідуються торговці, ото й усе.

– Отже, ми припускаємо, як ви сказали, що вбивця навідався до Резерфорд-Холу вночі. Було вже поночі, коли тіло скотилося з насипу, і навряд чи хтось міг натрапити на нього до наступного дня.

– Справді, не міг.

– Отже, вбивця туди з’явився. Як саме? Приїхав на машині?

Люсі замислилася.

– Там є занедбана дорога, попід стіною фабрики. Він, певно, приїхав тією дорогою, завернув під аркою залізничного мосту й опинився на території маєтку. Потім переліз через паркан і пішов попід насипом, знайшов труп і переніс його до машини.

– А потім, – продовжила її думку міс Марпл, – він відвіз його в те місце, яке обрав заздалегідь. Він усе обміркував, можна не сумніватися. І не думаю, – я вже про це сказала, – що він вивіз його з Резерфорд-Холу, а якщо й вивіз, то десь недалеко. Найімовірніше, він закопав його десь там, принаймні, так мені підказує логіка.

Вона подивилася на Люсі.

– Певно, що так, – сказала Люсі, трохи поміркувавши. – Але це було б для нього не так легко, як здається.

Міс Марпл ствердно кивнула головою.

– Він не міг закопати його в парку. То була б надто важка робота й надто помітна. Хіба що в такому місці, де земля вже перекопана.

– Можливо, городець біля кухні, але там зовсім близько будиночок садівника. Правда, садівник старий і глухий – а проте його присутність могла б становити ризик.

– Там є собака?

– Ні, немає.

– Тоді він міг заховати труп у якомусь сараї або прибудові.

– Так і справді було б для нього простіше й швидше… Там багато старих будівель, якими тепер не користуються. Напіврозвалені свинарні, склади збруї, майстерні, до яких ніхто й близько не підходить. Або він міг викинути тіло в хащі рододендронів чи кущів.

Міс Марпл кивнула головою.

– Атож, я думаю, це набагато ймовірніше.

У двері постукати, і похмура Флоренс увійшла з тацею в руках.

– Це добре, що у вас гості, – сказала вона міс Марпл. – Я спекла свої особливі тістечка, які ви колись дуже любили.

– Флоренс завжди частувала мене надзвичайно смачним печивом до чаю, – сказала міс Марпл.

Задоволена Флоренс розтягла свої риси в цілком несподівану усмішку й вийшла з кімнати.

– Я гадаю, моя люба, нам не слід говорити про вбивство за чаєм, – сказала міс Марпл. – Це така неприємна тема.

ІІ

Після чаю Люсі підвелася.

– Мені час повертатися, – мовила вона. – Я вже вам казала, що жоден із тих, хто тепер мешкає в Резерфорд-Холі, не може бути тією людиною, яку ми шукаємо. Там живуть лише старий чоловік, жінка середнього віку і старий, глухий садівник.

– Я не стверджувала, що вбивця там живе, – заперечила міс Марпл. – Я наполягала лише на тому, що він дуже добре знає Резерфорд-Хол. Але ми ще повернемося до цього, коли ви знайдете труп.

– Ви начебто анітрохи не сумніваєтеся в тому, що я його знайду, – сказала Люсі. – Я зовсім не налаштована так оптимістично.

– Я переконана, ви досягнете успіху, моя люба Люсі. Ви людина надзвичайно ефективних дій.

– У деякому розумінні так, але я ніколи не мала досвіду в пошуках трупів.

– Я переконана, що для цього вистачить трохи елементарного здорового глузду, – підбадьорила її міс Марпл.

Люсі подивилася на неї й засміялася. Міс Марпл усміхнулася їй у відповідь.

Наступного дня, пополудні, Люсі розпочала систематичні пошуки.

Вона ретельно обшукала всі надвірні будівлі та кущі й траву, які їх оточували, зарості шипшини навколо старої свинарні й зазирнула до бойлерного приміщення під оранжереєю, коли раптом почула сухий кашель і, обернувшись, побачила старого Гілмена – садівника, який дивився на неї несхвальним поглядом.

– Стережіться, міс, щоб тут не впасти, – остеріг він її. – Ці сходи вже підгнили, а ви ще й на горище щойно лазили, а настил там ледве тримається.

Люсі доклала всіх зусиль, щоб не виявити збентеження.

– Я знаю, ви подумали, що я пхаю носа, куди не слід, – весело сказала вона. – Але мені спало на думку, чи не можна якось використати це місце, скажімо, вирощувати шампіньйони для ринку абощо. Усе тут, схоже, неймовірно занедбане.

– Це провина хазяїна. Він не витратить жодного зайвого пенні. Тут ще треба було б найняти двох чоловіків і хлопця – тоді я міг би утримувати сад у належному порядку, але він і чути про це не хоче. Скільки я доклав зусиль, щоб умовити його купити моторну косарку. Він хотів, щоб я голими руками косив усю траву, яка росте перед будинком.

– Але ж якби вкласти певні гроші, то господарство могло б давати прибуток, хіба ні?

– Таке господарство вже не дасть ніякого прибутку – воно надто занедбане. Та й не потрібен йому ніякий прибуток. Він дбає лише про те, щоб заощаджувати гроші. Бо надто добре знає, що станеться після того, як він помре: молоді джентльмени продадуть нас так швидко, як тільки зможуть. Вони тільки й чекають, коли він уріже дуба. Кажуть, по його смерті їм дістанеться купа грошей – таке, принаймні, я чув.

– Він, певно, дуже багатий? – запитала Люсі.

– «Галантерейні товари Крекенторпа» – ось джерело їхнього багатства. Цю фірму заснував старий джентльмен, батько містера Крекенторпа. То був надзвичайно практичний чоловік, так усі розповідають. Збив собі статок і збудував цей маєток. Кажуть, він був твердий, як ніготь, і нікому не прощав образи. Але попри все він був щедрий і великодушний, його не можна назвати скнарою. Кажуть, обидва сини розчарували його. Він дав їм освіту й виховав джентльменами – Оксфорд та все інше. Але вони були надто джентльменами й не захотіли займатися бізнесом. Молодший одружився з актрисою, а потім розбився в автомобільній аварії, коли сів за кермо п’яний. Старшого, який тепер тут живе, батько ніколи особливо не любив. Той здебільшого жив за кордоном, купував там безліч поганських статуеток і надсилав їх додому. Він не любив свої гроші, коли був молодий, ця хвороба опанувала його десь уже під старість. А з батьком він не ладнав ніколи, так мені, принаймні, розповідали.

Люсі вдавала, ніби слухає цю розповідь лише з чемним інтересом, але насправді намагалася не пропустити жодного слова. Старий садівник прихилився до стіни й наготувався продовжити свою сагу. Він явно більше любив працювати язиком, ніж лопатою або садовими ножицями.

– Він помер перед війною, це я про старого джентльмена кажу. Жахливий був у нього характер. Не терпів, щоб йому заперечували.

– А після того як він помер, сюди приїхав наш сьогоднішній містер Крекенторп і став тут жити?

– Атож, він зі своєю родиною. Діти на той час уже підросли.

– Але ж… О, я зрозуміла, ви говорите про війну 1914 року?

– Та ні. Він помер 1928 року, ось що я мав на увазі.

Люсі здалося дивним, що садівник сказав «перед війною», маючи на увазі 1928 рік. Сама вона цей рік так не охарактеризувала б.

– Я думаю, вам уже хочеться повернутися до своєї роботи, – сказала вона. – Не дозволяйте мені відривати вас від ваших обов’язків.

– Та яке там відривання, – пробурчав старий Гілмен без найменшого ентузіазму. – Уже поночіє. Працювати при такому світлі – лише очі псувати.

Люсі повернулася в дім, оглянувши по дорозі березовий гай та купку азалій.

Вона побачила, що Емма Крекенторп стоїть у холі й читає листа. Вечірня пошта щойно надійшла.

– Мій племінник завтра приїде – зі своїм шкільним другом. Кімната Александера над ґанком. Ту, що поруч із нею, ми надамо в розпорядження Джеймса Стодарта-Веста. Вони користуватимуться ванною навпроти.

– Гаразд, міс Крекенторп. Я простежу, щоб кімнати приготували.

– Вони приїдуть вранці, перед ланчем. – Вона завагалася. – Думаю, вони будуть голодні.

– Звичайно, будуть, – погодилася Люсі. – Може, зготувати їм ростбіф, як ви гадаєте? І пиріг із патокою?

– Александер дуже любить пиріг із патокою.

Двоє хлопців приїхали наступного ранку. Обидва мали гладенько зачесане волосся, підозріло янгольські обличчя й досконалі манери. Александер Істлі мав русяве волосся й сині очі. Стодарт-Вест був темноволосий і в окулярах.

Під час ланчу вони поважно розмовляли про події в спортивному світі, обговорювали найновіші науково-фантастичні романи на космічні теми. У ці хвилини вони були схожі на старих професорів, що втяглися в дискусію про знаряддя палеоліту. Поруч із ними Люсі почувалася зовсім юною.

Ростбіф зник за мить, а від пирога з патокою не залишилося жодної крихти.

Містер Крекенторп пробурчав:

– Так ви все з’їсте в моєму домі, і мені доведеться голодувати.

Александер докірливо подивився на нього своїми синіми очима.

– Якщо ти, діду, не можеш дозволити нам м’ясо, то ми готові їсти хліб із сиром.

– Не можу дозволити? Я можу його дозволити. Але не люблю марнотратства.

– Ми нічого не змарнотратили, сер, – сказав Стодарт-Вест, дивлячись на тарілку перед собою, яка була очевидним підтвердженням його слів.

– Ви, хлопці, з’їдаєте кожен удвічі більше, аніж я.

– Ми в такому віці, коли в нас формуються тіла, – пояснив йому Александер. – Ми потребуємо багато білків.

Старий щось пробурчав у відповідь.

Коли обидва хлопці відійшли від столу, Люсі почула, як Александер вибачливо сказав своєму другові:

– Не звертай уваги на мого діда. Він дотримується дієти чи чогось подібного, і це іноді робить його досить химерним. До того ж він неймовірно скупий. Я думаю, це в нього якийсь комплекс абощо.

Стодарт-Вест відповів тоном розуміння:

– Я маю тітку, яку переслідує думка, що вона стає банкрутом. А насправді в неї купа грошей. Це така патологія, сказав лікар. Ти маєш футбольного м’яча, Алексе?

Прибравши зі столу й вимивши посуд після ланчу, Люсі вийшла з дому. Вона чула крики хлопців на далекій відстані, на моріжку. Вона пішла в протилежному напрямку, по головній під’їзній дорозі й наблизилася до того місця, де росли густі хащі рододендронових кущів. Вона почала оглядати їх дуже ретельно, відгортаючи листя й зазираючи досередини. Вона переходила від куща до куща, намагаючись не пропустити жодного, і тицяла під кожним биткою для гольфу, коли раптом чемний голос Александера Істлі примусив її здригнутися.

– Ви щось шукаєте, міс Айлесберроу?

– М’ячик для гольфу, – відразу відповіла Люсі. – Кілька м’ячиків, правду кажучи. Я тренувалася з ударами биткою протягом кількох днів і втратила багато м’ячів. Маю надію, що сьогодні знайду бодай кілька з них.

– Ми вам допоможемо, – чемно запропонував свої послуги Александер.

– Це дуже люб’язно з вашого боку. Я думала, ви граєте у футбол.

– Неможливо довго грати у футбол, – пояснив їй Стодарт- Вест. – Стає дуже жарко. А ви часто граєте в гольф?

– Я дуже люблю цю гру. Але в мене мало вільного часу.

– Я бачу, його у вас майже немає. Адже ви тут готуєте їжу, чи не так?

– Так.

– Це ви зготували сьогодні ланч?

– Так, я. Він був смачний?

– Атож, він був дуже смачний.

– Фантастично смачний, – сказав Александер. – У школі нас годують жахливою їжею, геть сухою. Я люблю, коли яловичина рожева всередині. Пиріг із патокою був теж такий, що пальчики оближеш.

– Ви повинні сказати мені, які страви вам подобаються найбільше.

– Ви можете приготувати яблучну меренгу в один із наступних днів? Це моя улюблена страва.

– Звичайно, можу.

Александер щасливо зітхнув.

– Під сходами десь є комплект для годинникового гольфу, – сказав він. – Ми могли б розташувати його на моріжку. Як ти дивишся на це, Стоддере?

– Вельми сх-хвально! – сказав Стодарт-Вест, протяжно і з придихом, наче справжній австралієць.

– Насправді він не австралієць, – чемно пояснив Александер. – Але він про всяк випадок тренується, сподіваючись, що батьки візьмуть його на міжнародний турнір із крикету. Наступного року він відбудеться в Австралії.

Підбадьорені Люсі, хлопці пішли розшукувати комплект для годинникового гольфу. Коли згодом вона повернулася в дім, то побачила, що вони вже розташовують його на моріжку й сперечаються, де треба встановити ту або ту цифру.

– Ми не хочемо розташувати цифри, як на годинниковому циферблаті, – сказав Стодарт-Вест. – Ми ж не малюки якісь. Ми хочемо облаштувати справжній майданчик. Ямки на довгих і на коротких дистанціях. Шкода, що цифри дуже заржавіли. Їх важко розгледіти.

– Їх треба пофарбувати білою фарбою, – порадила Люсі. – Купіть завтра білої фарби й підмалюйте.

– Чудова думка. – Обличчя Александера засяяло. – Якщо не помиляюся, то кілька старих банок фарби зберігаються в Довгій коморі – їх залишили художники, які були тут на вакаціях. Ходімо подивімося?

– А що то за Довга комора? – запитала Люсі.

Александер показав на довгу кам’яну будівлю неподалік від дому, біля задньої частини під’їзної дороги.

– Та будівля дуже давня, – сказав він. – Дід називає її Прохідною коморою й каже, вона збудована ще в єлизаветинські[4] часи, але, думаю, він лише вихваляється. Вона належала до ферми, яка була тут спочатку. Мій прадід зруйнував ті будівлі й натомість побудував цей жахливий дім. Більшість колекцій мого діда зберігається в цій коморі, – додав він. – Ті речі, які він надсилав додому з-за кордону, коли був молодим чоловіком. Більшість із них неймовірно бридкі. Довгу комору іноді використовують для гри у віст і всього такого. Там також проводять засідання «Жіночого інституту» або влаштовують розпродаж усіляких кустарних виробів. Ходімо з нами, я вам її покажу.

Люсі охоче прийняла запрошення.

Дубові двері комори були оббиті цвяхами з великими голівками. Александер підняв руку, засунув її під плющ, який затуляв верхню частину дверей із правого боку, і знайшов ключ, що висів на цвяхові. Він обернув його в замку, штовхнув двері, які відчинилися, і вони увійшли до приміщення.

Після першого погляду в Люсі виникло враження, що вона опинилася у вкрай поганому музеї. Дві мармурові голови римських імператорів витріщилися на неї вибалушеними очима. Тут-таки стояв величезний саркофаг часів занепаду греко-римського періоду. Манірна Венера стовбичила на п’єдесталі, схопившись руками за шати, що спадали з неї. Крім цих експонатів, так би мовити, мистецтва, там було кілька столів, кілька стільців, складених у піраміду, й усіляка всячина – така, як заржавіла ручна косарка, двоє відер, кілька поїдених міллю автомобільних сидінь і пофарбована зеленою фарбою чавунна садова лавка, яка давно втратила ніжку.

– Здається, я бачив фарбу он там, – сказав Александер невпевненим голосом.

Він пішов у куток і відтягнув убік подерту завісу, що його затуляла.

Вони справді знайшли там кілька банок із фарбою і кілька пензлів, останні позасихали й зовсім не гнулися.

– Вам потрібен скипидар, – сказала Люсі.

Проте скипидару їм знайти не вдалося. Хлопці запропонували поїхати на велосипедах до крамниці, щоб його купити, і Люсі підтримала їхній намір. «Фарбування цифр для гольфу на якийсь час відверне їхню увагу», – подумала вона.

Хлопці зібралися йти, залишивши її в коморі саму-одну.

– Тут треба було б прибрати, – промурмотіла вона.

– Я не радив би вам клопотати цим голову, – сказав Александер. – Тут прибирають лише тоді, коли мають намір використати комору для якоїсь мети, але в цю пору року нею ніколи не користуються.

– Я маю знову повісити ключ на дверях? Це те місце, де його тримають?

– Так. Тут немає чого вкрасти, ви ж розумієте. Нікому не потрібні ці жахливі мармурові скульптури, до того ж кожна з них важить не менш як тонну.

Люсі погодилася з ним. Вона не могла захоплюватися смаком старого містера Крекенторпа в мистецтві. Здавалося, він володів непомильним інстинктом обирати найгірші зразки будь-якого періоду.

Коли хлопці пішли, вона залишилася стояти й роздивлятися навкруги.

Саркофаг…

У коморі трохи пахло пліснявою, так, ніби її давно не провітрювали. Вона підійшла до саркофага. Він був накритий важким віком, яке щільно прилягало до стінок. Люсі подивилася на нього замисленим поглядом.

Потім вийшла з комори, пішла до кухні, знайшла важкий лом і повернулася.

То була нелегка робота, але Люсі доклала всіх своїх сил.

Віко повільно почало підійматися, підважуване ломом.

Воно піднялося досить, аби Люсі могла побачити, що там було всередині…

Розділ шостий

І

Через кілька хвилин Люсі, досить бліда, покинула комору, замкнула двері й почепила ключ на цвях.

Вона швидко пройшла до стайні, сіла у свою машину й вивела її на задню проїзну дорогу. Зупинилася біля пошти в кінці дороги. Увійшла до телефонної будки й набрала номер.

– Я хочу поговорити з міс Марпл.

– Вона відпочиває. Це міс Айлесберроу, чи не так?

– Так.

– Я не збираюся турбувати її, міс, знайте про це. Вона стара жінка й потребує відпочинку.

– Ви повинні потурбувати її. У мене до неї термінова справа.

– Я не…

– Будь ласка, зробіть негайно те, що я вам кажу.

Коли Люсі хотіла, то її голос ставав гострим, як метал. Флоренс знала, що таке авторитет і вміла підкорятися йому.

Незабаром озвався голос міс Марпл.

– Так, Люсі?

Люсі глибоко вдихнула повітря.

– Ви мали слушність, – сказала вона. – Я його знайшла.

– Жіночий труп?

– Так. Труп жінки в хутряному пальті. Він лежить у кам’яному саркофазі в коморі біля будинку, почасти перетвореній на музей. Що накажете робити далі? Думаю, мені треба повідомити поліцію?

– Так. Ви повинні повідомити поліцію. І негайно.

– Але що я повинна сказати їм? Про вас? Насамперед вони захочуть знати, чому я намагалася підняти віко, яке важить не менш як тонну, без будь-якої на те причини. Ви хочете, щоб я вигадала причину? Я можу вигадати її.

– Ні, не треба, – сказала міс Марпл своїм лагідним і серйозним голосом. – Ви, либонь, і сама розумієте, що треба розповісти їм усю правду.

– І про вас?

– Про все.

Несподівана усмішка виникла на блідому обличчі Люсі.

– Це буде дуже просто для мене, – сказала вона. – Але навряд чи вони повірять у те, що я їм розповім.

Вона повісила слухавку, зачекала хвилину, а тоді знову зателефонувала в довідкове бюро й запитала номер поліції.

– Я щойно знайшла мертве тіло в саркофазі в Довгій коморі на території маєтку Резерфорд-Хол.

– Що ви сказали?

Люсі повторила своє повідомлення і, вгадавши наступне запитання, назвала своє ім’я та прізвище.

Вона приїхала назад, поставила автомобіль туди, де він раніше стояв, і ввійшла в дім.

На мить затрималася в холі, обмірковуючи ситуацію.

Потім коротко й енергійно кивнула головою й зайшла до бібліотеки, де міс Крекенторп сиділа біля батька й допомагала йому розв’язувати кросворд, надрукований у газеті «Таймс».

– Чи не можете ви приділити мені кілька хвилин, міс Крекенторп?

Емма підняла голову, і вираз остраху з’явився на її обличчі. «Цей острах, – подумала Люсі, – мав суто домашню природу. Такими словами й таким тоном незамінна в домі прислуга, як правило, повідомляє про свій відхід».

– То говоріть, дівчино, говоріть, – сказав старий містер Крекенторп із роздратуванням у голосі.

– Я хотіла б поговорити з вами на самоті, – сказала Люсі, звертаючись до Емми.

– Дурниці, – заявив містер Крекенторп. – Кажіть тут те, що ви маєте сказати.

– Зачекайте лише хвилину, батьку.

Емма підвелася зі стільця й рушила до дверей.

– Дурниці, – сердито повторив старий. – Це може й зачекати.

– Боюся, це не може чекати, – сказала Люсі.

– Яке нахабство! – кинув містер Крекенторп.

Емма вийшла за двері в хол. Люсі вийшла за нею й зачинила двері за ними обома.

– У чому річ? – запитала Емма. – Якщо ви думаєте, що вам побільшало роботи, коли приїхали хлопці, то я можу допомогти вам і…

– Річ зовсім не в тому, – відповіла Люсі. – Я не хотіла говорити в присутності вашого батька, бо, наскільки я розумію, він інвалід, і моє повідомлення може вкинути його в шок. Справа в тім, що кілька хвилин тому я знайшла труп убитої жінки у великому саркофазі, який стоїть у Довгій коморі.

Емма Крекенторп витріщилася на неї.

– У саркофазі? Труп убитої жінки! Неможливо!

– Боюся, що це можливо. Я вже зателефонувала в поліцію. Вони можуть з’явитися щохвилини.

Легка барва з’явилася на щоках Емми.

– Вам слід було спочатку повідомити мене – перш ніж телефонувати в поліцію.

– Пробачте мені, – сказала Люсі.

– Я не чула, щоб ви телефонували, – сказала Емма, скинувши поглядом на телефон, який стояв на столі.

– Я зателефонувала з пошти, у кінці дороги.

– Але чому не звідси?

Люсі вміла думати швидко.

– Я боялася, що хлопці десь поблизу… і можуть усе почути… Якби я зателефонувала з холу.

– Розумію… Так… Так… Вони скоро приїдуть? Я про поліцію…

– Вони вже тут, – сказала Люсі, почувши, як заскреготіли гальма автомобіля, що зупинився перед парадними дверима.

Через хвилину в домі задзеленчав дзвоник.

ІІ

– Вибачте, що я мусив попросити вас про цю послугу, – сказав інспектор Бейкон.

Тримаючи Емму Крекенторп за лікоть, він вивів її з комори. Обличчя в Емми було дуже бліде, її нудило, але вона намагалася йти твердою ходою, не опускаючи плечей.

– Я твердо переконана, що ніколи не бачила цієї жінки у своєму житті.

– Гаразд, гаразд, я дуже вдячний вам, міс Крекенторп. Це все, що я хотів знати. Можливо, ви хотіли б тепер лягти?

– Я мушу піти до батька. Я зателефонувала докторові Квімперу, як тільки про це почула, і доктор тепер перебуває в нього.

Доктор Квімпер вийшов із бібліотеки, коли вони переходили через хол. Це був високий і веселий чоловік із безцеремонними й цинічними манерами, які благодійно впливали на його пацієнтів.

Вони з інспектором привіталися кивками.

– Міс Крекенторп мужньо виконала свій тяжкий обов’язок, – сказав інспектор.

– Ви молодець, Еммо, – сказав лікар, поплескавши її по плечу. – Ви вмієте долати труднощі. Я це завжди знав. З вашим батьком усе гаразд. Ідіть і перекиньтеся з ним словом, а тоді загляньте до їдальні й випийте келих бренді. Такий мій рецепт для вас.

Емма вдячно усміхнулася йому й пішла в бібліотеку.

– Ця жінка є сіллю землі, – сказав доктор, дивлячись їй навздогін. – Як шкода, що вона так і не вийшла заміж. Така її доля, неуникна кара за те, що вона виявилася єдиною жінкою в родині чоловіків. Її сестра вчасно втекла з дому, одружилася в сімнадцять років, якщо я не помиляюся. А щодо Емми, то вона справді вродлива жінка. Вона була б неоціненною як дружина й мати.

– Мабуть, занадто віддана своєму батькові, – сказав інспектор Бейкон.

– Навіть не в тому річ, що вона йому надто віддана – але вона належить до тих жінок, яким інстинкт підказує робити щасливими своїх чоловіків. Вона бачить, що її батькові подобається бути інвалідом, і дозволяє, щоб він був інвалідом. Так само вона поводиться й зі своїми братами. Седрік вважає себе здібним художником, другий її брат – як пак його звуть, Гарольд – переконаний у тому, що вона цілком покладається на його тверезі судження, а Альфредові вона дозволяє приголомшувати себе історіями про його розумні оборудки. О, вона дуже розумна жінка – тут сумніватися не випадає. Ну, та гаразд, я вам потрібен для чогось? Ви хочете, щоб я поглянув на ваш труп тепер, коли Джонстон уже завершив свою роботу (Джонстон був поліційним хірургом), і переконався в тому, що це одна з моїх пацієнток, яку я неправильно лікував?

– Атож, я хотів би, щоб ви на неї поглянули, лікарю. Нам треба з’ясувати, хто вона така. Я думаю, не варт показувати її старому містерові Крекенторпу? Чи витримає він таку напругу?

– Напругу? Нісенітниця. Він ніколи не подарує ані вам, ані мені, якщо ви не дозволите йому поглянути на труп. Він неймовірно збуджений. Це найцікавіша подія, яка сталася в його житті за останніх п’ятнадцять років чи десь так – і вона не коштуватиме йому нічого!

– Отже, з ним усе гаразд?

– Йому сімдесят два роки, – сказав доктор. – Ось це його головна проблема. У нього бувають напади ревматизму – а в кого їх не буває? Він їх називає артритом. Серце іноді калатає в нього швидше, ніж звичайно, – після того, як він добре попоїсть – отже, він вважає, що має «хворе» серце. Але він спроможний завжди робити те, що йому хочеться робити. Я маю безліч таких пацієнтів. А ті, хто справді хворий, зазвичай розпачливо наполягають на тому, що вони здоровісінькі. Ну, а тепер ходімо й подивімося на ваш труп. Не думаю, що це буде приємне видовище.

– Джонстон вважає, вона мертва вже два або навіть три тижні.

– У такому разі – картина малоприємна.

Лікар підійшов до саркофага й подивився вниз із відвертою цікавістю, професійно не надто схвильований тим, що він назвав «малоприємною картиною».

– Ніколи не бачив її раніше. Це не моя пацієнтка. Не пам’ятаю, щоб я зустрічався з нею в Брекгемптоні. Певно, вона була колись дуже гарною… Не розумію, кому вона могла так дошкулити.

Вони знову вийшли на свіже повітря. Доктор Квімпер подивився на будівлю, у якій вони щойно побували.

– Опинитися в – як вони її називають – Довгій коморі, на дні саркофага! Фантастика! Хто її знайшов?

– Міс Айлесберроу.

– О, їхня остання служниця? Чого вона шукала, нишпорячи в саркофазі?

– Саме про це я й збираюся її запитати, – похмуро кинув інспектор Бейкон. – А тепер щодо містера Крекенторпа. Ви маєте намір…

– Я його приведу.

Містер Крекенторп, закутаний у кілька шарфів, прийшов до Довгої комори швидкою ходою в супроводі лікаря.

– Як це могло статися? – пробурчав він. – Запхати таку гидоту в мій саркофаг! Я привіз його сюди з Флоренції – ну ж бо, дайте подумати? – це було в тисяча дев’ятсот восьмому році – чи в тисяча дев’ятсот дев’ятому?

– Тримайтеся, – остеріг його лікар. – Майте на увазі, що видовище буде не з приємних.

– Не має значення, що я хворий, адже я повинен виконати свій обов’язок, хіба ні?

Його короткий візит до Довгої комори виявився, проте, не таким уже й коротким. Зрештою містер Крекенторп вибіг на повітря й почовгав геть із подиву гідною швидкістю.

– Ніколи не бачив її у своєму житті! – пробурчав він. – Що це може означати? Як таке могло статися? Тепер я пригадав – я привіз цей саркофаг із Неаполя, а не з Венеції. Чудова пам’ятка історії. Я не для того його сюди привіз, щоб якась ідіотка залізла в нього й дозволила себе там убити!

Він ухопився за лацкан свого пальта з лівого боку.

– Це занадто для мене… Моє серце… Де Емма? Лікарю…

Доктор Квімпер узяв його за руку.

– З вами буде все гаразд, – сказав він. – Я вам приписую невеличкий стимулянт. Бренді.

Вони пішли разом до будинку.

– Сер! Будь ласка, сер!

Інспектор Бейкон обернувся. Двоє хлопців, засапані, примчали на велосипедах. Вони не відривали від інспектора благального погляду.

– Будь ласка, сер, дозвольте нам подивитися на труп.

– Ні, дивитися на труп дітям не дозволяється.

– О, сер, ми вас благаємо. Адже буває всяке й, можливо, ми знаємо, хто вона, та жінка. Невже вам шкода? Це ж несправедливо. Ось воно, вбивство, у нашій коморі. Можливо, такого шансу нам більш ніколи не випаде. Згляньтеся над нами, сер.

– А хто ви, власне, такі?

– Я Александер Істлі, а це мій друг, Джеймс Стодарт-Вест.

– Чи ви коли-небудь бачили десь у цьому місці біляву жінку в пальті зі світлого білячого хутра?

– Я не можу пригадати точно, – схитрував Александер. – Але якби я скинув на неї поглядом…

– Дозволь їм подивитися, Сандерсе, – сказав інспектор Бейкон констеблю, який стояв на варті біля дверей. – Зрештою й ми були колись хлопчаками.

– О, дякуємо вам, сер! – радісно вигукнули хлопці. – Ви дуже добрі до нас, сер.

Бейкон обернувся й пішов до будинку.

– А зараз, – похмуро пробурчав він, – послухаймо, що нам скаже міс Люсі Айлесберроу!

ІІІ

Після того як вона відвела поліцію до Довгої комори й коротко розповіла про свої дії, Люсі відійшла на задній план подій, утім, не мала найменшого сумніву, що поліція не завершила з нею розмову.

Вона щойно закінчила чистити картоплю на чіпси, що їх мала намір готувати на вечерю, коли їй повідомили, що інспектор Бейкон викликає її до себе. Люсі відставила набік велику миску з холодною підсоленою водою, куди поклала картоплю, і пішла за полісменом, який повів її туди, де чекав на неї інспектор. Вона сіла й стала спокійно чекати його запитань.

Вона назвала своє ім’я та прізвище й лондонську адресу й додала з власної ініціативи:

– Я назву вам кілька прізвищ та адрес тих людей, які можуть надати вам детальну інформацію про мене.

Імена та прізвища були неабиякі. Адмірал флоту, Прево Оксфордського коледжу, Дама Британської Імперії. Попри своє бажання інспектор Бейкон був дещо приголомшений, він ніяк не сподівався, що Люсі має таких знайомих.

– А зараз, міс Айлесберроу, я хочу про дещо вас запитати. Ви пішли в Довгу комору, щоб знайти там фарбу, чи не так? І після того як знайшли фарбу, ви взяли ломика, підняли віко саркофага й знайшли там труп. Що ви шукали в саркофазі?

– Я шукала там труп, – сказала Люсі.

– Ви шукали там труп – і ви його знайшли! Чи не здається вам це досить незвичайною історією?

– Атож, це дуже незвичайна історія. Дозвольте, я вам усе поясню.

– О, так, я хотів би, щоб ви мені все пояснили.

Люсі коротко розповіла йому про події, які привели її до сенсаційного відкриття.

Інспектор підсумував її розповідь голосом, у якому лунали нотки обурення:

– Отже, вас найняла стара леді, щоб ви влаштувалися тут на службу й обшукали дім та околицю з метою знайти труп. Я правильно вас зрозумів?

– Так.

– Хто ця стара леді?

– Міс Джейн Марпл. Нині вона живе за адресою Медісон- роуд, 4.

Інспектор записав адресу.

– Ви сподіваєтеся, я повірив у вашу історію?

Люсі відповіла лагідним голосом:

– Можливо, і ні, доки не зустрінетеся з міс Марпл і вона не підтвердить вам мою розповідь.

– Я, звісно, поговорю з нею. Мабуть, вона зсунулася з глузду.

Люсі не стала йому вказувати на те, що довести правильність своїх припущень аж ніяк не є свідченням розумової неповноцінності. Натомість вона запитала:

– Що ви збираєтеся сказати міс Крекенторп. Про мене?

– Чому ви запитуєте про це?

– Розумієте, у тому, що стосується міс Марпл, я свою роботу виконала. Я знайшла труп, який вона доручила мені знайти. Але я ще перебуваю на службі в міс Крекенторп, і в домі присутні двоє голодних хлопців, а можливо, сюди приїдуть інші члени родини, коли довідаються про те, що тут відбулося. Вона потребує допомоги в домашньому господарстві. Якщо ви підете й розповісте їй, що я влаштувалася на цю посаду тільки для того, щоб знайти мертве тіло, вона може викинути мене геть. Якщо ні, то я ще зможу тут попрацювати й бути корисною.

Інспектор подивився на неї важким поглядом.

– Поки що я нікому нічого не стану повідомляти, – сказав він. – Бо я ще не знайшов підтвердження тому, що ви мені розповіли. Я не можу виключати, що ви все це вигадали.

Люсі підвелася на ноги.

– Дякую вам. Тоді я повертаюся на кухню й далі роблю свої справи.

Розділ сьомий

І

– Мабуть, нам ліпше передати цю справу Скотленд-Ярду, думаю, що й ви так вважаєте, Бейконе?

Головний констебль подивився на інспектора Бейкона запитальним поглядом. Інспектор був високим і кремезним чоловіком – а вираз його обличчя свідчив про те, що він відчуває глибоку огиду до всього людства.

– Жінка не з місцевих, – сказав він. – Є підстави вважати – з її спіднього одягу – що вона може бути іноземкою. Звичайно, – поквапно додав інспектор Бейкон, – ще рано щось стверджувати остаточно. Зачекаймо попереднього розслідування.

Головний констебль кивнув головою.

– Це попереднє розслідування буде сутою формальністю, я так вважаю?

– Так, сер. Я бачився з коронером.

– І на коли воно призначене?

– На завтра. Я так розумію, що всі інші члени родини Крекенторпів уже будуть тут на час засідання. Існує лише невеличкий шанс, що хтось із них зможе впізнати її. Вони прийдуть усі.

Він подивився на список, який тримав у руці.

– Гарольд Крекенторп, наскільки мені відомо, досить важлива особа в Сіті. Альфред – щиро кажучи, я так і не зрозумів, що він робить. Седрік – це той, хто живе за кордоном. Малює!

Інспектор промовив це слово з такою витонченою зневагою, що головний констебль усміхнувся у свої вуса.

– А чи маємо ми підстави вважати, що родина Крекенторпів має якийсь стосунок до злочину? – запитав він.

– Ні, вони ніяк до нього не причетні, крім того факту, що труп було знайдено на території їхнього маєтку, – сказав інспектор Бейкон. – Ну й лишається невелика можливість, що художник, який належить до цієї родини, зможе впізнати жертву. Що мене найбільше збиває з пантелику, то це базікання про поїзд.

– А, так. Ви вже зустрічалися з тією старою дамою, як її там… – Головний констебль подивився на папери, які лежали на його столі. – Міс Марпл?

– Так, сер, зустрічався. І вона анітрохи не сумнівається, що все було саме так, як вона вважає. Чи схибнулася вона, чи ні, я не знаю, але вона твердить одне й те саме: мовляв, її подруга бачила, як ту жінку задушили в поїзді, ну й усе таке інше. А як на мене, то це маячня – деякі старі дами постійно бачать усілякі дивовижі, такі як летючі тарілки у власному саду або російські шпигуни в місцевій бібліотеці. Але не випадає сумніватися, що вона справді найняла ту молоду жінку, яка працює в різних леді, і доручила їй знайти труп, і та жінка виконала її доручення.

– Так, вона справді знайшла труп, – зауважив головний констебль. – Знаєте, це справді дивовижна історія. Марпл, міс Джейн Марпл – схоже, я вже десь чув це ім’я… Хай там як, а я сконтактуюся зі Скотленд-Ярдом. Гадаю, ти маєш рацію, що це злочин не місцевого значення – хоч про це поки що не варто згадувати. Чим менше відомостей ми надамо пресі, тим ліпше.

ІІ

Попереднє розслідування було суто формальною справою. Ніхто не зголосився підійти й упізнати задушену жінку. Люсі викликали, щоб вона посвідчила, як знайшла труп, а лікар засвідчив причину смерті – задушення. Подальше розслідування було відкладене на потім.

Був холодний і вітряний день, коли родина Крекенторпів вийшла із зали, у якій відбувалося попереднє розслідування. Усі п’ятеро були тут: Емма, Седрік, Гарольд, Альфред і Браєн Істлі, чоловік померлої дочки Едіт. Приїхав також містер Вімборн, старший партнер адвокатської фірми, яка завідувала справами родини Крекенторпів. Він приїхав сюди з Лондона, щоб узяти участь у попередньому розслідуванні, попри велику зайнятість. Протягом якоїсь хвилини всі вони стояли на тротуарі, тремтячи від холоду. Навколо них зібрався досить великий натовп; пікантні подробиці про знайдений у саркофазі труп були описані як у лондонській пресі, так і в місцевих газетах.

Навколо шепотілися:

– Це вони…

– Ходімо геть! – гостро сказала Емма.

Великий, узятий напрокат «даймлер» під’їхав до бровки хідника. Емма сіла в машину й помахом руки покликала Люсі. За нею посідали містер Вімборн, Седрік і Гарольд.

Браєн Істлі сказав:

– Альфреда я заберу у свою тарадайку.

Водій зачинив дверцята, і «даймлер» наготувався від’їхати.

– О, стривайте! – скрикнула Емма. – Онде хлопці.

Хлопців, попри їхні ображені протести, залишили вдома, у Резерфорд-Холі, але тепер вони з’явилися тут, усміхаючись від вуха до вуха.

– Ми приїхали на велосипедах, – сказав Стодарт-Вест. – Полісмен був дуже добрий і дозволив нам примоститися в глибині зали. Я сподіваюся, ви нічого не маєте проти, міс Крекенторп? – чемно докинув він.

– Вона нічого не має проти, – відповів Седрік за свою сестру. – Молодість буває лише раз у житті. Це ваше перше попереднє розслідування, чи не так?

– Воно нас розчарувало, – сказав Александер. – Усе так швидко закінчилося.

– Нам не слід стояти тут і розмовляти, – роздратовано мовив Гарольд. – Навколо зібрався цілий натовп людей. І всі, хто має фотоапарат.

На його знак водій від’їхав від бровки. Хлопці весело помахали їм руками.

– Усе так швидко закінчилося! – сказав Седрік. – Ось що вони думають, ці юні невинні діти. А воно для них лише починається.

– Це дуже прикра історія, – сказав Гарольд. – Надзвичайно прикра. Я думаю…

Він подивився на містера Вімборна, який стулив свої тонкі губи й похитав головою з виразом огиди.

– Сподіваюся, – сказав він повчальним тоном, – що розслідування буде незабаром успішно завершене. Поліція виявилася на висоті. Проте це справді, як слушно зазначив Гарольд, дуже прикра історія.

Говорячи, він подивився на Люсі, й у його погляді було очевидне несхвалення. «Якби ця молода жінка, – здавалося, говорили його очі, – не пхала свого носа, куди не слід, нічого б не сталося».

Цю думку, чи дуже на неї схожу, промовив уголос Гарольд Крекенторп.

– До речі… е… е… міс… е… е… Айлесберроу, чому вам забаглося зазирнути в саркофаг?

Люсі давно чекала, коли хтось із родини поставить їй таке запитання. Вона знала, що поліція поцікавиться цим у першу чергу; проте, на її превеликий подив, таке запитання досі не спало на думку нікому більше.

Седрік, Емма, Гарольд і містер Вімборн – усі дивилися на неї.

Свою відповідь – а чого вона варта, зараз стане очевидно – Люсі, звичайно, підготувала заздалегідь.

– Розумієте, – сказала вона невпевненим голосом, – я навіть не знаю… У мене виникло відчуття, що все те місце треба прибрати й почистити. Адже там чувся, – вона завагалася, – запах, дуже дивний і неприємний…

Вона непомильно розрахувала, що це нагадування про сморід примусить зіщулитися кожного.

Містер Вімборн промурмотів:

– Так… так… звичайно… Поліційний хірург сказав, що минуло три тижні… Я думаю, усі ми повинні докласти зусиль, щоб не думати про це. – Він підбадьорливо усміхнувся до Емми, яка дуже зблідла. – Пам’ятайте, – сказав він, – що та бідолашна молода жінка не мала ніякого стосунку до жодного з вас.

– Я б не стверджував цього так категорично – сказав Седрік.

Люсі Айлесберроу подивилася на нього з певним інтересом. Їй відразу впала у вічі разюча несхожість у вигляді братів. Седрік був великим чоловіком з обвітреним обличчям, скуйовдженим темним волоссям і жартівливими манерами. Він приїхав з аеропорту неголеним і, хоч поголився перед від’їздом на попереднє розслідування, проте залишився в тому самому костюмі, у якому приїхав, і було схоже, що то його єдиний костюм: старі фланелеві штани сірого кольору й латаний, досить мішкуватий піджак. Одне слово, вигляд у нього був богемний, як і його ставлення до життя, і, схоже, він цим неабияк пишався.

Його брат Гарольд, навпаки, був досконалим портретом джентльмена із Сіті й директора солідної компанії. Високий, підтягнутий, він мав чорне волосся, що трохи облисіло на скронях, маленькі чорні вуса й був одягнений у чорний, бездоганно скроєний костюм та сіру краватку з перлиною. Він мав вигляд того чоловіка, яким був, – тверезого й успішного бізнесмена.

Він сказав із певним роздратуванням у голосі:

– Знаєш, Седріку, твоє зауваження здається мені вкрай недоречним.

– Не бачу, чому? Зрештою, вона була в нашій коморі. Чого вона туди прийшла?

Містер Вімборн кахикнув і сказав:

– Можливо, вони влаштували там… е… е… побачення. Думаю, усій околиці було відомо, що ключ від комори висить на дверях, на цвяхові.

Його тон виражав обурення такою необережністю. Це було настільки очевидно, що Емма стала виправдовуватися:

– Так почалося з війни. Тоді в нашій коморі був такий собі штаб громадянської протиповітряної оборони. Люди приходили туди, щоб зварити какао на спиртовій плиті й погрітися після чергування. А що в Довгій коморі красти було нічого, то після закінчення війни ми вирішили залишити ключ там, де він завжди висів. Так зручніше для людей із «Жіночого інституту». Якби ми тримали його в домі, це створювало б чимало проблем і для нас, і для тих, кому знадобиться комора. Іноді в нашому домі немає нікого – навіть прислуги. А ті люди приходять до нас лише на короткий час…

Її голос затих. А говорила вона цілком машинально, промовляючи слова пояснення без інтересу, так, ніби її думки витали десь далеко.

Седрік подивився на неї спантеличеним поглядом.

– Ти стурбована, сестричко? Що з тобою?

Гарольд роздратовано зауважив:

– Ти ще запитуєш, Седріку?

– Так, я запитую. Через незнайому молоду жінку, яка дозволила вбити себе в коморі нашого маєтку (звучить, як вікторіанська мелодрама) Емма, звичайно, свого часу пережила шок, але вона завжди була розумною й стриманою дівчиною, тому я не розумію, чому вона стурбована тепер. Нехай йому чорт, людина спроможна звикнути до чого завгодно.

– Деяким людям значно важче звикнути до вбивства, аніж таким, як ти, – сказав Гарольд крижаним тоном. – Певно, вбивство коштує лише два пенні на Мальорці, але…

– На Ібіці, а не на Мальорці.

– Це одне й те саме.

– Аж ніяк – то зовсім інший острів.

Гарольд незворушно провадив:

– Я маю на увазі, що хоч убивство може бути чимось звичайним для тебе, адже ти живеш серед людей латинського походження, наділених палким темпераментом, проте в Англії ми ставимося до таких подій з усією серйозністю. – Він додав, і в його голосі тепер пролунало ще більше роздратування: – І знаєш, Седріку, виходити на люди, а тим більше з’являтися на попередньому розслідуванні в такому костюмі…

– А чим тобі не до вподоби мій костюм? Він дуже зручний.

– Він непристойний.

– Хай там як, а це єдиний костюм, що я маю із собою. Я не став пакувати скриню зі своїм одягом, бо поспішав приєднатися до родини в час такого випробування. Я художник, а художники люблять, щоб їм було зручно в їхньому одязі.

– То ти досі намагаєшся малювати?

– Послухай-но, Гарольде, що ти хочеш сказати своїм «намагаєшся»?

Містер Вімборн прочистив горло з авторитетним виразом.

– Ця дискусія ні до чого корисного не приведе, – сказав він докірливим тоном. – Я сподіваюся, моя люба Еммо, ви мені скажете, чи я ще можу якось вам прислужитися, перш ніж повернуся до міста.

Докірливий тон містера Вімборна справив своє враження, й Емма Крекенторп швидко сказала:

– З вашого боку було дуже люб’язно приїхати сюди.

– Ну що ви! За тих обставин, які склалися, ми просто зобов’язані стежити за перебігом розслідування, яке має стосунок до вашої родини. Я домовився про зустріч з інспектором у вашому домі. Я не маю найменшого сумніву, що, хоч якою прикрою стала для вас ситуація, вона скоро буде прояснена. Як на мене, то навряд чи випадає сумніватися в тому, що там відбулося. Як Емма повідомила нам, усім в околиці було відомо, що ключ від Довгої комори висить на її дверях. Тож видається дуже ймовірним, що в ці зимові місяці там мали звичай улаштовувати побачення закохані парочки. Неважко здогадатися, що там виникла сварка, і якийсь молодик утратив контроль над собою. Нажаханий тим, що вчинив, він накинув оком на саркофаг і дійшов висновку, що це чудове місце для того, аби приховати свій злочин.

Люсі подумала: «Атож, це видається дуже ймовірним. Саме така думка спадає першою».

Седрік сказав:

– Ви кажете про місцевих людей. Але ж ніхто з них не зміг упізнати задушену жінку.

– Розслідування тільки починається. Немає сумніву, що жертву впізнають, рано чи пізно. І не слід виключати, звичайно, що чоловік-убивця належить до людей місцевих, а дівчина приїхала сюди з іншої місцевості, можливо, з якогось іншого кварталу Брекгемптона. Брекгемптон – велике місто, за останні двадцять років воно виросло неймовірно.

– Якби я був дівчиною, що прийшла на побачення зі своїм молодим чоловіком, я не дозволив би повести себе в холодну комору, розташовану бозна-де, – заперечив Седрік. – Я віддав би перевагу теплим обіймам у кіно, ви зі мною згодні, міс Айлесберроу?

– Невже нам треба заглиблюватися в усе це? – жалібним голосом запитав Гарольд.

І саме тоді, коли пролунало його запитання, автомобіль зупинився перед парадними дверима Резерфорд-Холу, й усі вийшли.

Розділ восьмий

І

Увійшовши до бібліотеки, містер Вімборн від несподіванки закліпав своїми гострими старими очима, коли його погляд ковзнув від інспектора Бейкона, з яким він уже розмовляв, до світловолосого вродливого чоловіка, який стояв перед ним.

– Це детектив-інспектор Кредок із Нового Скотленд-Ярду, – відрекомендував його інспектор Бейкон.

– Нового Скотленд-Ярду? – здивовано перепитав містер Вімборн, і його брови підскочили вгору.

Дермот Кредок, що мав приємні манери, з невимушеністю, якій можна було позаздрити, пояснив:

– Річ у тому, містере Вімборн, що нам доручили взяти участь у розслідуванні цієї справи. А що ви захищаєте юридичні інтереси родини Крекенторпів, то я вважаю за необхідне поділитися з вами невеличкою інформацією конфіденційного характеру.

Ніхто не вмів краще за інспектора Кредока подати дуже невеличку порцію істини з такою впевненістю, ніби йшлося про повну істину.

– Сподіваюся, інспектор Бейкон заперечувати не стане, – додав він, скинувши поглядом на колегу.

Інспектор Бейкон із належною врочистістю підтвердив свою згоду, жодним жестом не показавши, що все домовлено заздалегідь.

– Ситуація, як ви самі, либонь, розумієте, така, – сказав Кредок. – Ми маємо підстави вважати, – з тієї інформації, яка нам надійшла, – що мертва жінка не проживала в цій місцевості, що вона приїхала сюди з Лондона, а до Лондона недавно прибула з якоїсь іноземної країни. Мабуть (хоч ми тут не маємо цілковитої певності), із Франції.

Містер Вімборн знову підняв свої брови.

– Невже справді? – запитав він.

– Ситуація й справді така, – втрутився інспектор Бейкон. – Тому головний констебль вирішив, що Скотленд-Ярд має більші можливості розслідувати цю справу.

– Я можу лише сподіватися, – сказав містер Вімборн, – що справу буде розслідувано швидко. Як ви, звичайно, розумієте, ця історія стала джерелом великих випробувань для родини. Хоч особисто вони й непричетні до злочину, проте…

Він замовк на хвилину, але інспектор Кредок негайно заповнив паузу.

– Проте не вельми приємно знайти задушену жінку на території свого маєтку? Не можу не погодитися з вами. А зараз я хотів би допитати кількох членів родини…

– Я, власне, не розумію…

– Що вони можуть мені сказати? Мабуть, нічого цікавого, але хто знає… Думаю, найбільшу частину потрібної мені інформації я можу добути від вас, сер. Інформації про цей будинок і цю родину.

– А який зв’язок така інформація може мати з незнайомою молодою жінкою, що приїхала з-за кордону й була вбита тут?

– Тут ми справді маємо проблему, – сказав Кредок. – Як вона опинилася тут? Чи раніше вона мала якийсь зв’язок із цим будинком? Чи не служила вона в ньому протягом певного часу? Покоївкою, скажімо. Чи, може, вона прийшла сюди, щоб зустрітися з чоловіком, який колись жив у Резерфорд- Холі?

Містер Вімборн холодно зауважив, що в Резерфорд-Холі не жив ніхто, крім Крекенторпів, відтоді як Джосія Крекенторп побудував його в 1884 році.

– Цікавий факт, – сказав Кредок. – Я буду вам вельми вдячний, якщо ви дасте мені короткий опис історії цієї родини…

Містер Вімборн стенув плечима.

– Тут нема чого багато розповідати. Джосія Крекенторп мав підприємство з виробництва солодкого й пікантного печива, прянощів, маринадів і такого іншого. Він надбав великий статок. Він побудував цей дім. Лютер Крекенторп, його старший син, тепер живе в ньому.

– А його інші сини?

– Він мав ще одного сина, – Генрі, – який загинув в автомобільній катастрофі в 1911 році.

– А чи теперішній містер Крекенторп коли-небудь мав намір продати цей дім?

– Він не міг продати його, – сухо відповів адвокат. – Такими були умови батьківського заповіту.

– Можливо, ви розповісте мені про заповіт?

– А чому я повинен розповідати вам про заповіт?

Інспектор Кредок усміхнувся:

– Бо я зможу подивитися його й без вас, якщо захочу, у Сомерсет-Гаусі[5].

Містер Вімборн знехотя відповів йому кривою посмішкою:

– Ви маєте цілковиту слушність, інспекторе. Я тільки хотів сказати, що інформація, яку ви просите вам надати, не має жодного стосунку до справи, котру ви розслідуєте. Що ж до заповіту Джосії Крекенторпа, то в ньому нема ніякої таємниці. Він залишив свій великий статок довіреним особам, прибутки з того статку мають виплачуватися його синові Лютеру протягом усього його життя, а по смерті Лютера капітал має бути порівну розділений між дітьми Лютера: Едмундом, Седріком, Гарольдом, Альфредом, Еммою та Едіт. Едмунд був убитий на війні, а Едіт померла чотири роки тому; тож коли Лютер Крекенторп помре, гроші будуть поділені між Седріком, Гарольдом, Альфредом, Еммою та сином Едіт – Александером Істлі.

– А кому дістанеться будинок?

– У заповіті сказано, що будинок відійде найстаршому із синів Лютера Крекенторпа або його нащадкам.

– А чи був Едмунд Крекенторп одружений?

– Ні, не був.

– Отже, маєток відійде…

– До наступного сина – Седріка.

– Містер Лютер Крекенторп не може його позбутися?

– Ні.

– І він не контролює капітал?

– Ні.

– Вам це не здається дивним? – запитав інспектор Кредок. – Певно, батько не любив його.

– Ви не помилилися, – сказав інспектор Вімборн. – Старий Джосія був розчарований, що його старший син не виявив жодного інтересу до родинного бізнесу – чи то будь-якого бізнесу. Лютер гаяв свій час, мандруючи за кордоном та колекціонуючи предмети мистецтва. Старий Джосія дуже не полюбляв такої діяльності. Тому він залишив свої гроші під опікою для наступного покоління.

– Але поки що наступне покоління не має ніякого прибутку, крім тих невеликих грошей, які вони самі собі заробляють або які дає їм батько, а у батька хоч і є солідний прибуток, проте він не може розпоряджатися капіталом.

– Саме так. Проте який стосунок усе це має до вбивства невідомої жінки іноземного походження, я збагнути не годен.

– Схоже, воно й справді не має до цього жоднісінького стосунку, – швидко погодився інспектор Кредок. – Я лише хотів уточнити факти.

Містер Вімборн скинув на нього гострим поглядом, а потім, ніби задоволений його результатом, підвівся на ноги.

– Я зараз хочу повернутися до Лондона, – сказав він. – Якщо, звісно, у вас більше немає до мене запитань.

Він подивився на одного інспектора, потім на іншого.

– Ні, сер, дякуємо вам.

З холу долинув гучний звук гонга.

– О Боже! – сказав містер Вімборн. – Певно, хтось із хлопчиків розважається.

Інспектор Кредок підвищив голос, щоб перекричати гонг, і сказав:

– Ми поки що залишимо родину, нехай вони спокійно з’їдять ланч, але інспектор Бейкон і я хочемо повернутися – скажімо, десь о чверть на третю – і коротко поговорити з кожним членом родини.

– Ви вважаєте це необхідним?

– Ну, знаєте… – Кредок стенув плечима. – Ми не маємо права пропускати жодного шансу. Хтось може щось пригадати, і це допоможе нам з’ясувати особистість тієї жінки.

– Я сумніваюся, інспекторе. Дуже в цьому сумніваюся. Але бажаю вам успіху. Як я щойно сказав, чим скоріше ця гидка історія проясниться, тим ліпше буде для кожного.

Похитавши головою, він повільно вийшов із кімнати.

ІІ

Повернувшись із попереднього розслідування, Люсі відразу поквапилася на кухню й була заклопотана приготуванням ланчу, коли Браєн Істлі просунув голову у двері.

– Чи можу я вам чимось допомогти? – запитав він. – Я вмію все робити по дому.

Люсі подивилася на нього швидким, але, можливо, надто уважним поглядом. Браєн приїхав на своєму маленькому автомобілі марки «ем-джі», коли слухання вже почалося, і вона не встигла як слід його роздивитися.

Вона побачила перед собою чоловіка, який справляв непогане враження. Істлі здався їй приємним на вигляд молодиком, якому було років тридцять із гаком, з брунатним чубом, виразними синіми очима й величезними світлими вусами.

– Хлопці досі не повернулися, – сказав він, заходячи й сідаючи на куточок кухонного столу. – Їм знадобиться ще хвилин двадцять, щоб доїхати на велосипедах.

Люсі всміхнулася.

– Вони були сповнені рішучості нічого не пропустити.

– Я не можу їх звинувачувати. Маю на увазі, що це перше розслідування в їхньому ще молодому житті, а до того ж воно відбувається, можна сказати, у їхній родині.

– Ви не могли б звільнити мені стіл, містере Істлі? Я хочу поставити туди жаровню.

Браєн підкорився.

– Я бачу тут розпечений жир. А що ви на нього покладете?

– Йоркширський пудинг.

– Старий добрий Йоркшир. Отже, на сьогодні буде й традиційний ростбіф, який так полюбляли їсти у старій добрій Англії.

– Так.

– Такі страви раніше готували на похорон. Пахне смачно. – Він нахилив голову й понюхав страву. – Вам не заважає моє базікання?

– Якщо ви вже прийшли допомагати, то допомагайте. – Вона дістала з печі ще одну жаровню. – Переверніть кружальця картоплі, щоб вони підсмажилися з протилежного боку…

Браєн охоче виконав доручення.

– То все це смажилося тут, поки ми перебували на попередньому розслідуванні? А ви не боялися, що ваші страви перетворяться на попіл?

– Ні, звичайно. Плита має терморегулятор.

– Це щось подібне до електричного мозку, правильно я вгадав?

Люсі скинула на нього швидким поглядом.

– Цілком правильно. А зараз поставте цю жаровню в піч. Ось, візьміть ганчірку, щоб не обпектися. Поставте її на другу полицю, на верхній у мене пектиметься пудинг.

Браєн підкорився, але не втримався, щоб не зойкнути від болю.

– Обпеклися?

– Зовсім трохи. Не страшно. Яка небезпечна професія – готувати їжу!

– Думаю, ви ніколи її собі не готуєте?

– Правду кажучи, готую – і досить часто. Але щось якомога простіше. Можу зварити собі яйце – якщо не забуду подивитися на годинник. Можу підсмажити яєчню з беконом. Або настромити на рашпіль стейк. Можу відкрити банку із супом. Я маю у своєму помешканні невеличку електричну плитку найпримітивнішого зразка.

– Ви живете в Лондоні?

– Якщо ви називаєте це життям – то так.

Його голос прозвучав сумно. Він дивився, як Люсі запихає в духовку жаровню з йоркширським пудингом.

– Як тут приємно, – сказав він, глибоко зітхнувши.

Люсі тепер могла відірватися від плити й приділити своєму співрозмовникові більшу увагу.

– Де приємно – на кухні?

– Так. Вона нагадує мені кухню в нашому домі – коли я був малим хлопцем.

Люсі була вражена журливими нотами в голосі Браєна Істлі. Придивившись до нього уважніше, вона зрозуміла, що він значно старший, аніж їй здалося спочатку. Він мав близько сорока років. Було важко уявити, що він доводиться батьком Александерові. Він нагадав їй одного з численних пілотів часів війни, коли вона була вразливою чотирнадцятирічною дівчинкою. Відтоді вона виросла й увійшла в повоєнний світ – але мала таке відчуття, ніби Браєн так і не зміг увійти до цього сучасного світу, здавалося, ніби роки оминули його. Його наступні слова підтвердили її враження. Він знову сів на кухонний стіл.

– Це важкий світ, – сказав він, – ви зі мною згодні? Я хотів сказати, що жити в ньому дуже важко. Власне кажучи, мене ніхто цього не навчив.

Люсі пригадала, що їй розповідала про нього Емма.

– Ви були пілотом на військовому літаку, правда ж? – запитала вона. – І вас нагородили медаллю, чи не так?

– Справді нагородили, але користі з того мені було мало. Люди знають, що ти нагороджений за бойові заслуги й намагаються чимось тобі допомогти. Пропонують роботу й усе таке. Дуже люб’язно з їхнього боку. Але робота конторська, а ти зовсім не готовий до неї. Ти просто нездатний сидіти за столом у лабіринті цифр. У мене були свої ідеї, я намагався навіть дещо запровадити в життя. Але не було фінансової підтримки. Я не міг знайти хлопців, які погодилися б укласти гроші в те, що я задумав. Якби я мав бодай трохи капіталу…

Він замислився, а тоді запитав:

– Ви не знали Еді, мою дружину? Ні, звичайно, ви її не знали. Вона дуже відрізнялася від усієї цієї компанії. Насамперед була молодша від них. По-друге, служила в Жіночих допоміжних військах повітряних сил. Вона завжди казала, що її старий зсунувся з глузду. Тремтів над грішми так, ніби міг забрати їх із собою в могилу. Але забрати їх туди він не зможе. Гроші мають бути поділені, коли він помре. Частка Еді дістанеться Александерові, звісно. Але він не зможе розпоряджатися капіталом, поки йому не виповниться двадцять один рік.

– Пробачте, але я знову попрошу вас злізти зі столу. Я хочу підготувати їжу до подачі на стіл і приготувати соус.

У цю мить з’явилися Александер і Стодарт-Вест, засапані, з рожевими обличчями.

– Привіт, Браєне, – лагідно звернувся Александер до батька. – Ось ти куди прийшов. Як смачно пахне цей шмат яловичини! А йоркширський пудинг буде?

– Звичайно, буде. Ось він, тут.

– Нас годують жахливим йоркширським пудингом у школі. Він такий у них водянистий і такий слизький.

– Зникніть із-перед моїх очей, – сказала Люсі. – Я хочу зготувати соус.

– Зготуйте багато соусу. Ви можете зготувати два повні соусники?

– Так, зможу.

– Клас-но, – сказав Стодарт-Вест, докладаючи всіх зусиль, щоб промовити це слово з австралійським акцентом.

– Я не люблю, коли соус блідий, – сказав Александер із тривогою в голосі.

– Він не буде блідий.

– Вона надзвичайна куховарка, – сказав Александер батькові.

Люсі мала миттєве враження, що ці двоє помінялися ролями. Александер говорив, як говорить добрий батько, розмовляючи зі своїм сином.

– Ми зможемо допомогти вам, міс Айлесберроу? – чемно поцікавився Стодарт-Вест.

– Так, можете. Александере, піди й удар у гонг. А ти, Джеймсе, віднеси тацю до їдальні. Ви віднесете туди м’ясо, містере Істлі, а я – картоплю та йоркширський пудинг.

– Тут присутній чоловік зі Скотленд-Ярду, – сказав Александер. – Як ви думаєте, він їстиме з нами ланч?

– Це залежить від того, чи запросить його до столу ваша тітка.

– Не думаю, що тітка Емма буде проти… Вона дуже гостинна. Але навряд чи це сподобається дядькові Гарольду. Він страшенно роздратований цим убивством. – Александер вийшов у двері з тацею, сповістивши через плече деякі додаткові відомості: – Містер Вімборн тепер перебуває в бібліотеці разом із чоловіком зі Скотленд-Ярду. Але він не залишається на ланч. Він сказав, що йому терміново треба повернутися до Лондона. Ходімо, Стодере. О, я геть забув. Я ж його попросив піти замість мене вдарити в гонг.

У цю мить пролунав удар гонгу. Стодарт-Вест був справжнім артистом. Він уклав у цей удар усе своє мистецтво й урвав будь-які подальші розмови.

Браєн приніс м’ясо, Люсі прийшла слідом із картоплею й пудингом і повернулася, щоб узяти два наповнені по вінця соусники.

Містер Вімборн стояв посеред холу й натягував рукавички, коли Емма збігла вниз по сходах.

– Ви справді не хочете залишитися на ланч, містере Вімборн? Стіл уже накритий.

– Ні, у мене важливе ділове побачення в Лондоні. Не турбуйтеся, у поїзді є вагон-ресторан.

– Я дуже вдячна вам за те, що прийшли, – сказала Емма.

Два офіцери поліції вийшли з бібліотеки.

Містер Вімборн узяв руку Емми у свою.

– Вам немає чого тривожитися, моя люба, – сказав він. – Це детектив-інспектор Кредок, який приїхав із Нового Скотленд-Ярду, щоб узятися за розслідування цієї справи. Він повернеться сюди о пів на третю, щоб розпитати вас про факти, які можуть допомогти його розслідуванню. Але, повірте мені, вам немає чого тривожитися. – Він подивився на Кредока. – Я можу сказати міс Крекенторп те, що ви сказали мені?

– Звичайно, сер.

– Інспектор Кредок щойно мені сказав, що це не місцевий злочин. Вважають, що вбита жінка приїхала сюди з Лондона й вона, мабуть, іноземка.

Емма Крекенторп гостро запитала:

– Іноземка? Вона француженка?

Містер Вімборн, очевидно, хотів утішити Емму своїм повідомленням. Але її слова захопили його зненацька. Погляд Дермота Кредока швидко ковзнув від нього й упав на обличчя Емми.

Він не міг зрозуміти, чому вона так відразу дійшла висновку, що вбита жінка – француженка, і чому ця думка так її стривожила.

Розділ дев’ятий

І

Єдиними людьми, що віддали належне чудовому ланчу Люсі, були двоє хлопчиків і Седрік Крекенторп, який, здавалося, анітрохи не переймався обставинами, що примусили його повернутися до Англії. Він розглядав цю подію як досить кумедний жарт моторошних сил природи.

Таке ставлення, помітила Люсі, неймовірно дратувало його брата Гарольда. Гарольд, схоже, сприймав убивство як персональну образу для родини Крекенторпів, і його роздратування було таким, що він майже не їв ланчу. Емма здавалася стривоженою й нещасливою і теж майже не їла. Альфред, схоже, поринув у якісь свої думки й майже не розмовляв. Це був досить вродливий чоловік із тонким смаглявим обличчям і близько посадженими очима.

Після ланчу двоє офіцерів поліції повернулися й чемно запитали, чи можна їм обмінятися кількома словами з містером Седріком Крекенторпом.

Інспектор Кредок був дуже люб’язний і приязний.

– Сідайте, містере Крекенторп. Я так розумію, ви щойно повернулися з Балеарських островів. Ви там жили?

– Так, протягом останніх шістьох років. На острові Ібіца. Там я почував себе ліпше, ніж у цій похмурій країні.

– Я думаю, ви там мали набагато більше сонця, ніж ми тут, – сказав інспектор Кредок, приязно всміхаючись. – Але, наскільки мені відомо, ви зовсім недавно приїздили додому – на Різдво, якщо бути точним. Що примусило вас так скоро приїхати вдруге?

Седрік широко всміхнувся.

– Я одержав телеграму від Емми – своєї сестри. Раніше ніхто нікого не вбивав на території нашого маєтку. Емма хотіла, щоб ми зібралися всі, – тож я й приїхав.

– Ви цікавитеся кримінологією?

– О, немає потреби в застосуванні таких надуманих наукових термінів. Просто мені подобаються вбивства – цікаво, хто їх скоїв, і все таке. А тут, можна сказати, вбивство мало не на сходах нашого дому – таке трапляється хіба що раз у житті. Крім того, я подумав, що бідолашній Еммі знадобиться допомога – адже їй нелегко буде дати раду химерам старого батька, розібратися з поліцією та з усім іншим.

– Розумію. Ця подія розбудила ваші спортивні інстинкти, а також ваші родинні почуття. Я не маю найменшого сумніву, що ваша сестра буде надзвичайно вдячною вам – хоч обидва інші її брати теж приїхали, щоби бути з нею.

– Але не для того, щоб розважити її й заспокоїти, – сказав йому Седрік. – Гарольд цілком вибитий із рівноваги. Його репутації в Сіті може вельми зашкодити той факт, що він якоюсь мірою причетний до вбивства жінки сумнівної поведінки.

Кредок підняв брови.

– А звідки вам відомо, що вона була жінкою сумнівної поведінки?

– Ну, знаєте, ви повинні бути авторитетом у цій галузі. З огляду на факти це здається мені дуже ймовірним.

– Я подумав, а чи не виник у вас якийсь здогад щодо того, хто вона така?

– Думаю, інспекторе, вам уже відомо, – або вам підкажуть колеги, – що я не зміг упізнати її.

– Я сказав про здогад, містере Крекенторп. Ви могли ніколи не зустрічатися з цією жінкою – але у вас міг виникнути здогад про те, хто вона така або ким могла бути.

Седрік похитав головою.

– Ви гавкаєте не на те дерево. Я не маю абсолютно ніяких здогадів. Схоже, ви припускаєте, що вона приходила до Довгої комори на побачення з кимось із нас. Але жоден із нас тут не живе. Єдиними мешканцями цього дому є жінка й старий чоловік. Ви ж не можете всерйоз припускати, що вона приходила сюди на побачення з моїм вельми шанованим татусем?

– Наша ідея полягає в тому, – інспектор Бейкон цілком зі мною згоден, – що та жінка могла раніше мати якийсь зв’язок із вашим домом. Це могло бути багато років тому. Спробуйте озирнутися назад, містере Крекенторп.

Седрік замислився на хвилину або дві, потім похитав головою.

– Ми мали іноземних служниць вряди-годи, як і більшість людей, але нікого схожого я не пригадую. Ліпше розпитайте інших – вони знають більше, ніж я.

– Ми їх розпитаємо, звичайно.

Кредок відхилився назад на своєму стільці й провадив:

– Як ви вже чули на попередньому розслідуванні, дані медичного огляду не дають можливості дуже точно визначити час смерті. Більш як два тижні тому, менш як чотири тижні, тобто вбивство було скоєне десь близько до Різдва. Ви мені сказали, що приїздили додому на Різдво. Коли ви прибули до Англії й коли покинули її?

Седрік замислився.

– Дайте-но подумати… Приїхав сюди в неділю перед Різдвом – тобто двадцять першого грудня.

– Ви прилетіли прямо з Мальорки?

– Так. Вилетів о п’ятій ранку й прибув сюди опівдні.

– А коли поїхали?

– Я поїхав у наступну п’ятницю, двадцять сьомого числа.

– Дякую.

Седрік усміхнувся.

– Моє перебування тут, на жаль, збігається з імовірною датою вбивства. Але, повірте мені, інспекторе, задушення молодих жінок не належить до моїх різдвяних розваг.

– Сподіваюся, що ні, містере Крекенторп.

Інспектор Бейкон мовчав і лише дивився на допитуваного несхвальним поглядом.

– А крім того, такі дії не відповідали б святості Різдва, коли в людських душах мають панувати мир і взаємна доброзичливість, сподіваюся, ви зі мною згодні?

Седрік звернувся з цим запитанням до інспектора Бейкона, який лише щось буркнув у відповідь. Інспектор Кредок чемно промовив:

– Це все, містере Крекенторп. Дякую вам.

– Ну, що ви про нього думаєте? – запитав Кредок, коли Седрік зачинив за собою двері.

Бейкон знову несхвально буркнув і сказав:

– Нахабства йому не позичати. Щодо мене, то я терпіти не можу людей такого зразка. Розбещений народ ці митці, для них не проблема сплутатися з якою-небудь хвойдою.

Кредок усміхнувся.

– А що то за манера вдягатися, – не міг замовкнути Бейкон. – Ніякої пошани до такого серйозного дійства, як процедура попереднього розслідування. Таких брудних штанів мені вже давно не доводилося бачити. А його краватка? Схожа радше на кольорову ганчірку. Якщо ви хочете знати мою думку, то такий суб’єкт здатний легко задушити жінку й не думати про це.

– Але цю він не задушив, якщо не покинув Мальорку раніше двадцять першого числа, а це з’ясувати легко.

Бейкон скинув на нього гострим поглядом.

– Я бачу, ви досі жодного разу не назвали реальну дату вбивства.

– Ні, я поки що триматиму її в таємниці. Я завжди волію щось тримати у своєму рукаві на ранніх етапах розслідування.

Бейкон згідно кивнув головою.

– А потім викласти це перед ними, коли вони не чекають нічого подібного, – сказав він. – Чудова тактика!

– А зараз, – сказав Кредок, – послухаймо, що нам розповість зразковий джентльмен із Сіті.

Гарольд Крекенторп, стиснувши губи, міг мало чого сказати їм. Це справжнє лихо… Він боїться, що газети… Репортери, наскільки йому відомо, уже домагаються інтерв’ю… Дуже прикро… І дуже сумно…

Низка незакінчених речень Гарольда зрештою добігла кінця. Він відхилився назад на своєму стільці з виразом людини, яка відчула дуже поганий запах.

Запитання інспектора не дали бажаного результату. Ні, він не має найменшого уявлення, хто вона, та жінка, чи ким вона могла бути. Так, він приїздив до Резерфорд-Холу на Різдво. Він не міг приїхати раніше Святвечора, але потім залишився до наступного вікенду.

– Що ж, на цьому закінчимо, – сказав інспектор Кредок, не маючи наміру ставити ще якісь запитання. Він уже зрозумів, що з Гарольда Крекенторпа їм ніякого пуття не буде.

Він перейшов до Альфреда, що увійшов до кімнати із виразом безтурботності, яка здавалася дещо награною.

Кредок подивився на Альфреда Крекентора, й у нього виникло відчуття, що він уже десь його бачив. Невже й справді він десь зустрічав цього члена родини Крекенторпів? Чи, може, бачив його портрет у газеті? Пам’ять підказувала йому, що там було щось нечисто. Він запитав Альфреда, чим той займається, й одержав досить розпливчасту відповідь:

– Нині я працюю у страховому бізнесі. А зовсім недавно просував на ринок партію магнітофонів найновішої моделі. Досконала якість. До речі, я непогано на цьому заробив.

Інспектор Кредок слухав його з прихильним виразом, і ніхто не звернув би уваги на те, що він пильно придивляється до зовні бездоганного костюма Альфреда, відразу зрозумівши, що він коштує дуже дешево. Костюм Седріка був занедбаним і пошарпаним, але первісно він був добре скроєний і пошитий із дорогої тканини. Тут же він бачив перед собою відверто дешевий шик, що говорив сам за себе. Кредок чемно перейшов до своїх стандартних запитань. Альфредові тема розмови здалася цікавою й навіть досить потішною.

– Ви маєте всі підстави припустити, що задушена жінка могла працювати тут. Не як покоївка господині; я сумніваюся, щоб моя сестра коли-небудь користувалася послугами таких дівчат. І сумніваюся, що хтось користується ними тепер. Але, звичайно ж, на ринку домашньої прислуги присутня чимала кількість робочої сили чужоземного походження. У нас були дівчата з Польщі, а також кілька темпераментних німкень. Але якщо Емма рішуче відмовилася впізнати жінку, то я думаю, це спростовує ваше припущення, інспекторе, бо Емма має дуже добру пам’ять на обличчя. Тим більше, якби ця жінка приїхала з Лондона. До речі, чому ви вважаєте, що ця жінка приїхала з Лондона, інспекторе?

Він поставив це запитання ніби мимохідь, але його погляд був гострий і зацікавлений.

Інспектор Кредок усміхнувся й похитав головою.

Альфред подивився на нього проникливим поглядом.

– Ви мені не скажете, так? Вона, либонь, мала зворотний квиток у кишені пальта, чи не так?

– Можливо, містере Крекенторп.

– Ну, якщо вона приїхала з Лондона, то, мабуть, хлоп, із яким вона приїхала зустрітися, вирішив, що Довга комора – найзручніше місце, де можна порішити дівку й потім заховати її труп. Мабуть, він знав, що там усередині. Я шукав би його, якби був на вашому місці, інспекторе.

– Ми його шукаємо, – сказав інспектор Кредок і промовив ці три слова з глибокою переконаністю.

Він подякував Альфредові й відпустив його.

– Ви знаєте, – сказав він Бейкону, – я десь бачив цього суб’єкта раніше…

Інспектор Бейкон висловив свій присуд.

– Лукавий тип, – сказав він. – Такий хитрий, що може перехитрувати й самого себе.

ІІ

– Не думаю, що вам буде якась користь від розмови зі мною, – сказав Браєн Істлі тоном вибачення, заходячи до кімнати й завагавшись на порозі. – Я, власне кажучи, не належу до цієї родини.

– То ви містер Браєн Істлі, чоловік Едіт Крекенторп, яка померла п’ять років тому?

– Так, це я.

– Ми вам вельми вдячні, містере Істлі, що ви до нас прийшли, а надто якщо ви можете розповісти якісь факти, здатні допомогти в нашому розслідуванні.

– Але я не можу розповісти вам нічого істотного. Я хотів би, але не можу. Ця подія здається неймовірно дивною, чи не так? Яка дівчина наважилася б прийти й зустрітися з чоловіком у такій холодній старій коморі, на протягах, посеред зими? Де навіть чаю випити не можна!

– Це й справді здається напрочуд дивним, – погодився інспектор Кредок.

– Чи правда, що вона іноземка? Ходять такі чутки.

– Цей факт нічого вам не підказує?

Інспектор подивився на нього гострим поглядом, але Браєн залишився незворушно приязним.

– Ні, абсолютно нічого, якщо сказати правду.

– Можливо, вона була француженкою? – запитав інспектор Бейкон із чорною підозрою в голосі.

Браєн злегка пожвавішав. Його сині очі зблиснули зацікавленням, і він смикнув свої довгі русяві вуса.

– Справді? Дівчина з веселого Парижа? – Він похитав головою. – Таке припущення робить нашу історію ще менш імовірною, чи не так? Вам доводилося бачити парижанку, яка розгулювала б по коморах? Або вбивцю, схильного ховати труп у саркофазі? Не зустрічали суб’єктів із таким дивним комплексом? Можливо, він уявляв себе Калігулою[6] або кимось таким?

Інспектор Кредок не визнав за потрібне навіть спростовувати таку химерну версію. Натомість він запитав, так, ніби ця думка спала йому цілком випадково:

– А ніхто в родині не був якось пов’язаний із Францією… або… або, може, хтось мав там жінку, про яку вам відомо?

Браєн сказав, що Крекенторпи – народ не вельми схильний до розгульного життя.

– Гарольд респектабельно одружений, – сказав він. – Жінка з обличчям риби, дочка якогось збіднілого пера. Не думаю, щоб Альфред міг надто захоплюватися жінками – він присвятив життя всіляким темним оборудкам, які зазвичай закінчуються погано. Щодо Седріка, то він, либонь, має кількох іспанських сеньйорит, які стрибають для нього крізь кільця на тому острові Ібіца. Жінки схильні упадати за Седріком, хоч він майже не голиться й має такий вигляд, ніби ніколи не миється. Не знаю, чому це так приваблює жінок, але, схоже, приваблює – я вам не вельми допоміг, чи не так?

Він широко всміхнувся, дивлячись на них.

– Ліпше залучіть до цієї роботи юного Александера. Він та його приятель Джеймс Стодарт-Вест із великим ентузіазмом зайнялися пошуком доказів. Закладаюся, вони щось таки знайдуть.

Інспектор Кредок висловив надію, що вони справді щось знайдуть. Після чого подякував Браєну Істлі і сказав, що тепер хоче поговорити з міс Еммою Крекенторп.

ІІІ

Інспектор Кредок тепер придивився з більшою увагою до міс Емми Крекенторп, ніж раніше. Він досі не міг зрозуміти, чому так змінився вираз її обличчя перед ланчем, коли мова зайшла про те, що вбита дівчина, можливо, француженка.

Спокійна жінка. Не дурна. Але й не обдарована якимсь особливим шармом або блиском. Одна з тих зручних приємних жінок, чию привабливість чоловіки оцінюють як дар природи і які вміють перетворювати будинок на зручну домівку, створюючи в ньому атмосферу затишку й лагідної гармонії. Саме такою здалася Емма Крекенторп інспекторові Кредоку.

Жінок такого зразка нерідко недооцінюють. За своєю спокійною зовнішністю вони ховають силу характеру, їхню думку треба поважати. «Не можна виключати, – подумав Кредок, – що ключ до таємниці задушеної жінки, знайденої в саркофазі, лежить десь у далеких закутнях свідомості Емми».

Поки ці думки вертілися в його голові, Кредок ставив різні малозначущі запитання.

– Я не думаю, що ви приховуєте щось таке, чого досі не сказали інспекторові Бейкону, – сказав він. – Тому не ставитиму вам багатьох запитань.

– Будь ласка, ставте мені які завгодно запитання.

– Як повідомив вам містер Вімборн, ми дійшли висновку, що задушена жінка не була жителькою цієї місцевості. Таке повідомлення могло заспокоїти вас, – принаймні, містер Вімборн дуже на це сподівався, – але воно ускладнило наші проблеми. Тепер її не так легко буде впізнати.

– Але хіба вона нічого не мала при собі? Сумочки? Паперів?

Кредок похитав головою.

– Ані сумочки, ані чогось у її кишенях?

– Ви не маєте ніякого уявлення про те, як її звуть? Або звідки вона приїхала? Ніякої інформації або бодай здогадів?

Кредок сказав самому собі: вона дуже хоче знати, що то була за жінка. Чи таке бажання вона мала й раніше, цікаво було б знати. Інспектор Бейкон не сказав, щоб у нього виникло таке враження, а він чоловік проникливий…

– Ми нічого про неї не знаємо, – сказав він. – Саме тому ми сподівалися, що хтось із вас зможе допомогти нам. Ви впевнені в тому, що зовсім її не знаєте? Навіть якщо ви її не впізнали, можете припустити, ким вона може бути?

Він подумав чи, може, так собі уявив, що виникла дуже коротка пауза, перш ніж вона відповіла:

– Я не маю найменшого уявлення.

Потроху поведінка інспектора Кредока змінилася. Це можна було помітити лише з того, що його голос зазвучав твердіше:

– Коли містер Вімборн повідомив вам, що знайдена в саркофазі жінка була іноземкою, чому ви припустили, що вона француженка?

Емма не була спантеличена. Її брови злегка піднялися.

– Хіба я так сказала? Атож, пригадую, так і було. Я не знаю, чому я тоді це сказала – можливо, тому, що ми вважаємо всіх іноземців французами, доки не буде з’ясовано, до якої ж національності вони справді належать. Більшість іноземців у цій країні є французами, хіба ні?

– О, я б цього не сказав, міс Крекенторп. Принаймні, не сьогодні. Ми маємо тут представників надто багатьох національностей – італійців, німців, австрійців, людей зі скандинавських країн.

– Так. Певно, ви маєте слушність.

– То, може, ви мали якусь спеціальну причину подумати, що та жінка була француженкою?

Вона не поквапилася спростувати його припущення. Лише замислилася на хвилину, а тоді похитала головою й відповіла майже з жалем у голосі:

– Ні. Насправді я так не думаю.

Її погляд зустрівся з його поглядом, і вона не закліпала, не відвела очей. Кредок подивився на інспектора Бейкона. Останній нахилився вперед і показав їй невеличку пудреницю, прикрашену емаллю.

– Ви впізнаєте цю річ, міс Крекенторп?

Вона взяла пудреницю й оглянула її.

– Ні. Можу точно сказати, що вона не моя.

– Ви не маєте якогось уявлення, кому вона може належати?

– Ні.

– Тоді, я думаю, ми не станемо більше вас турбувати – поки що, принаймні.

– Дякую вам.

Вона коротко всміхнулася їм, підвелася на ноги й вийшла з кімнати. І знову, можливо, йому це тільки здалося, – але Кредок мав таке враження, що вона виходила надто швидко, ніби почуття полегкості, що все минулося, підганяло її.

– Думаєте, вона щось знає? – запитав Бейкон.

Інспектор Кредок із жалем промовив:

– На певному етапі розслідування ти завжди схильний думати, що допитуваний знає більше, аніж хоче тобі розповісти.

– Так воно, звичайно, і буває, – сказав Бейкон, зробивши такий висновок зі свого великого досвіду. – Проте, – додав він, – те, що він приховує, як правило, не має найменшого стосунку до розглядуваної справи. Це або якийсь сімейний гріх, або дрібні неприємності, що їх люди не люблять витягувати на поверхню.

– Так, я знаю. Але принаймні…

Проте інспектор Кредок так і не договорив того, що він збирався сказати, бо двері рвучко розчинилися навстіж, і старий містер Крекенторп прочовгав до кімнати у стані глибокого обурення.

– Чудова ситуація, коли Скотленд-Ярд приходить і не вважає за потрібне насамперед відрекомендуватися господареві дому! Хто господар у цьому домі, хотів би я знати? Відповідайте мені! Хто тут господар?

– Ви, звичайно, містере Крекенторп, – сказав Кредок примирливим тоном і, підвівшись, додав: – Але ми так зрозуміли, що ви вже розповіли інспекторові Бейкону все, що вам відомо, а позаяк ваше здоров’я не дуже добре, то нам не слід надто перевтомлювати вас своїми запитаннями. Доктор Квімпер сказав…

– Це таки правда… таки правда. Я чоловік недужий. Що ж до доктора Квімпера, то він поводиться, як стара жінка… Він дуже добрий лікар, він розуміє, у якому стані я перебуваю, але схильний накрити мене скляним ковпаком. Йому стукнуло в голову, що всі хвороби від поганої їжі. Причепився до мене на Різдво, коли мене трохи прихопило, – що я їв? Коли їв? Хто ту їжу готував? Хто подавав? Так мене виснажив своїми розпитуваннями, що я не знав, як відкараскатися від нього. Але хоч здоров’я в мене й незавидне, я спроможний допомогти вам, якщо ви потребуєте допомоги. Убивство в моєму власному домі – або в моїй власній коморі – яка різниця! А будівля то вельми цікава. Споруджена ще в часи королеви Єлизавети. Місцевий архітектор це заперечує, але той хлопець не знає, про що він говорить. Комора збудована не пізніше, ніж 1580 року, ані на день пізніше. Але ми говоримо сьогодні не про це. Що ви хочете знати? Яку версію нині маєте?

– Поки що рано говорити про версії, містере Крекенторп. Нам досі не пощастило з’ясувати, ким була задушена жінка.

– Ви сказали, вона іноземка?

– Ми так думаємо.

– Шпигунка з ворожої країни?

– Це малоймовірно, я сказав би.

– Ви сказали б – ви сказали б! Це тільки ваша власна думка. Де їх тільки немає зараз, тих шпигунів. Чому міністерство внутрішніх справ дозволяє їм проникати в нашу країну – ось чого я зрозуміти не годен. Промисловий шпіонаж – ось що це таке. Я готовий об заклад побитися – вона також шпигувала, щоб викрасти наші промислові таємниці.

– У Брекгемптоні?

– Тут вистачає фабрик. Одна стоїть майже впритул до задньої брами мого маєтку.

Кредок подивився на Бейкона запитливим поглядом.

– Металеві контейнери, – сказав той.

– А звідки вам відомо, що вони насправді виготовляють? Хіба тим хлопцям можна вірити на слово? Ну гаразд, якщо вона не була шпигункою, то ким, ви думаєте, вона була? Гадаєте, вона сплуталася з кимось із моїх дорогоцінних синів? Якщо так, то це міг бути тільки Альфред. Не Гарольд, бо той надто обережний. А Седрік не бажає жити у власній країні. Отже, за нею міг волочитися тільки Альфред. А якийсь його шалений суперник вистежив її тут і, знаючи, що вона прийшла на побачення з Альфредом, укоротив їй віку. Як вам така версія?

Інспектор Кредок дипломатично відповів, що це справді може бути однією з версій. Але Альфред Крекенторп, додав він, не впізнав її.

– Отакої! А ви хотіли, щоб він її впізнав? Та він злякався. Альфред завжди був боягузом. Але він також брехун, запам’ятайте, він завжди був брехуном. Він здатний нахабно брехати просто тобі в обличчя. Атож, нагородив мене Бог синочками! Зграя стерв’ятників, які тільки й чекають, коли я помру, ніщо інше їх у житті не цікавить, – сказав він, захихотівши. – То нехай собі почекають. Я не помру тільки для того, щоб догодити їм! Ну, якщо це все, чим я можу допомогти вам… Я стомився. Піду відпочину.

Він знову зачовгав ногами, виходячи з кімнати.

– Він вважає, що за нею волочився Альфред? – сказав Бейкон із сумнівом у голосі. – Думаю, старий вигадав усю цю історію. – Він замовк, вагаючись. – Я певен, що Альфред тут зовсім ні до чого. Можливо, він і замішаний у якихось нечистих справах, але він не має найменшого стосунку до того вбивства, яке ми розслідуємо. Знаєте, я не сказав би того самого про хлопця, який служив у військово-повітряних силах.

– Про Браєна Істлі?

– Атож, про нього. Мені вже доводилося зустрічати кількох хлопців такого зразка. Їм, як то кажуть, довелося пливти за течією у світі – вони спізнали небезпеку, смерть і збудження надто рано у своєму житті. А тепер життя здається їм банальним і нецікавим. У якомусь сенсі ми повелися з ними несправедливо. Утім, якщо сказати правду, то я не знаю, як би ми могли їм допомогти. Але ось вони перед нами – люди, які мали минуле, але не мають майбутнього, так би мовити. І вони належать до того типу людей, які не схильні проґавити будь-який шанс. Звичайних хлопців утримує від ризикованих дій інстинкт, вони не так керуються мораллю, як почуттям обачності. Але ці, про кого я кажу, не бояться нічого, прагнення до безпеки не входить до їхнього словника. Якби Істлі сплутався з жінкою й захотів убити її… – Він замовк і безпорадно викинув перед собою руку. – Але з якого дива він захотів би вбити її? І навіть якби задушив, то навіщо запихати її в саркофаг свого тестя? Ні, якщо ви мене запитаєте, то ніхто з цих людей не має ніякого стосунку до вбивства, яке ми розслідуємо. Якби вони були до нього причетні, то вони не залишили б труп майже на сходах свого ґанку, так би мовити.

Кредок погодився, що слова його колеги мають сенс.

– Ви хочете зробити тут щось іще?

Кредок сказав, що ні.

Бейкон запропонував, щоб вони повернулися до Брекгемптона й випили там чаю, але інспектор Кредок відмовився від запрошення, сказавши, що хоче навідати одну давню знайому.

Розділ десятий

І

Міс Марпл сиділа випростана й анітрохи не сутулилась. Полиця за її кріслом була заставлена китайськими цуценятами та іншими сувенірними дрібничками. Вона зустріла інспектора Дермота схвальним і радісним поглядом.

– Я така рада, – сказала вона, – що розслідування доручили вам. Я дуже на це сподівалася.

– Коли я одержав вашого листа, – сказав Кредок, – відразу відніс його заступникові комісара. Коли я увійшов, він саме закінчив розмову з нашими людьми в Брекгемптоні, що зателефонували нам. Вони, схоже, дійшли висновку, що йдеться про злочин не місцевого масштабу. Заступник комісара був дуже зацікавлений моєю розповіддю про вас. Він чув про вас, я так зрозумів, від мого хрещеного батька.

– Любий сер Генрі, – з любов’ю промурмотіла міс Марпл.

– Він попросив мене детальніше розповісти про розслідування злочину в Літл-Педоксі. Хочете знати, що він мені потім сказав?

– Атож, скажіть, якщо це не буде порушенням службової таємниці.

– Він сказав: «Ну що ж, якщо на перший погляд пусте базікання двох старушенцій виявилося, супроти будь-якої ймовірності, правдою і якщо ви навіть знайомі з однією з них, то провадити це розслідування доручаю вам». Тож я тут, перед вами! А зараз, моя люба міс Марпл, куди ми з вами підемо далі? Це, як ви, певно, зрозуміли, візит неофіційний, і тому я прийшов до вас сам-один, без помічників. Я подумав, що для початку нам варто було б обговорити цю справу неформально, удвох.

Міс Марпл усміхнулася йому.

– Я переконана, – сказала вона, – що жодна людина, яка зустрічалася з вами лише в офіційній обстановці, навіть уявити не здатна, яким ви можете бути приязним і набагато привабливішим – не червонійте, будь ласка… А зараз розкажіть мені, які відомості ви вже зібрали.

– Та, либонь, я зібрав усе, що ми маємо на нинішній момент. Свідчення вашої подруги місіс Макґілікаді, яке вона зробила в поліції Сент-Мері-Мід, підтвердження її розповіді контролером у поїзді, а також її цидулку, яку вона передала начальникові станції в Брекгемптоні. Я можу підтвердити, що й поліція, і залізничники зробили все можливе, щоб знайти тіло вбитої, але ви втерли їм носа своєю здогадливістю, воістину фантастичною.

– Тут справа навіть не в здогадливості, – сказала міс Марпл. – Просто я мала велику перевагу над ними. Я знаю Елспету Макґілікаді. Ніхто інший її не знає. А що її розповідь ніхто не підтвердив і ніхто не повідомив про зникнення хай там якої жінки, то всі природно дійшли висновку, що старенька леді просто нафантазувала собі ту картину – як то часто буває зі старими леді – але з Елспетою Макґілікаді такого не бувало ніколи.

– Мабуть, і справді з Елспетою Макґілікаді такого не бувало ніколи, – погодився з нею інспектор. – Повірте, я дуже хотів би з нею зустрітися. Як шкода, що вона поїхала на Цейлон. До речі, ми доручимо поговорити з нею нашим тамтешнім працівникам.

– Дорога, якою розвивалися мої здогади, не була вельми оригінальною, – сказала міс Марпл. – Усе це можна прочитати в Марка Твена. Про те, як хлопець шукав коня. Він просто уявив собі, куди він пішов би, якби був конем, і він подався туди, і кінь був там.

– А ви здатні собі уявити, що ви зробили б, якби були жорстоким і холоднокровним убивцею? – запитав Кредок, замислено дивлячись на тендітне старече обличчя міс Марпл, яке мало рожевий і білий колір. – Знаєте, ваш розум…

– Мій розум схожий на сміттєвий кошик – так любить мені казати мій небіж Реймонд, – погодилася міс Марпл, жваво кивнувши. – Але, як я завжди відповідала йому, сміттєві кошики приносять надзвичайну користь у домашньому господарстві й допомагають підтримувати гігієну в помешканнях.

– А чи не можете ви піти трохи далі, поставити себе на місце вбивці й сказати мені, де він тепер перебуває?

Міс Марпл зітхнула.

– Я б хотіла вам сказати, де він є. Але цього я не знаю – не маю найменшого уявлення. Але це має бути хтось такий, хто жив у Резерфорд-Холі або знає про нього все.

– Я з вами згоден. Але таке припущення відкриває перед нами дуже широке поле для пошуку. Безліч жінок приходили в Резерфорд-Хол працювати протягом певних днів, у Довгій коморі влаштовували свої збори жінки з «Жіночого інституту», а раніше туди приходили працівники протиповітряної оборони. Усі вони знають про Довгу комору, про саркофаг і про те, що ключі від приміщення висять на дверях. Усій околиці відомо про все, що там є. Будь-яка людина з тих, що живуть неподалік, може користуватися тим приміщенням із будь-якою метою.

– Так, справді. Цілком розумію, які труднощі вам доведеться долати.

Кредок сказав:

– Ми анітрохи не просунемося вперед, поки не встановимо особу жертви.

– Але встановити її вам також буде нелегко.

– О, ми все ж таки з’ясуємо, хто вона була – рано чи пізно. Ми зараз перевіряємо всі повідомлення про зникнення жінки – саме такого віку й такої зовнішності. Але поки що не знайшлося жодної, яка відповідала б нашим вимогам. Згідно з висновками наших лікарів, їй було близько тридцяти років, це була жінка з добрим здоров’ям і, мабуть, заміжня, вона мала принаймні одну дитину. Її хутряне пальто було дешевим, купленим в одному з лондонських універмагів. Сотні таких пальт було продано за останні три місяці, і близько шістдесяти відсотків – білявим жінкам. Жодна продавщиця не впізнає фотографію задушеної жінки, а тим більше, якщо та купила своє пальто десь перед самим Різдвом. Усі інші речі з її одягу не англійського виробництва й куплені переважно в паризьких крамницях. На жодній із них немає позначки англійської пральні. Ми сконтактувалися з Парижем, і вони намагаються з’ясувати для нас усе, що можуть. Рано чи пізно, звичайно, хтось повідомить про зникнення своєї родички або квартирантки. Це лише питання часу.

– А пудрениця вам анітрохи не допомогла?

– На жаль, ні. Такі пудрениці продаються сотнями на вулиці Ріволі в Парижі. Вони дуже дешеві. До речі, ви повинні були відразу віддати її в поліцію – чи тобто її мусила принести нам міс Айлесберроу.

Міс Марпл похитала головою.

– Але ж у ту мить про жоден злочин не було й мови, – нагадала йому вона. – Якщо молода жінка, практикуючись із подачею м’ячів у гольфі, знаходить у високій траві стару пудреницю, що не має ніякої практичної цінності, вона не побіжить із нею відразу до поліції, правда ж, не побіжить? – Міс Марпл на мить замовкла, а тоді твердо сказала: – Я вирішила, буде набагато ліпше, якщо Люсі знайде спочатку труп.

Інспектор Кредок розвеселився.

– То ви й справді анітрохи не сумнівалися, що труп буде зрештою знайдено?

– Авжеж, анітрохи не сумнівалася. Люсі Айлесберроу – особа надзвичайно практична й розумна.

– Ще б пак не практична й не розумна. Її енергія мене просто жахає, вона здатна творити чудеса. Ніхто ніколи не наважиться одружитися з такою дівчиною.

– Ви знаєте, я б так не сказала… Хоч це має бути чоловік особливого зразка, звичайно. – Міс Марпл на мить замислилася, намагаючись обміркувати цю думку. – До речі, як їй ведеться в Резерфорд-Холі?

– Вони всі цілком залежать від неї, наскільки я можу бачити. Буквально їдять із її руки – якщо так можна сказати. До речі, їм нічого не відомо про її зв’язок із вами. Ми це тримаємо поки що в таємниці.

– Тепер вона вже не має зі мною ніякого зв’язку. Вона зробила те, що я просила її зробити.

– Тобто вона може розрахуватися й піти звідти, коли їй заманеться?

– Звичайно, може.

– Але вона там залишається. Чому?

– Вона цього мені не пояснювала. Вона дуже розумна дівчина. Підозрюю, що вона зацікавилася.

– Зацікавилася нашою проблемою? Чи тією родиною?

– Може бути, – сказала міс Марпл, – що одне від другого відокремити важко.

Кредок подивився на неї пильним поглядом.

– О, ні, я певен, це речі різні.

– Ви маєте щось конкретне на думці?

– Я не маю, а ви, схоже, маєте.

Міс Марпл похитала головою.

Дермот Кредок зітхнув.

– Отже, мені залишається тільки продовжити своє розслідування – якщо висловитися моїм професійним жаргоном. Тяжке життя в полісмена!

– Ви одержите результати. Я переконана, що одержите.

– Можливо, ви все-таки маєте певні ідеї? Можливо, у вас працює натхнення?

– Знаєте, я подумала про людей, які задіяні в театральних трупах, – досить туманно промовила міс Марпл. – Вони їздять від міста до міста й, либонь, поступово втрачають зв’язок із домівкою. Зникнення однієї з таких жінок можуть довго не помічати.

– Справді так. Можливо, у вашій думці щось і є. Ми неодмінно подивимося на справу під таким кутом. А чому ви всміхаєтеся? – запитав він.

– Я щойно собі уявила, – сказала міс Марпл, – яке буде обличчя в Елспети Макґілікаді, коли вона довідається, що ми знайшли тіло.

ІІ

– Оце так! – сказала місіс Макґілікаді. – Оце так новина!

Вона не знаходила слів. Вона дивилася то на приємного молодика, який прийшов до неї з офіційним візитом і чемно відрекомендувався, то на фотографію, яку він їй показав.

– Це вона, немає жодного сумніву, – підтвердила місіс Макґілікаді. – Атож, вона. Бідолашна душа. Мушу сказати, я рада, що ви нарешті знайшли її тіло. Ніхто не вірив жодному моєму слову! Ані поліція, ані залізничники, ані будь-хто інший. Це дуже неприємно, коли тобі не хочуть вірити. У всякому разі, тепер ніхто не скаже, що я не зробила все від мене залежне.

Приємний молодик схвально кивнув головою.

– Де, ви кажете, було знайдено труп?

– У коморі біля будинку, який називається «Резерфорд-Хол», на околиці Брекгемптона.

– Ніколи не чула про такий будинок. Як він туди потрапив, не можу зрозуміти.

Симпатичний молодик нічого не відповів.

– Мабуть, його знайшла Джейн Марпл. Хто б іще міг його знайти?

– Тіло, – сказав молодик, зазираючи в якісь записи, – було знайдено міс Люсі Айлесберроу.

– Ніколи про неї не чула також, – сказала місіс Макґілікаді. – Проте я думаю, що без міс Марпл тут не обійшлося.

– Хай там як, місіс Макґілікаді, але ви наполягаєте на тому, що це фотографія жінки, яку ви бачили в поїзді?

– Так, наполягаю. І я бачила, як її душив чоловік.

– А ви можете описати того чоловіка?

– Він був високий, – сказала місіс Макґілікаді.

– Так?

– І темноволосий.

– Так?

– Оце й усе, що я можу вам повідомити, – сказала місіс Макґілікаді. – Він стояв до мене спиною. Я не бачила його обличчя.

– А ви його впізнали б, якби побачили?

– Звичайно, не впізнала б! Я бачила його тільки зі спини. Я зовсім не бачила його обличчя.

– Ви маєте бодай якесь уявлення про його вік?

Місіс Макґілікаді замислилася.

– Ні, мабуть, що, ні. Я хочу сказати, не знаю… Він був, я майже переконана, не дуже молодий. Його плечі були трохи опущені, якщо ви розумієте, про що я кажу. – Молодик кивнув головою. – Він мав більше як тридцять п’ять років, у цьому я переконана. Але насправді я на нього не дивилася, зрозумійте мене. Я дивилася на неї… дивилася на руки, що стискали їй шию, та на її обличчя, зовсім синє… Ви знаєте, мені досі іноді сниться ця картина…

– То був для вас, либонь, тяжкий досвід, – співчутливо промовив молодик.

Він закрив свого блокнота й запитав:

– Коли ви повертаєтеся до Англії?

– Не раніше, як через три тижні. Моя присутність там потрібна чи ні?

Він відразу заспокоїв її:

– О, ні. Ви там нічим не зможете допомогти. Звичайно, якщо ми когось заарештуємо…

На цьому й розійшлися.

Незабаром поштою надійшов лист, якого міс Марпл надіслала подрузі. Її почерк був плутаний і вкрай нерозбірливий, до того ж окремі слова та фрази були підкреслені жирною лінією, проте давня практика читання листів від подруги допомогла їй прочитати й цього. Міс Марпл дуже детально описала, як було знайдено тіло, і місіс Макґілікаді поглинала кожне слово з превеликим задоволенням.

Вона та Джейн усім утерли носа!

Розділ одинадцятий

І

– Знаєте, я вас зовсім не розумію, – сказав Седрік Крекенторп.

Він зручніше вмостився під напіврозваленою стіною довгої занедбаної свинарні й подивився на Люсі Айлесберроу.

– Чому ви не можете мене зрозуміти?

– Що ви тут робите?

– Заробляю собі на життя.

– Служницею? – зневажливо запитав він.

– Ви відстали від часу, – сказала Люсі. – Служницею! Я незамінна «помічниця в домашніх справах», я «фахівець з усіх домашніх проблем» або навіть «та, кого Господь послав у відповідь на ваші молитви», найчастіше саме так і кажуть.

– Ви не можете любити все те, що вам доводиться робити: готувати їжу, застеляти ліжка, гасати вгору й униз по сходах і бруднити свої руки в жирній воді, миючи посуд.

Люсі засміялася.

– Можливо, не всі мої обов’язки однаково мені подобаються, проте, наприклад, приготування їжі пробуджує мої творчі інстинкти, а прибрати в приміщенні, де панує цілковитий хаос, – для мене справжня радість.

– Я постійно живу в хаосі, – сказав Седрік. – І він мене цілком улаштовує, – додав він із викликом.

– Ну, це помітно відразу.

– У моєму котеджі на острові Ібіца все відбувається дуже просто. Три тарілки, дві філіжанки й два блюдця, ліжко, стіл і два стільці. Повсюди пилюка, плями фарби та скалки каменю – я не тільки малюю, а й займаюся скульптурою – і нікому не дозволено доторкатися ні до чого. Жінка в моєму домі немислима.

– Ні в якій ролі?

– Що ви хочете цим сказати?

– Я переконана, що чоловік, який має такі художні смаки, не може обійтися без любовних пригод.

– Мої любовні пригоди, як ви це назвали, стосуються тільки мене, – сказав Седрік із гідністю. – Чого я не терплю в жінці, то це її прагнення взяти все під свій контроль.

– Як би мені хотілося зазирнути до вашого котеджу, – сказала Люсі. – То був би справжній виклик!

– Вам не трапиться такої нагоди.

– Мабуть, що ні.

Кілька цеглин упали зі стіни свинарні. Седрік обернув голову й подивився вглиб зарослого кропивою сараю.

– Моя люба Мадж, – сказав він. – Я пам’ятаю її чудово. Свиня з надзвичайно лагідною вдачею й багатодітна мати. Востаннє вона привела сімнадцять поросят, якщо пам’ять мене не зраджує. Ми полюбляли приходити сюди в погожі дні й чухати палицею спину Мадж. Їй це подобалося.

– Чому цей хлів довели до такого стану, у якому він перебуває тепер? Не тільки ж війна цьому причиною?

– А вам хочеться прибрати й тут, я правильно вас зрозумів? Як ви любите в усе втручатися! Тепер я розумію, чому саме ви знайшли труп. Ви не могли обминути своєю пильною увагою навіть греко-римський саркофаг. – Він помовчав, а тоді провадив: – Ні, звичайно ж, не тільки війна цьому причиною. Причина в моєму батькові. Що ви, до речі, про нього думаєте?

– Я не маю вільного часу, щоб думати нехай там про кого.

– Не уникайте відповідати на моє запитання. Він жахливий скнара й до того ж, думаю, з головою в нього не все гаразд. Немає сумніву, він ненавидить нас усіх – крім, можливо, Емми. А все через той заповіт, який залишив мій дід.

Люсі подивилася на нього із запитанням в очах.

– Мій дід мав природжений талант бізнесмена, який збив непоганий статок на всіх тих хрустких крекерах і печиві та всіляких солодощах і делікатесах, що їх подають до чаю, а потім, будучи надзвичайно передбачливим промисловцем, дуже рано перейшов на виробництво канапок із сиром, які нині споживають на всіх вечірках із коктейлем у грандіозних масштабах, що принесло йому небачені прибутки. Десь у той час мій батько несподівано для всіх заявив, що його душа прагне набагато вищої втіхи, аніж печиво та канапки. Він поїхав до Італії, на Балкани та до Греції й поринув там у мистецтво. Мій дід страшенно розгнівався. Він вирішив, що мій батько неспроможний робити бізнес, а крім того, нічого не тямить і в мистецтві (він мав рацію в обох випадках), тому залишив усі свої гроші на довірених осіб, які мали передати їх його онукам. Батько мав право на прибуток від капіталу протягом усього свого життя, але до капіталу він не міг доторкатися. І знаєте, що він зробив? Він зовсім перестав витрачати гроші. Він оселився в цьому будинку і став їх накопичувати. Я маю підстави вважати, що зараз він має не менший статок, аніж мав мій дід. А поки що всі ми – Гарольд, я, Альфред та Емма – не одержали й пенні від капіталу нашого діда. Я убогий художник. Гарольд пішов у бізнес, і нині він відомий чоловік у Сіті, він той, до кого прилипають гроші, хоч до мене дійшли чутки, що нині він по шию загруз у боргах. Ну, а щодо Альфреда, то у своїй родині ми завжди називали його «штукар Алф».

– Але чому?

– Як багато ви хочете знати! Відповідь полягає в тому, що він завжди був білою вороною в нашій родині. Він ще не сидів у в’язниці, але був дуже близько до неї. Під час війни він працював у міністерстві постачання, але несподівано покинув його за не зовсім прояснених обставин. Потім здійснював сумнівні оборудки з фруктовими консервами та мав якісь проблеми з постачанням яєць. У великі скандали він, щоправда, не вплутувався – дрібне ошуканство, так би мовити.

– А ви не вважаєте необачним розповідати про такі речі зовсім чужій людині?

– А чом би й ні? Хіба ви шпигуєте для поліції?

– Можливо.

– Не думаю. Ви тут гарували ще до того, як поліція зацікавилася нами. Я сказав би…

Він замовк, бо в цю мить його сестра Емма вийшла в сад біля кухні.

– Привіт, Еммо! Схоже, ти чимось вельми стурбована.

– Я справді стурбована. Я хочу поговорити з тобою, Седріку.

– Мені пора повернутися в дім, – тактовно промовила Люсі.

– Не йдіть, – сказав Седрік. – Убивство практично перетворило вас на одного з членів нашої родини.

– У мене багато роботи, – сказала Люсі. – Я вийшла тільки для того, щоб нарвати трохи петрушки.

Вона швидко пробігла через кухонний сад. Седрік провів її поглядом.

– Гарна дівчина, – сказав він. – Хто вона насправді?

– О, її дуже добре знають. – сказала Емма. – Вона стала високою професіоналкою в тій сфері, де працює. Але мені зараз не до Люсі, Седріку, я жахливо стурбована. Схоже, поліція думає, що задушена жінка була іноземкою, можливо, француженкою. Седріку, а ти не думаєш, що то могла бути Мартіна?

ІІ

Якусь мить або дві Седрік дивився на неї, ніби нічого не розуміючи.

– Мартіна? Про кого ти говориш – а, Мартіна!

– Так. Ти не думаєш…

– З якого дива вона має бути Мартіною?

– Знаєш, її телеграма здається мені досить дивною, коли я про це думаю. Вона надійшла приблизно в той самий час… Ти не думаєш, що вона могла зрештою приїхати, прийти сюди й…

– Нісенітниця. Чого б це Мартіна мала прийти сюди й відразу попрямувати до Довгої комори? З якою метою? Мені це здається абсолютно неймовірним.

– А ти не думаєш, що я повинна сказати про це інспекторові Бейкону – або тому, другому?

– Сказати йому про що?

– Як про що – про Мартіну. Про її листа.

– Не намагайся ускладнювати речі, сестро, розповідаючи про дрібниці, які не можуть мати ніякого стосунку до тієї справи, яку вони розглядають. До речі, я ніколи не вірив у те, що той лист справді надійшов від Мартіни.

– Я знаю, він надійшов від неї.

– Ти завжди була надто легковірною, дівчино, і надто схильною вважати реальними неймовірні речі. Я порадив би тобі сидіти тихо й не розтуляти рота. Це справа поліції – упізнати їхній дорогоцінний труп. І я готовий побитися об заклад, що Гарольд скаже тобі те саме.

– О, я знаю, що Гарольд скаже так. І Альфред теж. Але я стурбована, Седріку, я справді дуже стурбована. Я не знаю, що мені робити.

– Нічого, – швидко відповів Седрік. – Тримай рота замкненим, Еммо. Не варто ступати навіть півкроку в напрямку до неприємностей – ось мій девіз.

Емма Крекенторп зітхнула. Вона повернулася в дім, охоплена тяжкими сумнівами.

Коли вона звернула на під’їзну дорогу, доктор Квімпер вийшов із дому й відчинив дверцята свого обшарпаного автомобіля «остін». Він зупинився, коли побачив її, потім покинув автомобіль і підійшов до неї.

– Радійте, Еммо, – сказав він. – Ваш батько в чудовій формі. Убивство пішло йому на користь. Воно розбудило його інтерес до життя. Я, певне, припишу ці ліки більшості своїх пацієнтів.

Емма машинально всміхнулася. Доктор Квімпер звик відразу помічати реакцію свого співрозмовника.

– У вас якісь неприємності? – запитав він.

Емма подивилася на нього. Вона звикла покладатися на доброту й співчутливий характер доктора. Для неї він перетворився на друга, який не тільки лікує, а й на якого можна також покластися у важких ситуаціях життя. Награна брутальність його поведінки не обманювала її – вона відчувала симпатію й лагідність, які ховалися під нею.

– Я дуже стривожена, – зізналася вона.

– Може, розповісте мені про вашу проблему? Але не розповідайте, якщо не хочете.

– Я хочу вам розповісти. Дещо ви вже знаєте. Моя проблема в тому, що я не знаю, як мені бути.

– Я сказав би, що ваша думка завжди здавалася мені дуже надійною. У чому, власне, річ?

– Ви пам’ятаєте, – а можливо, і не пам’ятаєте, – що я вам одного разу сказала про свого брата, про того, який був убитий на війні?

– Ви маєте на увазі те, що він одружився – чи хотів одружитися – з француженкою? Щось подібне ви, здається, розповідали мені.

– Так. Майже відразу по тому, як я одержала цього листа, він загинув. Ми ніколи нічого не чули про ту дівчину. Ми знали тільки, як її звати. Ми завжди чекали, що вона нам напише або приїде до нас, але вона нічого не написала й не приїхала. Ми ніколи про неї не чули – і раптом почули десь місяць тому, перед Різдвом.

– Я пригадую. Ви одержали від неї листа, чи не так?

– Так. Вона писала, що перебуває в Англії й хоче навідати нас. Ми про все домовилися й раптом, в останню хвилину, вона надіслала нам телеграму, у якій повідомила, що їй треба негайно повернутися до Франції.

– Ну то й що?

– Поліція вважає, що вбита жінка була француженкою.

– Вони справді так думають? Мені вона здалася більше схожою на англійську дівчину, але це визначити завжди буває важко. То вас тепер турбує те, що, можливо, задушена жінка могла бути дівчиною вашого брата?

– Так.

– Мені таке припущення здається дуже малоймовірним, – сказав доктор Квімпер і додав: – Проте я розумію, що ви почуваєте.

– Знаєте, мене мучать сумніви, чи повинна я розповісти про все це поліції? Седрік та інші кажуть, що в цьому нема необхідності. А що думаєте ви?

– Гм, – доктор Квімпер стиснув губи. Він мовчав хвилину або дві, поринувши в думки. Потім сказав майже неохочим голосом. – Звичайно, буде простіше для вас, якщо ви нічого не скажете. Я розумію, що про це думають ваші брати. А проте…

– Так?

Квімпер подивився на неї. Його очі приязно зблиснули.

– На вашому місці, я все б їм розповів, – сказав він. – Тривога вас не покине, якщо ви цього не зробите. Я вас знаю.

Емма зашарілася.

– Можливо, я дурна.

– Зробіть те, що ви вважаєте за потрібне зробити, моя люба, і пошліть порадників із вашої родини до всіх чортів. Я набагато більше довіряю вашому здоровому глуздові, аніж думці будь-кого з них.

Розділ дванадцятий

І

– Дівчино! Атож, ви, дівчино! Підійдіть-но сюди.

Люсі обернула голову, здивована. Старий містер Крекенторп стояв у дверях й енергійно махав рукою, кличучи її до себе.

– Я вам потрібна, містере Крекенторп?

– Не базікайте так багато. Ходіть-но сюди.

Люсі підкорилася владному пальцю. Старий містер Крекенторп схопив її за руку, потяг у двері й зачинив їх за нею.

– Я хочу вам щось показати, – сказав він.

Люсі оглянулася навколо себе. Вони були в маленькій кімнаті, що, вочевидь, призначалася для кабінету, але було не менш очевидно, що вона не використовувалася для такої мети протягом дуже тривалого часу. На письмовому столі лежали стоси запилюжених паперів, кутки кімнати під стелею були затягнуті павутиною. Повітря пахло вогкістю та пліснявою.

– Ви хочете, щоб я прибралася в цій кімнаті? – запитала вона.

Старий містер Крекенторп сердито похитав головою.

– Ні, у жодному разі ні! Я тримаю цю кімнату замкненою. Емма давно хоче понишпорити в ній, але я їй не дозволяю. Це моя кімната. Бачите камені? Це мої геологічні експонати.

Люсі подивилася на колекцію з дванадцятьох або чотирнадцятьох уламків скелі – деякі були відполіровані, а деякі шорсткі.

– Вони дуже гарні, – лагідно сказала вона. – Дуже цікаві.

– Ви маєте рацію. Вони дуже цікаві. Ви розумна дівчина. Я не показую їх нікому. Я покажу вам ще деякі речі.

– Це дуже люб’язно з вашого боку, але я повинна повернутися до того, що робила. Коли в домі шестеро людей…

– І всі вони тільки й роблять, що їдять і п’ють… У них нема іншого інтересу, коли вони приїздять сюди. Їдять, їдять, а ніхто навіть не подумає заплатити за те, що він з’їв. П’явки! Тільки й чекають, коли я помру. А я поки що не збираюся помирати – не хочу помирати, аби тільки догодити їм. Я набагато сильніший, аніж вважає Емма.

– Я в цьому не сумніваюся.

– Не такий я вже й старий. Вона думає, я старий чоловік, і ставиться до мене, як до старого чоловіка. А ви ж не думаєте, що я старий, правда ж, не думаєте?

– Звичайно, ні, – сказала Люсі.

– Розумна дівчина. Погляньте-но сюди.

Він показав на щось подібне до великої мапи, яка висіла на стіні. Це було, як побачила Люсі, генеалогічне дерево; деякі написи були зроблені таким дрібним шрифтом, що їх не можна було прочитати без лупи. Проте далекі предки були виведені великими гордими літерами з коронами над їхніми головами.

– Я походжу від королів, – сказав містер Крекенторп. – Це генеалогічне дерево моєї матері, а не батька. Мій батько був простолюдином. Ані освіти, ані витонченості. Він мене не любив. Я був завжди вищий на голову за нього. Вдався в породу своєї матері. Я народився з природженою любов’ю до живопису й скульптури – а він нічого в цьому не бачив, тупий старий бевзь. Свою матір я не пам’ятаю: вона померла, коли мені було два роки. Остання зі своєї родини. Їхнє майно було продане, і вона мусила вийти за мого батька. Але ви тільки подивіться, хто тут є: Едуард Сповідник, Етелред Нерішучий[7] – усі вони тут. Вони правили Англією ще до нашестя норманів – ви собі можете це уявити? Справляє враження?

– А й справді.

– А зараз я покажу вам дещо інше. – Він повів її через кімнату до величезної шафи з темного дуба. Люсі було неприємно відчувати, з якою силою його пальці стискають її за лікоть. Таки справді старий містер Крекенторп аж ніяк не здавався нині слабким. – Ви бачите? Цю шафу доставлено з Лашінґтона – там жили родичі моєї матері. Вона збереглася з єлизаветинських часів. Щоб її пересунути, треба не менше чотирьох дужих чоловіків. Ви не знаєте, що я в ній зберігаю, правда ж, не знаєте? Хочете, я вам покажу?

– Покажіть, – чемно погодилася Люсі.

– Цікаво стало, правда? Усі жінки цікаві. – Він дістав із кишені ключ і відчинив дверцята нижньої шухляди. Звідти вийняв сейф, який здавався зовсім новим. Сейф він також відімкнув ключем.

– Погляньте сюди, моя люба. Ви знаєте, що тут у мене є?

Він дістав із сейфа загорнутий у папір циліндр і відгорнув папір з одного боку. Золоті монети посипалися йому на долоню.

– Подивіться на них, молода леді. Подивіться на них, доторкніться, потримайте їх у руці. Ви знаєте, що це таке? Готовий об заклад побитися, що не знаєте. Ви надто молода. Соверени – ось що це таке. Добрі золоті соверени. Гроші, якими ми користувалися до того, як увійшли в моду брудні папірці, що їх теж стали називати грішми. Мої соверени мають набагато більшу цінність, аніж ті бридкі папірці. Я назбирав їх давно. Тут, у шухляді, у мене зберігаються й інші речі. Я цілком підготувався до майбутнього. Емма про це не знає – ніхто не знає. Це тепер наша таємниця – розумієте, дівчино? Ви знаєте, навіщо я вам це розповідаю й показую?

– А й справді. Навіщо?

– Бо я не хочу, аби ви думали, що я хворий старий чоловік, уже нічого не вартий. Старий собака ще зберіг у собі чимало життя. Моя дружина давно померла. Вона все заперечувала, їй не подобалося те, що я роблю. Їй не подобалися імена, якими я назвав своїх дітей, – добрі саксонські імена, – її зовсім не цікавило моє генеалогічне дерево. Правда, я ніколи не звертав уваги на те, що вона каже, розумово вона була надто вбогим створінням і ніколи не була спроможна наполягти на чомусь своєму. Зовсім інша річ ви – ви дівчина одухотворена, справді чудова дівчина. Я хочу дати вам одну пораду. Не зв’язуйтеся з молодиками. Адже в них цілковита порожнеча в голові. А вам треба потурбуватися про своє майбутнє. Ви почекайте… – Його пальці здавили лікоть Люсі. Він нахилився до її вуха. – Я не скажу вам більше нічого. Почекайте. Ці безмозкі йолопи думають, я скоро помру. А я не помру. Не дивуйтеся, якщо я переживу багатьох із них. І тоді побачимо! О, так, ми тоді побачимо. Гарольд не має дітей. Седрік і Альфред не одружені. Емма – Емма вже ніколи не одружиться. Вона трохи закохана в Квімпера – але Квімпер ніколи не одружиться з Еммою. Правда, існує ще Александер. Атож, існує Александер… Але, знаєте, я люблю Александера… Атож, мені ніяково в цьому признатися. Але я люблю Александера.

Він замовк на мить, спохмурнів, а тоді сказав:

– Ну то як, дівчино, що ви про все це думаєте? Як ви вважаєте…

– Міс Айлесберроу…

Голос Емми слабко проник крізь зачинені двері кабінету. Люсі вдячно вхопилася за цю нагоду.

– Міс Крекенторп гукає мене. Мені треба йти. Дякую за все, що ви мені показали…

– Не забувайте… Про нашу таємницю…

– Я не забуду, – сказала Люсі й поквапилася в хол, подумавши про те, що базікання, яке вона щойно вислухала, схоже, було чимось подібним до непрямої пропозиції одруження.

ІІ

Дермот Кредок сидів за письмовим столом у своїй кімнаті в Новому Скотленд-Ярді. Він сидів, схилившись трохи набік у легкій позі й говорив у телефонну слухавку, яку тримав, спершись ліктем на стіл. Він розмовляв французькою мовою, якою володів досить пристойно.

– Це лише одна з версій, зрозумійте мене, – сказав він.

– Але, схоже, версія непогана, – сказав голос на протилежному кінці лінії з Паризької префектури. – Я вже навів деякі довідки в цих колах. Мій агент повідомляє мені, що він знайшов дві або три перспективні лінії розслідування. Якщо така жінка не має родини або коханця, вона може бути відсутньою дуже довго, і нікому до того немає діла. Вона могла податися на гастролі або кудись поїхати з новим залицяльником, усім до того байдужісінько. Шкода, що жінку на фотографії, яку ви мені надіслали, упізнати дуже важко. Задушення не поліпшило її зовнішній вигляд. Але тут уже нічого не вдієш. Зараз я перегляну останні рапорти моїх агентів щодо цієї проблеми. Можливо, щось і знайдеться.

Коли Кредок люб’язно прощався з колегою, йому на стіл поклали папірець. Там було написано:

«Міс Емма Крекенторп хоче зустрітися з детективом-інспектором Кредоком у справі Резерфорд-Холу».

Він поклав слухавку й сказав поліційному констеблю:

– Запросіть міс Крекенторп до мене.

Чекаючи, він замислено відхилився назад у своєму кріслі.

Отже, він не помилився – Емма Крекенторп щось знає, можливо, небагато, але щось таки знає. І вона вирішила розповісти про це йому.

Він підвівся, коли вона увійшла, потиснув їй руку, посадив на стілець і запропонував сигарету, від якої вона відмовилася. Потім запала коротка мовчанка. «Вона намагається, – подумав він, – знайти слова, які їй необхідні». Він нахилився вперед.

– Ви прийшли щось мені розповісти, міс Крекенторп? Чи можу я допомогти вам? Ви стривожилися з якоїсь причини, чи не так? Можливо, вас непокоїть якась дрібничка, що, на вашу думку, не має стосунку до нашої справи, але, з другого боку, вона може її стосуватися. Ви прийшли, щоб розповісти мені про неї, чи не так? Можливо, ідеться про те, ким була мертва жінка? Ви знаєте, хто вона така?

– Ні, ні, не зовсім. Я думаю, це дуже малоймовірно. Але…

– Але існує певна можливість, яка турбує вас. Ви ліпше розкажіть мені про все – щоб ми могли заспокоїти вашу тривогу.

Емма мовчала хвилину або дві, либонь, збираючись із думками. Потім сказала:

– Ви знайомі лише з трьома моїми братами. Я мала ще одного брата – Едмунда, якого вбито на війні. Незабаром до того, як його було вбито, він написав мені листа з Франції.

Вона відкрила сумочку, дістала потертого листа зі вибляклими літерами й прочитала: «Сподіваюся, це не дуже приголомшить тебе, Еммі, але я одружуюся – з дівчиною-француженкою. Усе сталося надто раптово – але я знаю, що Мартіна тобі сподобається й ти подбаєш про неї, якщо зі мною що-небудь станеться. Про всі подробиці напишу тобі у своєму наступному листі – на той час я вже буду одруженим чоловіком. Повідом про це старому, гаразд? Але обережно, бо навряд чи ця звістка припаде йому до вподоби».

Інспектор Кредок простяг руку. Емма завагалася, потім усе ж таки віддала йому лист. Вона швидко заговорила далі:

– А через два дні після отримання цього листа надійшла телеграма, у якій повідомлялося, що Едмунд «пропав безвісти, певно, вбитий». Згодом ми одержали повідомлення, що він точно вбитий. Це було якраз перед подіями біля Дюнкерка[8], коли на фронті панував неймовірний безлад. Я не змогла знайти в армійських архівах запису про його одруження, але, як я вже сказала, то був час великого безладу. Я ніколи нічого не чула про ту дівчину. Після війни я спробувала навести якісь довідки, намагалася її знайти, але знала тільки її ім’я й не знала навіть прізвища, а ту частину Франції захопили німці, і було майже неможливо знайти нехай там що, а тим більше не знаючи прізвища дівчини й не маючи жодних відомостей про неї. Зрештою я дійшла висновку, що одруження не відбулося і що дівчина, певно, вийшла заміж за когось іншого перед кінцем війни, а можливо, її теж було вбито.

Інспектор Кредок кивнув головою. Емма провадила:

– То уявіть собі мій подив, коли десь близько місяця тому я одержала листа з підписом «Мартіна Крекенторп».

– Ви його маєте?

Емма дістала листа із сумочки й подала йому. Кредок прочитав його з інтересом. Листа було написано похилим французьким почерком – інтелігентним почерком.

«Дорога мадемуазель,

Сподіваюся, ви не будете дуже приголомшені, одержавши цього листа. Я навіть не знаю, чи ваш брат Едмунд повідомив вам, що ми з ним одружилися. Він обіцяв мені повідомити вас про це. Його було вбито лише через кілька днів після нашого одруження, і відразу по тому німці захопили наше село. По закінченні війни я вирішила не писати вам і не намагатися з вами зустрітися, хоч Едмунд і просив мене це зробити. Та на той час я влаштувала собі нове життя, і потреби в цьому не було. Але тепер усе змінилося, і я пишу вам листа заради свого сина. Річ у тому, що він син вашого брата і я не можу більше забезпечувати йому таке життя, яке він повинен мати. Я приїду до Англії наступного тижня. Повідомте мені, будь ласка, чи зможу я навідати вас і побачитися з вами. Моя адреса для листів – 126, Елверс Кресент, будинок 10. Я ще раз висловлюю своє сподівання, що мій лист не надто вас приголомшить.

Дозвольте вас запевнити у своїх найщиріших почуттях.

Мартіна Крекенторп».

Кредок мовчав хвилину або дві. Він ще раз ретельно перечитав листа, перш ніж повернути його назад.

– Як ви повелися, коли одержали цього листа, міс Крекенторп?

– Мій зять Браєн Істлі на той час саме був зі мною, і я розповіла йому про все. Потім зателефонувала своєму братові Гарольду в Лондон і порадилася з ним теж. Гарольд поставився скептично до всієї цієї історії й рекомендував дотримуватися надзвичайної обережності. «Треба дуже уважно роздивитися папери тієї жінки, – сказав він, – і переконатися, що вона не якась аферистка».

Емма зробила паузу, а тоді провадила:

– Порада Гарольда була виявом звичайного здорового глузду, і я була цілком згодна з ним. Але якщо та дівчина – та жінка – була справді Мартіною, про яку написав мені Едмунд, то в такому разі я відчувала, що ми повинні її прийняти. Я написала на ту адресу, яку вона мені назвала у своєму листі, запрошуючи її приїхати до Резерфорд-Холу й познайомитися з нами. Але через кілька днів я одержала телеграму з Лондона: «Пробачте, але я мушу негайно повернутися до Франції. Мартіна». Після того я більш не одержала від неї жодного листа й нічого про неї не чула.

– І коли все це сталося?

Емма спохмурніла.

– Незадовго до Різдва. Я це знаю, бо хотіла запропонувати їй провести Різдво з нами, але мій батько не хотів навіть чути про це, тому я запропонувала, щоб вона приїхала до нас на вікенд після Різдва, поки вся родина ще буде вдома. Якщо не помиляюся, то телеграма, у якій вона повідомила, що мусить повернутися до Франції, надійшла до нас за кілька днів до Різдва.

– І ви вважаєте, що жінка, чий труп знайдено в саркофазі, може бути цією Мартіною?

– Ні, звичайно ж, ні, я так не думаю. Та коли ви сказали, що вона, мабуть, іноземка, то знаєте… я просто не могла не подумати… що, можливо…

Її голос урвався й затих.

Кредок заговорив швидко й переконливо:

– Ви мали цілковиту слушність, що вирішили розповісти мені про це. Ми неодмінно проведемо необхідне розслідування. У мене дуже мало підстав сумніватися в тому, що жінка, яка вам написала, справді повернулася до Франції й перебуває тепер там жива й здорова. З другого боку, ми не можемо зовсім знехтувати той факт, що певні дати збігаються, та й самі ви не могли не звернути на це уваги. Як ви чули на слуханнях попереднього розслідування, смерть жінки, згідно зі свідченням поліційного хірурга, сталася від трьох до чотирьох тижнів тому. Але ви не хвилюйтеся, міс Крекенторп, залиште нам розслідування цих додаткових фактів. – Він запитав ніби мимохідь: – Ви радилися з містером Гарольдом Крекенторпом? А чи запитували ви думку батька та інших своїх братів?

– Я мусила, звичайно, розповісти про все батькові. Він був страшенно роздратований, – вона слабко всміхнулася. – Він не сумнівався в тому, що це шахрайська витівка з метою видурити в нас гроші. Мій батько страшенно збуджується завжди, коли йдеться про гроші. Він вважає чи прикидається, ніби вважає, що він дуже вбогий чоловік і мусить берегти кожне пенні, яке в нього є. Мені здається, на старих людей іноді таке находить. Це, звичайно, неправда, він одержує дуже високі відсотки з капіталу й не витрачає навіть чверті від цих грошей, чи, принаймні, так було до останнього часу, коли на нас накинули високий прибутковий податок. Немає сумніву, він накопичив дуже великі заощадження. – Вона на мить замовкла, а тоді провадила: – Я розповіла про все й двом другим своїм братам. Альфредові все це здалося жартом, хоча й він схилявся до того, що, либонь, ідеться про спробу виманити гроші. Седрік мене вислухав без будь-якого інтересу – він схильний зосереджуватися тільки на самому собі. Зрештою ми дійшли висновку, що родина повинна прийняти Мартіну й що на цю зустріч слід також запросити містера Вімборна, нашого адвоката.

– А що подумав про того листа містер Вімборн?

– Ми з ним не обговорювали цю справу. Ми саме хотіли обговорити її з ним, коли надійшла телеграма від Мартіни.

– Ви більше не вживали якихось заходів?

– Я надіслала листа на лондонську адресу з припискою «Переслати адресатові» на конверті, але ніякої відповіді мені не надійшло.

– Досить дивна історія… Гм…

Він поглянув на неї гострим поглядом.

– А що ви самі думаєте про все це?

– Я не знаю, що мені думати.

– А якою була ваша реакція в той час? Чи припускали ви, що лист справжній, чи були тієї самої думки, що й ваш батько та ваші брати? А що, до речі, подумав про листа від Мартіни ваш зять?

– О, Браєн був певен, що лист справжній.

– А ви?

– Я… не була певна.

– А якими були ваші почуття – якби та жінка й справді була вдовою вашого брата Едмунда?

Обличчя Емми злагідніло.

– Я дуже любила Едмунда, любила його більше, ніж інших братів. А лист здався мені саме таким, який би написала жінка на зразок Мартіни, якби опинилася в подібних обставинах. Плин подій, який вона описала, був дуже природним. Я думала, що на той час, коли закінчилася війна, вона або одружилася знову, або жила з чоловіком, який зобов’язався опікуватися нею та її дитиною. Потім, можливо, той чоловік помер або покинув її, і вона визнала потрібним звернутися до родини Едмунда – адже він і сам хотів, щоб вона до неї звернулася. Мені той лист здався справжнім і природним, але Гарольд указав мені на те, що його могла написати й самозванка, якщо та жінка добре знала Мартіну й знала про всі факти, пов’язані з її одруженням, адже в такому випадку вона могла написати листа, на вигляд цілком обґрунтованого й прийнятного. Я мусила визнати, що він має слушність – але все одно…

Вона замовкла.

– Вам хотілося, щоб лист був справжнім? – лагідно запитав Кредок.

Вона подивилася на нього вдячним поглядом.

– Так, я хотіла, щоб він був справжнім. Я була б дуже рада, якби Едмунд залишив по собі сина.

Кредок кивнув.

– Як ви сказали, лист, принаймні зовні, здається цілком природним. Дивує те, що сталося потім: раптовий від’їзд Мартіни Крекенторп до Парижа й той факт, що ви ніколи більше про неї не чули. Ви відповіли їй цілком приязно й були готові прийняти її. Чому, навіть якщо вона повернулася до Франції, то не написала вам знову? Це в тому випадку, якщо ми припустимо, що її лист справжній. Якщо ж він написаний самозванкою, то події знаходять значно легше пояснення. Я подумав, що, можливо, ви проконсультувалися з містером Вімборном, і він почав розслідування, яке сполохало ту жінку. Але ви мене запевняєте, що нічого подібного не було. Проте не можна виключати тієї можливості, що той або той із ваших братів удався до заходів подібного виду. Можливо, та Мартіна має таке минуле, яке воліє приховати, бо воно не витримало б такого розслідування. Можливо, вона думала, що їй доведеться мати справу лише з люблячою сестрою Едмунда, а не з досвідченими й підозріливими бізнесменами. Вона, либонь, сподівалася здобути від вас гроші для тієї дитини (хоч то вже, власне, і не дитина, а хлопець віком років п’ятнадцяти або й шістнадцяти), не маючи потреби відповідати на багато запитань. Але натомість вона побачила, що їй доведеться мати справу з чимось зовсім іншим, що могло призвести до дуже поважних юридичних наслідків. Якщо Едмунд Крекенторп залишив сина, народженого в законному шлюбі, то він став би одним зі спадкоємців маєтності вашого діда, я не помиляюся?

Емма кивнула.

– Більше того, якщо мої відомості точні, то він у належний час успадкує Резерфорд-Хол і прилеглі до нього землі – територію, яка сьогодні, либонь, має велику цінність для забудовників.

Емма подивилася на нього дещо приголомшеним поглядом.

– А й справді, я зовсім про це не подумала.

– Але я не раджу вам хвилюватися, – сказав інспектор Кредок. – Ви зробили цілком правильно, що прийшли до мене й про все розповіли. Я проведу необхідне розслідування, але мені здається надзвичайно ймовірним, що не існує ніякого зв’язку між жінкою, яка написала вам листа (і яка, певно, намагалася виманити у вас гроші), і жінкою, чиє тіло було знайдене в саркофазі.

Емма підвелася на ноги, зітхнувши з полегкістю.

– Я така рада, що розповіла вам про все. Ви поставилися до мене дуже люб’язно.

Кредок провів її до дверей.

Потім зателефонував сержантові-детективу Ветеролу:

– Бобе, я маю для тебе роботу. Піди за адресою 126, Елверс Кресент, будинок 10. Візьми із собою фотографії жінки, чий труп було знайдено в саркофазі Довгої комори в Резерфорд-Холі. Спробуй щось довідатися про жінку, яка назвала себе місіс Крекенторп – місіс Мартіною Крекенторп, яка або там жила, або приходила туди одержувати листи, скажімо, десь у проміжку часу від п’ятнадцятого грудня до кінця місяця.

– Слухаюся, сер.

Кредок зайнявся кількома іншими справами, які лежали в нього на столі й чекали на його увагу. Пополудні він пішов побачитися з театральним агентом, який був його другом. Нічого цікавого йому довідатися не вдалося.

Надвечір, коли він повернувся до свого офісу, то знайшов на своєму столі телеграму з Парижа.

«Названі вами подробиці можуть стосуватися Анни Стравинської з трупи «Марицкі-балет». Бажана ваша присутність. Десен, префектура».

Кредок із полегкістю зітхнув, і його обличчя проясніло.

Нарешті! Нарешті з’явився бодай якийсь слід і про історію з Мартіною Крекенторп можна буде забути… Він вирішив виїхати до Парижа вечірнім поромом.

Розділ тринадцятий

І

– Це дуже люб’язно з вашого боку, що ви мене запросили на чай, – сказала міс Марпл, звертаючись до Емми Крекенторп.

Міс Марпл здавалася надзвичайно пухнастою – достеменна картина лагідної старої леді. Вона просто сяяла, коли озирнулася навкруг себе – на Гарольда Крекенторпа в його добре скроєному темному костюмі, на Альфреда, який подавав їй сандвічі з чарівною усмішкою, на Седріка, що стояв біля каміна в пошарпаному твідовому піджаку, дивлячись на решту своєї родини похмурим поглядом.

– Ми дуже раді, що ви змогли прийти, – чемно сказала Емма.

Не було жодного натяку на сцену, яка відбулася в той день після ланчу, коли Емма раптом вигукнула:

– О Господи, геть забула, я ж сказала міс Люсі Айлесберроу, що вона може запросити свою стареньку тітку сьогодні до чаю.

– Як-небудь відкараскайся від неї, – брутальним тоном заявив Гарольд. – Нам треба багато чого обговорити. Чужі люди нам тут не потрібні.

– Нехай вона поп’є чай на кухні або десь-інде зі своєю племінницею, – запропонував Альфред.

– О, ні, так учинити я не можу, – твердо заперечила Емма. – Це було б грубо і вкрай нетактовно.

– Та нехай приходить, – сказав Седрік. – Ми зможемо трохи розпитати її про дорогоцінну Люсі. Щиро признаюся, я хотів би знати більше про цю дівчину. Я не певен, що довіряю їй. Занадто вона вже розумна.

– Вона має дуже добрі зв’язки й поводиться цілком природно, – заперечив Гарольд. – Я визнав за потрібне навести про неї деякі довідки. У таких випадках треба бути певним. Адже не кожна дівчина стане нишпорити повсюди й донишпорюється до того, що знаходить труп.

– Якби ми тільки знали, хто була ця клята жінка, – сказав Альфред.

Гарольд сердито додав:

– Мушу тобі сказати, Еммо, що ти, либонь, зсунулася з глузду, коли пішла до поліції й сказала, що мертва жінка, можливо, була французькою подругою Едмунда. Це переконає їх у тому, що вона прийшла сюди й хтось із нас, певно, задушив її.

– Облиш, Гарольде. Не перебільшуй.

– Гарольд має цілковиту рацію, – сказав Альфред. – Що на тебе найшло, я не розумію. У мене таке відчуття, ніби за мною стежать люди в цивільному, хоч би куди я пішов.

– Я сказав їй, щоб вона цього не робила, – промовив Седрік. – Але Квімпер сказав їй протилежне.

– Це його не стосується, – сердито кинув Гарольд. – Нехай би він займався своїми пігулками, порошками та здоров’ям нації.

– О, припиніть сваритися, – стомлено промовила Емма. – Я щиро рада, що ця старенька міс Як-там-її-звати прийде до нас на чай. Для нас буде добре мати тут когось незнайомого й не повертатися знову й знову до одного й того самого. Я мушу піти й трохи причепуритися.

Вона вийшла з кімнати.

– Ця Люсі Айлесберроу, – почав Гарольд і замовк. – Як сказав Седрік, досить дивно, чому вона стала нишпорити в коморі й відкрила саркофаг – ця робота була хіба що для Геркулеса. Можливо, нам треба вжити якихось заходів. Сьогодні під час ланчу вона поводилася якось агресивно…

– Залиш її мені, – сказав Альфред. – Я незабаром з’ясую, що там у неї на думці.

– Мене насамперед непокоїть, навіщо вона відкрила саркофаг.

– А може, насправді вона зовсім не Люсі Айлесберроу? – припустив Седрік.

– Але який їй сенс прикидатися кимось іншим? – спитав Гарольд, спохмурнівши. – О, прокляття!

Вони обмінялися стурбованими поглядами.

– А тут іще прийде до чаю та стара карга. Саме тоді, коли нам треба добре поміркувати.

– Ми все обговоримо пізніше, цього вечора, – сказав Альфред. – А поки що спробуймо витягти зі старої тітки якісь відомості про Люсі.

Отже, у належний час Люсі привела міс Марпл. Старенька вмостилася біля вогню й тепер усміхнулася Альфредові, коли він подав їй сандвічі, з тим схваленням, із яким вона завжди дивилася на вродливих чоловіків.

– Дякую, дуже дякую… Можна мені запитати, з чим вони?.. А, з яйцем і сардинами, так, це буде чудово. Боюся, у мене завжди розігрується апетит під час чаю. З віком, знаєте… Але пізно ввечері, звичайно, я з’їдаю лише щось дуже легеньке… Мені треба бути обережною. – Вона знову обернулася до господині. – Який у вас чудовий дім! І як багато в ньому гарних речей. Ось ця бронза, вона нагадує мені про речі, які мій батько купив на Паризькій виставці. А ці речі справді купив ваш дід? Вони виготовлені в класичному стилі, правда ж? Дуже симпатичні. Як чудово, що ваші брати перебувають недалеко від вас. Деякі родини геть розкидані. Хто в Індії, – хоч, думаю, з цим уже покінчено, – хто в Африці – кажуть, на її західному березі такий поганий клімат.

– Двоє з моїх братів живуть у Лондоні.

– Це дуже добре для вас.

– Але мій брат Седрік – художник, і він живе на Ібіці, на одному з Балеарських островів.

– Художники, вони дуже полюбляють острови, чи не так? – сказала міс Марпл. – Шопен – він жив на Мальорці, правда ж? Але він був композитор. Я мала на увазі, звичайно, Гогена. Яке сумне було в нього життя – я сказала б, він його загубив. Мені ніколи не подобалися картини з тубільними жінками, і, хоч я знаю, що ним дуже захоплюються, мені ніколи не був до смаку цей мертвотно-блідий гірчичний колір. Дивлячись на його картини, неможливо не дратуватися.

Вона подивилася на Седріка злегка несхвальним поглядом.

– Розкажіть нам, якою була Люсі в дитинстві, міс Марпл, – попросив Седрік.

Вона всміхнулася до нього, й обличчя в неї просяяло.

– Люсі завжди була розумницею, – сказала вона. – Атож, люба, була, а тепер мене не перебивай. Вона чудово знала арифметику. Пам’ятаю, одного разу різник обважив мене, коли я купувала в нього яловичину…

Міс Марпл по шию поринула в спогади про дитинство Люсі, а потім без переходу стала розповідати, як їй самій жилося в її селі.

Потік її пам’яті урвався з приходом Браєна та двох хлопчаків, брудних і мокрих після багатогодинних пошуків доказів убивства. Принесли чай, а разом із чаєм прийшов доктор Квімпер, який дещо підняв брови, після того як розглянувся навколо й відрекомендувався старій леді.

– Сподіваюся, погода погано не вплинула на здоров’я вашого батька, Еммо?

– О, ні, він лише почував себе трохи стомленим сьогодні пополудні.

– Либонь, уникає гостей, я думаю, – сказала міс Марпл із лукавою усмішкою. – Як це нагадує мені мого любого батька. «Ти знову накликала повний дім старушенцій? – бувало запитував він у моєї матері. – Накажи принести мій чай до мого кабінету». Він іноді був страшенно впертим, мій любий тато.

– Ви тільки не думайте… – почала Емма, але Седрік її урвав:

– Він завжди п’є чай у себе в кабінеті, коли приїжджають його дорогі сини. Психологічно це можна пояснити, правда ж, докторе?

Доктор Квімпер, який пожирав сандвічі та тістечко для кави з відвертою втіхою чоловіка, що зазвичай має дуже мало часу на приймання їжі, сказав:

– Психологія добра тоді, коли її залишають психологам. Лихо в тому, що сьогодні кожен вважає себе аматором-психологом. Мої пацієнти точно повідомляють мені, від яких комплексів та неврозів вони страждають, не чекаючи, поки я їм про це скажу. Дякую, Еммо, налийте мені ще одну філіжанку. Я сьогодні не мав часу, щоб з’їсти ланч.

– Життя лікаря – життя шляхетне й жертовне, – сказала міс Марпл. – Я завжди так думала.

– Навряд чи ви знали багатьох лікарів, – сказав доктор Квімпер. – Їх часто називають п’явками, і п’явками вони справді є. Сьогодні принаймні ми одержуємо платню, держава стежить за цим. Тепер нам немає потреби надсилати рахунки, знаючи, що ніхто їх не сплатить. Лихо в тому, що всі наші пацієнти сповнені рішучості витягти з держави все, що вони можуть, і ось вам результат: якщо мала Дженні двічі вночі кахикне або малий Томмі з’їсть двійко зелених яблук, то бідолашний лікар повинен навідати їх посеред ночі. Яке смачне тістечко, Еммо! Яка ви чудова куховарка!

– Це не я, а міс Айлесберроу.

– Ви готуєте не менш смачні тістечка, – вірнопіддано заявив Квімпер.

– Ви підете подивитися батька?

Емма підвелася на ноги, і лікар пішов за нею. Міс Марпл дивилася, як вони покинули кімнату.

– Міс Крекенторп – дуже віддана дочка, я бачу, – сказала вона.

– Я не можу собі уявити, як вона терпить цього старого скнару, – заявив Седрік, що не звик тримати свої думки при собі.

– Вона має тут зручний дім, і батько дуже прив’язаний до неї, – швидко зауважив Гарольд.

– Емма справді вважає, що з нею все гаразд, – сказав Седрік. – Вона народжена бути старою панною.

В очах міс Марпл зблиснула іскра, коли вона запитала:

– Ви справді так думаєте?

Гарольд швидко відповів:

– Мій брат застосував термін «стара панна» не в тому сенсі, щоб образити жінок із такою долею, міс Марпл.

– О, я анітрохи не образилася, – сказала міс Марпл. – Я лише висловила сумнів, чи має він рацію. Щодо мене, то я ніколи б не зробила висновку, що міс Крекенторп створена старою панною. Я думаю, вона належить до того типу жінок, які схильні одружитися пізно – і зробити свій шлюб дуже успішним.

– Вона має мало перспектив на це, живучи тут, – сказав Седрік. – Вона ніколи не зустрічається з чоловіками, з якими могла б одружитися.

Іскра в очах міс Марпл стала ще яскравішою, ніж звичайно.

– Завжди існують священики… і лікарі.

Погляд її лагідних і лукавих очей ковзнув по обличчях присутніх.

Було очевидно, вона запропонувала їм щось таке, про що вони ніколи не думали раніше й що зовсім не припало їм до вподоби.

Міс Марпл підвелася на ноги, впустивши на підлогу, коли підіймалася, кілька своїх вовняних шарфиків та сумочку.

Троє братів умить нахилилися, щоб підняти її речі.

– Дуже вам дякую, – проспівала міс Марпл. – О, так, підійміть і той мій маленький шарфик. Я хотіла б ще раз вам подякувати, що ви запросили мене сюди. Я намагалася уявити собі, який він, ваш дім, адже моя люба Люсі працює в ньому.

– Умови тут просто чудові – навіть жіночого трупа не бракує, – сказав Седрік.

– Седріку! – сердито вигукнув Гарольд.

Міс Марпл з усмішкою подивилася на Седріка.

– Ви знаєте, кого ви нагадуєте мені? Молодого Томаса Іда, сина менеджера нашого банку. Він дуже полюбляв приголомшувати людей. Це, звичайно, нікому не подобалося в банківських колах, тож він подався до Вест-Індії… Він повернувся додому, коли помер його батько, й успадкував чимало грошей. Вважайте, йому пощастило. Він завжди був більше схильний витрачати гроші, аніж заробляти їх.

ІІ

Люсі відвезла міс Марпл додому. Коли вона поверталася назад, то з темряви виступила постать і зупинилася у світлі фар саме тоді, коли вона наготувалася звернути в задню під’їзну алею. Чоловік підняв руку, і Люсі впізнала Альфреда Крекенторпа.

– Так ліпше, – сказав він, сідаючи в машину. – Бр-р-р, який холод! Я думав, мені хочеться зробити приємну прогулянку на свіжому повітрі. Але тепер мені перехотілося. Ви відвезли стару леді додому без зайвих пригод?

– Так. Вона дуже втішалася.

– Це було видно. Можна тільки дивом дивуватися, як полюбляють старі леді перебувати в товаристві, хоч би якому занудному. А правду кажучи, на світі немає нічого зануднішого, ніж Резерфорд-Хол. Два дні тут – це максимум того, що я годен витримати. Як ви витримуєте тут так довго, Люсі? Ви не проти, якщо я називатиму вас Люсі?

– Ні, звичайно. Мені тут не нудно. Хоч, звичайно, назовсім я тут не залишуся.

– Я спостерігав за вами – ви дуже мила дівчина, Люсі. Надто мила, щоб марнувати себе на приготування їжі та прибирання в домі.

– Дякую, але для мене ліпше готувати їжу та прибиратися, аніж нудитися, сидячи за конторським столом.

– Я теж не любитель канцелярської роботи. Але ж є й інші способи жити. Ви могли б, так би мовити, бути вільним художником.

– А я і є вільний художник.

– Не в такий спосіб. Я маю на увазі роботу на себе, застосовуючи свою тямку для того, аби оминати…

– Що оминати?

– Оминати перешкоди! Усі безглузді закони й правила, якими нас обплутано сьогодні. Можна вважати цікавим фактом, що їх завжди вдається оминути, якщо в тебе вистачить розуму. А розуму у вас вистачає. А тепер скажіть мені, вам моя думка подобається?

– Можливо.

Люсі завела машину до стайні.

– Боїтеся ризикувати?

– Мені треба знати більше.

– Повірте мені, моя люба дівчино, я міг би використати вас. Ви наділені властивістю, яка ціни не має. Ви вселяєте довіру.

– Ви хочете втягти мене в якісь махінації?

– Нічого такого ризикованого. Я хочу лише трошечки обминути закон – не більше. – Його пальці ковзнули вгору по її руці. – Ви надзвичайно приваблива дівчина, Люсі. Я хотів би мати вас своїм партнером.

– Ви мені лестите.

– Ви натякаєте на те, що нічого в мене не вийде? Поміркуйте про мою пропозицію. Подумайте про те, яку втіху ви одержите, перехитрувавши всіх тверезо налаштованих йолопів. Проблема тільки в одному – потрібен капітал.

– Боюся, у мене його нема.

– Я на це й не розраховував. Я сам незабаром матиму у своєму розпорядженні чималі гроші. Не буде ж мій вельмишановний тато жити вічно, підлий старий скнара. Коли він відкине ноги, у мене в руках опиниться чималий капітал. Що ви на це скажете, Люсі?

– А які умови ви мені поставите?

– Одруження, якщо такий варіант вас улаштує. Жінки, хоч би якими вони були незалежними і хоч би як уміли утримувати себе, зазвичай нічого не мають проти одруження. Крім того, дружина не може давати свідчення проти свого чоловіка.

– Не сказала б, що така перспектива мене вельми влаштовує.

– Облиште, Люсі. Хіба ви не бачите, що я закохався у вас по вуха?

На свій превеликий подив Люсі відчула, що певною мірою піддається його чарам. Схоже, Альфред володів якимсь своєрідним магнетизмом, можливо, суто тваринним. Вона засміялася й вислизнула з-під його руки, що намагалася обняти її.

– Я не маю часу на базікання. Мені треба подумати про обід.

– Ви не можете не подумати про нього, Люсі, а куховарка ви знаменита. Що ви зготуєте на обід?

– Зачекайте й побачите. Вам не терпиться все знати наперед, як і хлопчикам.

Вони увійшли в дім, і Люсі поквапилася на кухню. Вона була досить здивована, коли Гарольд Крекенторп спробував відірвати її від діла.

– Міс Айлесберроу, можна мені поговорити з вами?

– Це може трохи зачекати, містере Крекенторп? Я маю повні руки роботи.

– Звичайно. Після обіду?

– Гаразд, так може бути.

Обід було подано вчасно і, як завжди, оцінено високо. Люсі помила посуд і вийшла в хол, де побачила, що Гарольд Крекенторп чекає на неї.

– Я готова вислухати вас, містере Крекенторп.

– Зайдімо сюди, гаразд? – він відчинив двері до вітальні й увійшов першим.

Він зачинив двері за нею.

– Я поїду завтра вдосвіта, – повідомив він. – Але я хочу сказати вам, що був надзвичайно вражений вашими здібностями.

– Дякую вам, – сказала Люсі, відчуваючи легкий подив.

– У мене таке відчуття, що ви марнуєте тут свої таланти – безперечно, марнуєте.

– Ви справді так вважаєте? А я – ні.

«Принаймні цей не запропонує мені одружитися з ним, – подумала Люсі. – Він уже має дружину».

– Я маю для вас одну пропозицію. Коли прикрим обставинам, у які ви потрапили разом із нами, настане кінець, зайдіть до моєї лондонської контори. Якщо ви зателефонуєте й призначите побачення, я дам відповідні вказівки своїй секретарці. Я переконаний, що ми зможемо використати ваші надзвичайні здібності на користь нашої фірми. Ми детально обговоримо, у яких сферах діяльності ваші таланти знайдуть найефективніше застосування. Я можу запропонувати вам, міс Айлесберроу, надзвичайно високу платню разом із блискучими перспективами. Я переконаний, ви будете приємно здивовані.

Його усмішка обіцяла золоті гори.

Люсі сказала засоромленим тоном:

– Дякую вам, містере Крекенторп. Я подумаю.

– Не думайте надто довго. Молода жінка, яка прагне знайти свою дорогу в житті, не повинна втрачати такі нагоди.

Він знову зблиснув зубами.

– Добраніч вам, міс Айлесберроу, нехай вам спиться добре.

«Оце так, – сказала Люсі, звертаючись сама до себе. – Такий розвиток подій стає навіть цікавим…»

Ідучи до своєї спальні, вона зустріла на сходах Седріка.

– Стривайте, Люсі, я хочу дещо сказати вам.

– Ви хочете, щоб я одружилася з вами, поїхала на Ібіцу, де ви великодушно дозволите мені доглядати вас і прибирати у вашій кімнаті?

Седрік, схоже, розгубився, і навіть ознаки певної тривоги з’явилися в нього на обличчі.

– У мене й у думках нічого подібного не було.

– Прошу пробачення. Значить, я помилилася.

– Я лише хотів запитати, чи є в нашому домі розклад руху поїздів.

– Оце й усе? Розклад є, лежить у холі на столі.

– Знаєте, – сказав Седрік осудливим тоном, – вам не слід уявляти собі, що кожен чоловік мріє одружитися з вами. Ви дівчина гарна, про це можна не сперечатися, але нічого такого вже надзвичайного я у вас не бачу. І запам’ятайте: чим більше дівчина вихваляється своєю вродою, тим швидше вона може її втратити. Щодо мене, то я ніколи б із вами не одружився. З ким завгодно, тільки не з вами.

– Справді? – запитала Люсі. – Можете не заглиблюватися в цю тему. Якщо ви не хочете бачити мене своєю дружиною, то, може, захочете, щоб я стала вашою мачухою?

– Про що ви? – запитав Седрік, подивившись на неї приголомшеним поглядом.

– Ви мене чули, – сказала Люсі й увійшла до своєї кімнати, зачинивши за собою двері.

Розділ чотирнадцятий

І

Дермот Кредок заприязнився з Арманом Десеном із Паризької префектури. Двоє чоловіків зустрічалися в одному або в двох випадках і відразу відчули симпатію один до одного. Кредок вільно розмовляв французькою, і тому більша частина розмови відбувалася цією мовою.

– Це тільки припущення, – остеріг його Десен. – Я маю тут фотографію артисток кордебалету – та, про яку ми говоримо, четверта зліва, її обличчя що-небудь вам говорить?

Інспектор Кредок відповів, що нічого воно йому не говорить. Задушену молоду жінку нелегко впізнати, а крім того, на тій світлині обличчя всіх жінок були густо розмальовані, а голови вони накрили якимись екстравагантними, схожими на птахів головними уборами.

– Можливо, це й вона, – сказав він. – Але чогось більшого я сказати не можу. Ким вона була? Що ви про неї знаєте?

– Менше, ніж нічого, – весело відповів йому француз. – Танцівниця вона нічим не прикметна, та й сам «Марицкі-балет» нічим не прославився. Він виступає в приміських театрах і їздить на гастролі – там нема ані відомих імен, ані зірок, ані знаменитих балерин. Але я познайомлю вас із мадам Жуале, яка керує трупою.

Мадам Жуале була жвавою, діловитою француженкою з гострим поглядом, маленькими вусиками й чималими відкладеннями жиру на талії.

– Я терпіти не можу поліції! – сказала вона, подивившись на них відверто ворожим поглядом і не приховуючи, що цей візит для неї вкрай неприємний. – Ви щоразу, як тільки маєте таку можливість, ставите мене в незручне становище.

– Ні, ні, мадам, даремно ви так говорите, – заперечив Десен, високий і худий чоловік із меланхолійним виглядом. – Коли це я ставив вас у незручне становище?

– А тоді, коли та дурепа випила карболову кислоту, – швидко відповіла мадам Жуале. – І лише тому, що вона закохалася в диригента оркестру, якому байдужісінько до жінок, у нього зовсім інші смаки. Який галас ви підняли з цієї причини! Він завдав неабиякої шкоди репутації й прибуткам мого чудового балету.

– Навпаки, ваш бізнес тоді зовсім не постраждав, – заперечив Десен. – І відтоді вже минуло кілька років. Не будьте такою злопам’ятною. А зараз поговорімо про ту дівчину, Анну Стравинську.

– А що вам треба про неї знати? – запитала мадам із підозрою в голосі.

– Вона росіянка? – запитав інспектор Кредок.

– Зовсім ні. Вас зацікавило її прізвище? Але всі вони називають себе подібними прізвищами, ті дівчата. Вона була нічим не прикметна, танцювала не дуже добре, вродливою її теж не назвеш. Elle etait assez bien, c’est tout[9]. Для кордебалету вона танцювала стерпно, але солісткою ніколи не стала б.

– Вона француженка?

– Мабуть. Паспорт у неї французький. Але якось вона мені сказала, що чоловік у неї англієць.

– Вона вам сказала, що чоловік у неї англієць? Живий – чи мертвий?

Мадам Жуале стенула плечима.

– Мабуть, мертвий, а може, він покинув її. Звідки мені знати? У цих дівчат завжди якісь проблеми з чоловіками…

– Коли ви бачили її востаннє?

– Я їздила зі своєю трупою до Лондона на гастролі, на півтора місяці. Ми виступали в Торке, у Бурнемауті, в Істборні, ще в одному місті, назву якого я забула, й у Гемерсміті. Потім ми повернулися до Франції, але Анна з нами не повернулася. Вона лише надіслала листа, у якому повідомила, що вирішила розлучитися з трупою й залишається жити з родиною її чоловіка – чи якусь подібну нісенітницю. Я тоді не подумала, що це правда. Мені здалося більш імовірним, що вона зустріла якогось чоловіка, ви ж розумієте?

Інспектор Кредок кивнув головою. Він звернув увагу на те, що мадам Жуале в усіх випадках неодмінно доходить такого висновку.

– І це для мене ніяка не втрата. Мені байдуже. Я можу знайти дівчат не гірших, а то й кращих, які прийдуть танцювати до мене, тому я лише стенула плечима й давно забула про неї. Чому я мала б переживати? Вони всі однакові, ці дівчата, усі дуріють через чоловіків.

– Коли це було?

– Коли ми повернулися до Франції? Коли ж ми… атож, у неділю, перед Різдвом. А коли нас покинула Анна?.. Десь днів за два, за три перед нашим від’їздом. Я точно не пам’ятаю… Але наприкінці тижня, у Гемерсміті, ми мусили танцювати без неї, що потребувало зайвих репетицій і перебудування програми… З її боку це було великим свинством – але ці дівчата… Коли вони зустрічають чоловіка, то поводяться однаково. Проте я сказала всім і кожному: «З мене годі, назад я її не візьму!»

– Атож, вона завдала вам клопоту.

– Ет, мені байдуже. Немає сумніву, вона відсвяткувала Різдво з якимсь чоловіком, що його десь підхопила. Це мене не стосується. Я можу знайти собі інших дівчат – дівчат, які вхопляться за можливість танцювати в «Марицкі- балеті» і які танцюватимуть не гірше, а може, і краще, ніж Анна.

Мадам Жуале помовчала, а тоді запитала з несподіваним проблиском цікавості:

– А чому ви її шукаєте? Вона успадкувала якісь великі гроші?

– Навпаки, – чемно відповів інспектор Кредок. – Ми маємо підстави вважати, що її вбито.

Мадам Жуале відразу втратила інтерес до розмови.

– Таке буває. Але вона, зрештою, була доброю католичкою. Кожної неділі ходила на месу, і думаю, що на сповідь також.

– Вона коли-небудь говорила з вами, мадам, про свого сина?

– Про сина? Ви хочете сказати, у неї була дитина? Дуже малоймовірно. Ці дівчата – усі вони – знають корисну адресу, за якою можуть звертатися. Месьє Десену це відомо так само добре, як і мені.

– Вона могла народити дитину до того, як почала жити таким життям, – сказав Кредок. – Під час війни, наприклад.

– А, під час війни. Під час війни може статися що завгодно. Але мені нічого про це не відомо.

– Котрі з інших дівчат були її найближчими подругами?

– Я можу назвати вам два або три імені – але вона не мала близьких стосунків ні з ким.

Вони не довідалися більше нічого корисного від мадам Жуале.

Коли їй показали пудреницю, вона сказала, що Анна мала приблизно таку саму, але їх мали майже всі інші дівчата. Анна могла купити в Лондоні хутряне пальто – їй нічого не було про це відомо.

– Я вічно заклопотана репетиціями, освітленням сцени, усіма труднощами свого бізнесу, і мені нема коли помічати, що носять мої артисти.

Після мадам Жуале вони поговорили з дівчатами, чиї імена вона їм назвала. Одна або дві з них знали Анну досить добре, але всі вони сказали, що вона не любила розмовляти багато й розповідати про себе, а якщо й розповідала (так сказала одна дівчина), то здебільшого брехню.

– Вона любила вигадувати всілякі історії – про те, як вона була коханкою Великого Дюка чи багатого англійського фінансиста, або як працювала на Рух Опору під час війни. Навіть про те, як вона була кінозіркою в Голівуді.

Інша дівчина сказала:

– Я думаю, насправді вона жила дуже скромним і нічим не прикметним життям. Любила танцювати в балеті, бо вважала, що це романтично, але доброю танцівницею вона не була. Якби вона сказала: «Мій батько торгував тканинами в Ам’єні», – це звучало б не романтично. Тому вона й вигадувала всілякі небилиці про себе.

– Навіть у Лондоні, – сказала перша дівчина, – вона натякала на те, що один дуже багатий чоловік хоче взяти її в круїз навколо світу, бо вона схожа на його дочку, що загинула в автомобільній аварії. Яка нісенітниця!

– А мені вона розповіла, що її запрошено до багатого лорда в Шотландії, – сказала друга дівчина. – Вона нібито полюватиме там на оленів.

Жодна з тих розповідей нічим не могла допомогти інспекторові Кредоку. З них можна було зробити тільки один висновок: Анна Стравинська була натхненною брехухою. Вона, звичайно ж, не полювала на оленів у пера в Шотландії, і здавалося не менш неймовірним, щоб вона нині засмагала на палубі лайнера, який вирушив у кругосвітню подорож. Але не було також жодних причин вважати, що її тіло було знайдене в саркофазі в Резерфорд-Холі. Ані дівчата, ані мадам Жуале не змогли напевне впізнати задушену дівчину. Щось схоже на Анну в ній було – ніхто проти цього не заперечував. Але таке розпухле обличчя могло належати кому завгодно.

Твердо були встановлені лише такі факти: дев’ятнадцятого грудня Анна Стравинська вирішила не повертатися до Франції, а двадцятого грудня схожа на неї жінка їхала до Брекгемптона в поїзді, що мав прибути туди о 4 годині 33 хвилини по обіді, і була задушена.

Якщо жінка в саркофазі не була Анною Стравинською, то де Анна тепер?

На це запитання мадам Жуале щоразу давала просту й незмінну відповідь:

– З якимсь чоловіком!

«І вона, либонь, не помиляється», – сумно подумав інспектор Кредок.

Не варто було також відкидати іншу можливість – вона виникала внаслідок випадково зронених слів Анни про те, що в неї чоловік-англієць.

Чи не був її чоловіком Едмунд Крекенторп?

Це здавалося малоймовірним, якщо взяти до уваги словесний портрет Анни, який намалювали йому ті, хто добре її знав. Набагато імовірнішим здавався той факт, що Анна була колись дуже добре знайома з дівчиною на ім’я Мартіна й знала певні подробиці з її життя. Саме Анна могла надіслати того листа, адресованого Еммі Крекенторп, а якщо так, то Анна цілком природно, що злякалася, опинившись перед перспективою розслідування. Можливо, саме тому вона вирішила, що буде безпечніше порвати свій зв’язок із «Марицкі-балетом». Та все одно – де вона перебуває тепер?

І знову незмінна відповідь мадам Жуале здавалася найбільш імовірною.

З якимсь чоловіком.

ІІ

Перш ніж покинути Париж, Кредок обговорив із Десеном проблему жінки на ім’я Мартіна. Десен був схильний погодитися зі своїм англійським колегою, що ця проблема, певно, не пов’язана з жінкою, чий труп знайшли в саркофазі. Та хай там як, а він також вважав, що цю справу треба розслідувати.

Він запевнив Кредока, що Сюрете[10] зробить усе можливе, щоб з’ясувати, чи справді існував документ, який підтверджував шлюб між лейтенантом Едмундом Крекенторпом із Четвертого саутширського полку та французькою дівчиною на ім’я Мартіна. Час – перед самим падінням Дюнкерка.

Він, проте, застеріг Кредока, що здобути остаточну відповідь навряд чи можливо. Територія, яка їх цікавить, була не тільки захоплена німцями приблизно в той самий час, а й дуже потерпіла від воєнних дій під час вторгнення союзних військ. Багато будівель і документів були знищені.

– Але не сумнівайтеся, мій дорогий колего, ми зробимо все, що зможемо.

Після чого вони з Кредоком попрощалися й розлучилися.

ІІІ

Коли Кредок повернувся, сержант Ветерол доповів йому з похмурим торжеством:

– Адреса, яку ви мені дали, сер, – 126, Елверс Кресент – це тільки поштова скринька для листів «до запитання». Дім там, щоправда, цілком пристойний…

– Ніхто її не впізнав?

– Ні, ніхто не зміг упізнати на фотографії жінку, яка приходила по листи, але я не думаю, що хтось би міг її впізнати, адже вона приходила не менш як місяць тому, а дуже багато людей користуються тією скринькою. Адже там розташований пансіон для студентів.

– Вона могла назватися іншим ім’ям.

– Яка різниця? Адже ми показували фотографію, на якій ніхто її не впізнав.

Він додав:

– Потім ми навідали чимало готелів – ніхто ніде не зареєструвався як Мартіна Крекенторп. Після того як ви зателефонували з Парижа, ми навели довідки про Анну Стравинську. Вона була зареєстрована з іншими танцівницями трупи в дешевому готелі «Брук Ґрін». Там оселяються переважно артисти. Вона виїхала звідти в четвер, дев’ятнадцятого грудня, після концерту. Інших записів про неї нема.

Кредок кивнув головою. Він накреслив собі кілька інших ліній розслідування, хоч і не чекав від них особливого успіху.

Трохи поміркувавши, він зателефонував у фірму «Вімборн, Гендерсон і Карстенс» і попросив призначити йому зустріч із містером Вімборном.

Через певний час його завели до кабінету, у якому панувала задушлива атмосфера й де містер Вімборн сидів за великим старомодним письмовим столом зі стосами запилюжених паперів. Металеві коробки з написами «Сер Джон Фоулдс, помер», «Леді Дерен», «Джордж Роуботтем, ескв.» прикрашали полиці; чи то були пам’ятки з минулої ери, чи документи сьогоднішніх юридичних справ – інспектор не мав уявлення.

Містер Вімборн подивився на свого гостя з чемною, обережною стриманістю, з якою зазвичай сімейні адвокати дивляться на працівників поліції.

– Чим я можу вам допомогти, інспекторе?

– Як ви дивитеся на цього листа? – запитав Кредок, посунувши лист від Мартіни через стіл.

Містер Вімборн доторкнувся до нього пальцями з виразом огиди, але в руки його не взяв. Він злегка почервонів і стиснув губи.

– Так, так, – сказав він. – Учора вранці я одержав листа від міс Емми Крекенторп, у якому вона інформувала мене про свій візит до Скотленд-Ярду й… гм… про всі обставини справи. Я мушу признатися, що не годен зрозуміти, – абсолютно не годен зрозуміти, – чому зі мною не проконсультувалися щодо цього листа відразу, як тільки він надійшов. Незбагненно! Мене мусили інформувати про його отримання негайно…

Інспектор Кредок заспокійливо промовив кілька банальних фраз, які здалися йому найпридатнішими для того, щоб заспокоїти містера Вімборна й повернути його розум до стану розважливої оцінки подій.

– Я не мав найменшого уявлення, що виникало якесь питання про одруження Едмунда, – сказав містер Вімборн ображеним голосом.

Інспектор Кредок зауважив, що час тоді був воєнний, могло відбутися що завгодно, і спробував перевести розмову на інші рейки.

– Воєнний час! – буркнув містер Вімборн із ядучим роздратуванням. – Але й справді на початку війни, коли ми працювали разом із фірмою «Лінколн Ін Філдс», бомба влучила в сусідній будинок, і багато наших паперів було знищено. Не надзвичайно важливих документів, звичайно, бо документи надзвичайної ваги ми з метою безпеки перевезли до сільської місцевості, та все одно це спричинилося до великої плутанини. Звичайно, справи Крекенторпа в той час перебували в руках мого батька. Він помер шість років тому. Можливо, його й повідомили про це так зване «одруження» Едмунда, але загалом схоже, якщо дивитися на поверхню подій, що це одруження, навіть якщо воно планувалося, ніколи не відбулося, і тому мій батько, природно, не надав тій події ніякого значення. Мушу сказати, що все це мені здається вкрай сумнівним. Поява тієї жінки після стількох років і повідомлення про те, що вона була одружена з Едмундом Крекенторпом і має від нього законного сина. Дуже й дуже сумнівно. Які докази вона мала, хотілося б мені знати?

– Але якби вона їх справді мала, яким було б її становище або становище її сина?

– Я сподіваюся, вона мала намір домогтися, щоб Крекенторпи взяли її та хлопця на своє утримання.

– Так, але я хотів запитати, на що вона могла б розраховувати суто юридично – якби змогла довести законність своїх претензій?

– А, он ви про що. – Містер Вімборн підібрав свої окуляри, які відклав убік у розпалі свого обурення, і знову їх начепив, дивлячись крізь них на інспектора Кредока з пильною увагою. – Поки що навряд чи вона могла б на щось розраховувати. Але якби вона змогла довести, що хлопець – законний син Едмунда Крекенторпа, народжений у шлюбі, тоді її син одержав би свою частку від капіталу Джосії Крекенторпа після смерті Лютера Крекенторпа. І навіть більше того – успадкував би Резерфорд-Хол, позаяк він син його найстаршого сина.

– А чи бажає хтось іще успадкувати дім?

– Щоб жити в ньому? Думаю, ніхто, безперечно, ніхто. Але цей маєток, мій дорогий інспекторе, коштує великих грошей. Дуже великих. Ту землю охоче куплять для промислових і будівельних потреб. Адже нині вона перебуває в самому центрі Брекгемптона. О, так, це надзвичайно велика спадщина.

– Ви, здається, сказали, що коли помре Лютер Крекенторп, то вона дістанеться Седрікові?

– Атож, він мав би успадкувати маєток як найстарший із живих синів Джосії.

– Седрік Крекенторп, як мені дали зрозуміти, не цікавиться грішми?

Містер Вімборн подивився на Кредока холодним поглядом.

– Справді? Щодо мене, то я сприймаю подібні твердження, я сказав би, з глибокою іронією. Можливо, і справді існують люди не від світу цього, байдужі до грошей. Але мені поки що не доводилося зустріти жодного з них.

Містер Вімборн був такий задоволений розумністю свого зауваження, що навіть трохи розвеселився.

Інспектор Кредок вирішив скористатися цим проблиском у настрої свого співрозмовника.

– Гарольд та Альфред Крекенторпи, – ризикнув зауважити він, – були неабияк роздратовані, коли надійшов цей лист.

– Цілком можливо, що вони були роздратовані, – погодився містер Вімборн. – Цілком можливо.

– Це зменшило б частку спадщини, яку вони сподіваються одержати?

– Безперечно, зменшило б. Син Едмунда Крекенторпа – у тому разі, якщо він мав сина, – мав би право одержати п’яту частину від капіталу Джосії Крекенторпа.

– Для них це не було б такою важливою втратою.

Містер Вімборн подивився на нього гострим поглядом.

– Тобто не варто вбивати людину за такі гроші – ви це хотіли сказати?

– Але, думаю, обидва вони перебувають у вельми скрутному матеріальному становищі, – промурмотів Кредок.

Він витримав гострий погляд містера Вімборна з досконалою незворушністю.

– Он як! Отже, поліція навела довідки? Так, Альфред майже завжди сидить на мілині. Іноді на коротку мить гроші в нього з’являються – але вони зникають дуже швидко. Гарольд, як ви, схоже, з’ясували, нині також сидить у ямі.

– А на вигляд – бізнесмен, який перебуває на вершині фінансового процвітання.

– Фасад. Тільки фасад. Половина міських концернів навіть не знають, чи спроможні вони оплатити свої борги. Їхні балансові документи здаються цілком упорядкованими для недосвідченого ока. Але якщо їхні активи зовсім не активи, коли вони перебувають на межі обвалу, то яким можна назвати їхнє фінансове становище?

– То виходить, що Гарольд Крекенторп нині гостро потребує грошей?

– Потребує, але він би їх не здобув, якби задушив удову свого небіжчика-брата, – сказав містер Вімборн. – Одначе ніхто досі не вбив Лютера Крекенторпа, хоч тільки його вбивство принесло б родині якусь користь. Тому, інспекторе, я не годен зрозуміти, куди вас ведуть ваші ідеї.

«Найгірше, – подумав інспектор Кредок, – що я сам цього не знаю».

Розділ п’ятнадцятий

І

Інспектор Кредок домовився з Гарольдом про зустріч у його конторі, і вони із сержантом Ветеролом прийшли туди з пунктуальною точністю. Контора Гарольда була на четвертому поверсі однієї з великих офісних будівель Сіті. Усе всередині свідчило про процвітання фірми й відповідало найновішому бізнес-стилю.

Акуратно вдягнена молода жінка запитала, як його звуть, щось тихо пробурмотіла по телефону й потім, підвівшись із-за свого столу, провела їх до приватного кабінету Гарольда Крекенторпа.

Гарольд сидів за великим, обтягнутим шкірою письмовим столом, і здавався таким самим бездоганним і впевненим, як завжди. Якщо, згідно з приватно добутими відомостями інспектора Кредока, він і справді був близький до краху, то жодна ознака про це не свідчила.

Він поглянув на них із неприхованим і приязним зацікавленням.

– Доброго ранку, інспекторе Кредок. Я сподіваюся, ваш візит означає, що ви нарешті маєте повідомити нам якісь новини точного характеру?

– Боюся, точних новин у мене поки що немає, містере Крекенторп. Я лише хочу поставити вам іще кілька запитань.

– Ще кілька запитань? У мене немає підстав сумніватися, що я вже відповів на все, що тільки можна собі уявити.

– Я розумію, що ви так себе почуваєте, містере Крекенторп, але в нас є запитання, які ми ставимо кожному, – така наша служба.

– Що там у вас тепер? – нетерпляче запитав він.

– Я буду вам дуже вдячний, якщо ви дасте мені точну відповідь, що ви робили пополудні й увечері двадцятого грудня, скажімо, у проміжку часу від третьої години дня й до півночі.

Обличчя Гарольда Крекенторпа набуло багряного кольору.

– Це найбільш несподіване запитання з тих, які мені доводилося чути. Що воно означає, поясніть мені, будь ласка?

Кредок лагідно усміхнувся.

– Воно лише означає, що я хочу знати, де ви були між третьою годиною пополудні та північчю в п’ятницю, двадцятого грудня.

– Навіщо?

– Це допоможе нам звузити коло пошуків.

– Звузити коло пошуків? То ви маєте якусь додаткову інформацію?

– Ми сподіваємося, що трохи наблизилися до нашої мети, сер.

– Я зовсім не переконаний, що мушу відповідати на ваше запитання. Принаймні в тому випадку, якщо я не матиму поруч себе свого адвоката.

– Таке право ви справді маєте, – сказав Кредок. – Ви не зобов’язані відповідати на жодне наше запитання і ви маєте цілковите право посадити поруч себе свого адвоката, перш ніж почнете відповідати.

– Ви не маєте наміру – дозвольте мені бути з вами цілком відвертим – застерегти мене від чогось?

– О, ні, сер. – Інспектор Кредок був явно обурений таким припущенням. – Нічого подібного. Ті запитання, які я вам ставлю, я ставлю також кільком іншим людям. Не подумайте, що тільки вам… У такий спосіб ми усуваємо людей, які не мають стосунку до того, що сталося.

– Гаразд… Гаразд… Я, звичайно, готовий допомогти вам, як тільки зможу. Дайте-но мені подумати. На таке запитання нелегко відповісти відразу, але в нас тут досконалий порядок і система. Міс Елліс, думаю, зможе мені в цьому допомогти.

Він віддав якийсь короткий наказ по одному з телефонів, що стояли на його столі, і майже відразу до кабінету увійшла молода жінка в елегантному чорному костюмі із записником у руці.

– Це моя секретарка міс Елліс, інспекторе Кредок. Міс Елліс, інспектор хоче знати, що я робив пополудні та увечері – яку дату ви назвали?

– П’ятницю, двадцятого грудня.

– У п’ятницю, двадцятого грудня. Я сподіваюся, ви маєте якісь записи.

– О, так.

Міс Елліс вийшла з кабінету, повернулася з перекидним офісним календарем і стала швидко гортати його сторінки.

– Уранці двадцятого грудня ви були в офісі. Ви мали нараду з містером Ґолді про злиття з компанією «Кромарті», а потім ланч із лордом Фортвілем у ресторані «Берклі»…

– Ага, тепер пригадую той день.

– Ви повернулися до офісу близько третьої години й продиктували з півдесятка листів. Потім відвідали кілька кімнат аукціону «Сотбіс», де цікавилися рідкісними манускриптами, що надійшли до продажу в той день. Ви не повернулися знову до офісу, але я залишила цидулку, щоб нагадати, аби ви прийшли того вечора обідати до «Банкетного клубу».

Вона подивилася на нього запитальним поглядом.

– Дякую вам, міс Елліс.

Міс Елліс вийшла з кабінету.

– Я тепер усе точно пригадав, – сказав Гарольд. – Того полудня я справді пішов на аукціон «Сотбіс», але експонати, які я хотів купити, мали надто високу ціну. Я випив чаю в невеличкій кав’ярні на вулиці Джермін-стрит, здається, вона називається «Раселс». Зайшов до кінотеатру, того самого, у якому крутять хроніку, посидів там із півгодини або десь так, потім повернувся додому – я живу на Кардіґен-Ґарденз, 43. Обід у «Банкетному клубі» відбувся о пів на восьму в парадній залі, а після цього я повернувся додому й ліг спати. Сподіваюся, я відповів на всі ваші запитання?

– Усе тепер ясно й зрозуміло, містере Крекенторп. О котрій годині ви повернулися додому, щоб перевдягтися до обіду?

– Не думаю, щоб я міг пригадати точно. Десь відразу після шостої, так я думаю.

– А коли ви повернулися додому після обіду?

– Думаю, я прийшов додому о пів на дванадцяту.

– Ваш служник відчинив вам двері? Чи, може, вам відчинила леді Аліса Крекенторп?

– Моя дружина – леді Аліса – зараз за кордоном, на півдні Франції, і перебуває вона там десь із перших чисел грудня. Я відчинив двері власним ключем.

– Тож ніхто не може підтвердити, що ви повернулися додому в той час, який ви щойно назвали?

Гарольд подивився на нього холодним поглядом.

– Думаю, слуги почули, коли я увійшов. Я маю служника й служницю. Але, даруйте, інспекторе…

– Даруйте, містере Крекенторп, я знаю, що ці запитання вас дратують, але я вже майже закінчив. Ви маєте автомобіль?

– Так, «гамбер-гок».

– Ви водите його сам?

– Так. Я ним користуюся лише на вікендах. Водити машину в Лондоні сьогодні неможливо.

– Але, думаю, ви користуєтеся нею, коли хочете провідати свою сестру або батька в Брекгемптоні?

– Лише в тому випадку, якщо маю намір побути там протягом досить тривалого часу. Якщо ж я їду туди, аби тільки переночувати, – наприклад, як у той день, коли я приїздив на попереднє розслідування, – то завжди сідаю в поїзд. Ми маємо чудове залізничне обслуговування і їхати залізницею набагато швидше, аніж в автомобілі. На станції мене зустрічає автомобіль, який наймає моя сестра.

– А де ви тримаєте свого автомобіля?

– Я наймаю гараж у стайнях, які розташовані за садами Кардіґен-Ґарденз. Ще будуть запитання?

– Думаю, на сьогодні досить, – сказав інспектор Кредок, усміхаючись і підводячись. – Пробачте, що довелося потурбувати вас.

Коли вони вийшли на вулицю, сержант Ветерол, який завжди перебував у стані чорної підозри до всіх і кожного, зауважив із глибоким підтекстом:

– Йому не подобалися ваші запитання – аж ніяк не подобалися. Вони збивали його з пантелику.

– Якщо ви не скоїли вбивства, то, природно, вас дратує, коли хтось думає, що ви його скоїли, – сказав інспектор Кредок тоном поблажливого розуміння. – А надто подібна підозра дратує ультрареспектабельного чоловіка, такого, як Гарольд Крекенторп. Тож у його поведінці не було нічого незвичайного. А тепер нам треба спробувати з’ясувати, чи хтось бачив Гарольда Крекенторпа на аукціонних торгах у той день, і те саме стосується тієї забігайлівки, у якій він пив чай. Він мав усі можливості сісти на поїзд, який відходив о 4 : 33, задушити жінку, виштовхати її з вагона і вчасно сісти на потяг до Лондона, щоб устигнути на обід. Так само він мав можливість сісти увечері в автомобіль, забрати труп, перевезти його в саркофаг і повернутися назад до Лондона. Спробуй навести довідки в стайнях – там, де він наймає гараж.

– Гаразд, сер. Ви гадаєте, що саме так він і вчинив?

– Звідки я знаю? – запитав інспектор Кредок. – Він високий і темноволосий чоловік. Міг бути на тому поїзді й пов’язаний із Резерфорд-Холом. Він один із підозрюваних у цій справі. А зараз займімося його братом Альфредом.

ІІ

Альфред Крекенторп мав квартиру в Західному Гемпстеді, у великому будинку модерної архітектури, хоч і спорудженому дещо недбало, з великим подвір’ям, де власники квартир ставили свої автомобілі, не надто переймаючись протестами тих пожильців, що машин не мали.

Його помешкання мало сучасні, вбудовані у стіну шафи, і він найняв його, безперечно, разом із меблями. З інших меблів можна було назвати довгий відкидний стіл із клеєної фанери, ліжко-диван та кілька стільців найнеймовірніших пропорцій.

Альфред Крекенторп зустрів їх із підкресленою привітністю, але інспектор мав таке враження, що він нервує.

– Я дуже заінтригований, – сказав він. – Ви дозволите мені запропонувати вам випити, інспекторе Кредок?

Він підняв кілька пляшок, показуючи, що в нього є.

– Ні, дякую, містере Крекенторп.

– Невже мої справи такі погані?

Він засміявся зі свого власного невеличкого жарту, потім посерйознішав і запитав, що означає візит інспектора.

Інспектор Кредок поставив своє головне запитання.

– Що я робив пополудні й надвечір двадцятого грудня? Звідки я можу знати? Адже відтоді минуло – скільки ж відтоді минуло? – понад три тижні, якщо не помиляюся.

– Ваш брат Гарольд зміг сказати нам це дуже точно.

– Брат Гарольд, можливо. Але не брат Альфред. – Він додав із відтінком якогось дивного почуття – заздрісної злості чи чогось подібного: – Гарольд – найуспішніший член нашої родини, – заклопотаний, корисний, завжди діяльний, – а проте він на все знаходить час і ні з чим не запізнюється. Навіть якби йому довелося скоїти вбивство – ви мені дозволите навести такий приклад? – він би його спланував найретельнішим чином і взяв би до уваги всі можливі перешкоди.

– Ви маєте якісь причини, щоб навести такий приклад?

– Звичайно, ні. Мені це просто спало на думку – як цілковитий абсурд.

– А зараз повернімося до вас.

Альфред безпорадно розкинув руки.

– Пробачте, але я вже вам сказав, що не маю пам’яті ані на час, ані на місце. Якби ви запитали мене, що я робив на Різдво, тоді я зумів би вам відповісти, у мене був би кілочок, за який я міг би зачепитися. Я знаю, де був на Різдво. Різдво ми завжди святкуємо з моїм батьком у Брекгемптоні. Не знаю, що нас спонукає навідувати його. Він завжди бурчить, що мусить витрачатися на нас, – і бурчав би, що ми зовсім забули старого батька, якби ми не приїздили. Насправді ми приїздимо, щоб принести радість сестрі.

– І в це останнє Різдво ви приїхали теж?

– Так.

– Але, на лихо, ваш батько захворів, чи не так?

Кредок умисне відхилився від головної теми, підкоряючись інстинкту, який часто приходив йому на допомогу в його професії.

– Йому й справді стало зле. Адже з причин економії, він завжди їсть не більше, як горобець, тому велика кількість їжі й питва справила свій ефект.

– Причина його нездужання була тільки в цьому?

– Звичайно. А в чому ж іще?

– Наскільки мені відомо, його лікар був стривожений.

– А ви про того йолопа Квімпера? – швидко й зневажливо запитав Альфред. – Немає ніякого сенсу слухати, що він каже, інспекторе. Він панікер найгіршого зразка.

– Справді? А мені він здався досить розважливим чоловіком.

– Він завершений ідіот. Насправді батько не інвалід, і з серцем у нього немає великих проблем, але він геть заморочив голову Квімперові. Тому, коли моєму старому й справді стало погано й він зчинив справжній переполох, то Квімпер не відходив від нього, знай, розпитуючи всіх і кожного, що той їв і що пив. Справжній балаган тут улаштували, бридко було на них дивитися.

Альфред виголосив цей монолог із незвичним для нього роздратуванням.

Кредок помовчав хвилину або дві, і його мовчанка справила належний ефект. Альфред засовався, скинув на нього швидким поглядом, а тоді запитав роздратованим голосом:

– Але до чого всі ці ваші запитання? Навіщо вам знати, де я був у якусь конкретну п’ятницю три або чотири тижні тому?

– То ви пам’ятаєте, що це було в п’ятницю?

– Ви самі, здається, це сказали.

– Можливо, й сказав, – погодився інспектор Кредок. – Хай там як, а п’ятниця, двадцяте грудня, – це той день, який цікавить мене.

– Чому?

– Звичайна формальність, необхідна для подальшого розслідування.

– Нісенітниця. Ви, либонь, довідалися щось нове про ту жінку? Про те, звідки вона сюди приїхала?

– Наша інформація поки що неповна.

Альфред скинув на нього гострим поглядом.

– Сподіваюся, ви не купилися на дивну фантазію Емми, що задушена жінка могла бути вдовою мого брата Едмунда? Це абсолютна нісенітниця.

– Ця… Мартіна, вона випадково до вас не зверталася?

– До мене? Святий Боже, звичайно ж, ні! Ви посміятися з мене хочете?

– Ви гадаєте, що з більшою ймовірністю вона могла звернутися до вашого брата Гарольда?

– Набагато ймовірніше. Його ім’я часто з’являється на сторінках газет. Він добре забезпечений. Мене не здивувало б, якби вона спробувала сконтактуватися з ним. Але навряд чи вона могла чогось домогтися від нього. Гарольд не менший скнара, ніж його батько. Емма, звичайно, має найпоступливіше серце в нашій родині, до того ж Едмунд був її улюбленим братом. Але при всьому тому Емму не можна назвати надто довірливою. Вона аж ніяк не виключала можливості, що та жінка просто хотіла виманити в них гроші. У всякому разі вона наполягала, щоб на тій зустрічі були присутні всі члени родини, а також досвідчений адвокат.

– Дуже розумно, – сказав Кредок. – А ви призначали конкретну дату для тієї зустрічі?

– Вона мала відбутися незабаром після Різдва – на вікенді двадцять сьомого числа… – промовив Альфред і зненацька замовк.

– Ось бачите, – приязним голосом зауважив інспектор Кредок, – схоже, деякі дати не втратили для вас значення.

– Я ж вам сказав – точної дати призначено не було.

– Але ви про це домовлялися – коли?

– Не пам’ятаю.

– А чи не могли б ви все ж таки сказати мені, що робили в п’ятницю, двадцятого грудня?

– Пробачте, у моєму мозку абсолютна порожнеча.

– Ви не маєте книги, у яку записували б дати своїх ділових зустрічей?

– Терпіти не можу зайвої писанини.

– П’ятниця напередодні Різдва – такі дні звичайно запам’ятовуються.

– В один із таких днів я грав, здається, у гольф. – Альфред похитав головою. – Ні, то було на тиждень раніше. Либонь, просто тинявся без діла. У такий спосіб я згаяв чимало свого дозвілля. Я дійшов висновку, що ділові оборудки найкраще залагоджуються в барі, аніж у будь-якому іншому місці.

– Можливо, вам міг би допомогти хтось із ваших друзів або з тих приятелів, які також полюбляють робити свій бізнес у барах?

– Можливо. Я їх розпитаю. Зроблю все, що зможу.

Альфред здавався тепер більше впевненим у собі.

– Я не можу пригадати, що робив у той день, – сказав він. – Але можу сказати вам, чого не робив. Я нікого не вбивав у Довгій коморі.

– Навіщо ви це говорите, містере Крекенторп?

– Облиште, мій дорогий інспекторе. Ви розслідуєте вбивство, хіба не так? І коли ви запитуєте: «Де ви були в такий-то день, о такій і такій-то годині», – то намагаєтеся звузити коло підозрюваних. Мені дуже хотілося б знати, чому вас цікавить саме п’ятниця, двадцяте грудня, у певному проміжку часу. Від ланчу й до півночі, чи не так? Хто вам це підказав? Не медичний же огляд – після того як минуло стільки часу. А може, хто-небудь бачив, як задушена згодом дівчина прослизнула в той день до комори? Вона увійшла туди й ніколи звідти не вийшла? Невже все так і було?

Гострий погляд його чорних очей прикипів до інспектора Кредока, але Кредок був надто досвідчений слідчий, щоб такий погляд міг на нього подіяти.

– Боюся, що не зможу задовольнити вашу цілком виправдану цікавість, – сказав він люб’язним тоном.

– Поліція так любить таємничість.

– Не тільки поліція. Я думаю, містере Крекенторп, ви змогли б пригадати, що робили в ту п’ятницю, якби захотіли. Звісно, ви, певно, маєте причини не пригадувати цього…

– Ви не спіймаєте мене на такому фокусі, інспекторе. Те, що пам’ять у мене така слабка, звичайно, вселяє вам велику підозру, але вона така, яка є! Але стривайте-но, я їздив до Лідса на тому тижні, зупинявся в готелі поблизу від ратуші, назву того готелю я, звичайно, не пам’ятаю, але вам буде неважко його знайти. Ця поїздка могла відбутися й у п’ятницю.

– Ми перевіримо, – сказав інспектор, не виразивши жодних емоцій.

Він підвівся на ноги.

– Мені шкода, що ви не виявили бажання допомогти нам, містере Крекенторп.

– Я розумію, що все складається не на мою користь. Седрік має надійне алібі на своїй Ібіці, а Гарольд був, безперечно, щогодини заангажований своїми бізнес- зустрічами та публічними обідами, й ось я перед вами без будь-якого алібі. Дуже сумно. І дуже по-дурному. Самі подумайте, навіщо мені вбивати незнайому жінку? З якою метою? Навіть якщо цей труп справді належить Едмундовій удові, чому ми мали бажати їй смерті? Інша річ, якби вона була одружена з Гарольдом під час війни, а тепер раптом з’явилася, – це могло б стати вельми незручним для респектабельного Гарольда, його могли б звинуватити в двоєженстві чи в чомусь подібному. Але Едмунд! Та всі ми з превеликим задоволенням примусили б батька виділити гроші на її утримання й послати хлопця до пристойної школи. Батько, звичайно, розлютився б, але почуття пристойності не дозволило б йому ухилитися від виконання свого обов’язку. Ви не хочете чогось випити, перш ніж підете, інспекторе? Ви переконані, що не хочете? Я дуже шкодую, що не зміг вам допомогти.

ІІІ

– Сер, послухайте-но, що я вам скажу, сер!

Інспектор Кредок подивився на свого схвильованого сержанта.

– Я тебе слухаю, Ветероле, що там у тебе?

– Я зрозумів, хто він такий, сер! Весь цей час я сушив собі голову, намагаючись пригадати його, і нарешті пригадав! Він замішаний із Дікі Роджерсом[11] у махінаціях із консервами. Ніколи його ні в чому не звинувачували – він надто слизький, щоб його можна було схопити. Він і в Сохо прокручував деякі оборудки. А пам’ятаєте аферу з годинниками або історію з італійськими соверенами?

Авжеж, авжеж! Тепер Кредок зрозумів, чому обличчя Альфреда здалося йому туманно знайомим від самого початку. Його підозріла діяльність відбувалася в усіх на виду – але схопити його за руку ніяк не вдавалося. Альфред завжди перебував на межі дозволеного й завжди знаходив невинні виправдання, чому він опинився приплутаний до тієї або тієї нечистої справи. Але поліція не мала найменшого сумніву, що свій невеликий, але постійний прибуток він здобуває саме від участі в таких справах.

– Це проливає певне світло на деякі аспекти нашого розслідування, – сказав Кредок.

– Гадаєте, це його робота, сер?

– Я не сказав би, що він належить до типу людей, здатних на вбивство. Але тепер мені ясно, чому він не може організувати собі алібі.

– Атож, він опинився у скрутному становищі.

– Я б не сказав, – заперечив Кредок. – Навпаки, він обрав дуже розумну лінію поведінки – просто твердо відповідати, що він нічого не пам’ятає. Безліч людей не пам’ятають, що вони робили й де вони були лише тиждень тому. Така поведінка особливо корисна в тому разі, якщо ви не хочете привертати увагу до того, як ви бавите свій час – наприклад, зустрічаючись у придорожній забігайлівці з поплічниками Дікі Роджерса.

– Ви гадаєте, він у безпеці?

– Я ще не готовий говорити про безпеку нехай там кого, – сказав інспектор Кредок. – Тобі доведеться ще чимало попрацювати над цим, Ветероле.

Повернувшись до свого письмового столу, Кредок сів і, хмурячись, почав заносити нотатки до записника, що лежав перед ним.

«Убивця – високий темноволосий чоловік.

Жертва?.. Могла бути Мартіною, подругою або вдовою Едмунда Крекенторпа.

Або

Могла бути Анною Стравинською. Вона покинула трупу приблизно в той самий час. Її вік, зовнішній вигляд, одяг приблизно ті самі. Жодних зв’язків із Резерфорд-Холом, наскільки мені відомо, не мала.

Могла бути першою дружиною Гарольда! Двоєженство!

Першою коханкою Гарольда. Шантаж!

Могла бути пов’язана з Альфредом – шантаж! Могла володіти інформацією, яка засадила б його до в’язниці.

Якщо Седрік, то вона могла познайомитися з ним за кордоном. Париж? Балеарські острови?

Або

Жертвою могла бути Анна С., яка вдавала із себе Мартіну.

Або

Жертва – невідома жінка, задушена невідомим убивцею».

«Останнє – найімовірніше», – промовив Кредок уголос.

Він похмуро обмірковував ситуацію. Ні, поки йому не буде відомий мотив, він далеко зі своїм розслідуванням не просунеться. Усі мотиви, розглянуті досі, здавалися неадекватними або притягнутими за вуха.

От якби йшлося про вбивство старого містера Крекенторпа… Ось тут мотивів, вочевидь, не бракує…

Щось заворушилося в його пам’яті…

Він зробив ще кілька нотаток у своєму записнику.

«Розпитати доктора К. про різдвяну хворобу старого Крекенторпа.

Седрік – алібі.

Поговорити з міс М. про останні плітки».

Розділ шістнадцятий

Коли Кредок прийшов до будинку на Медісон-роуд, 4, то застав у міс Марпл Люсі Айлесберроу.

Він на мить завагався, чи не відкласти йому серйозну розмову на потім, але зрештою вирішив, що Люсі Айлесберроу може бути цінним союзником.

Після того як вони привіталися, він урочисто відкрив свою течку, дістав звідти три банкноти по одному фунту, додав до них три шилінги й посунув їх через стіл до міс Марпл.

– Що це, інспекторе?

– Плата за консультацію. Ви – мій консультант з проблем убивства. Вам неважко визначити пульс, температуру, локальні реакції, можливий депресивний стан жертви перед убивством, а хто я такий? Я лише вбогий, затюканий практик місцевої медицини.

Міс Марпл подивилася на нього й підморгнула йому. Він усміхнувся їй. Люсі Айлесберроу хапнула від несподіванки повітря, а тоді зареготала.

– Я бачу, інспекторе Кредок, що ви людина з нормальними людськими реакціями.

– Я просто не зовсім на службі сьогодні.

– Я вже згадувала при вас, що ми знайомі з містером Кредоком, – сказала міс Марпл Люсі. – Сер Генрі Клітерінґ – його хрещений батько й мій давній друг.

– Чи не хочете ви почути, міс Айлесберроу, що сказав мій хрещений батько про міс Марпл, коли знайомив мене з нею? Він описав її як найкращого детектива зі створених Богом – природного генія, виплеканого на сприятливому ґрунті. Він порадив мені ніколи не нехтувати порадами, – Дермот Кредок на мить замовк, підшукуючи синонім до слова «старушенцій», – е… старих леді. Він сказав, вони зазвичай можуть розповісти вам, що могло статися, що мусило статися й навіть що сталося насправді! І вони також знають, сказав мені він, чому це сталося. Він додав, що ця конкретно… е… стара леді… з цього погляду досягла високої досконалості.

– Он як! – вигукнула Люсі. – Оце справді висока характеристика!

Міс Марпл зарожевіла й здавалася вкрай збентеженою.

– Любий сер Генрі, – пробелькотіла вона. – Він завжди був такий добрий до мене. Насправді не така я вже розумна – можливо, тільки трохи знаю людську природу, живучи, як вам відомо, у селі…

Вона додала, опанувавши себе:

– Прикро, звичайно, що я обмежена у своїх можливостях і не можу перебувати поруч із тими об’єктами, які цікавлять мене. Адже люди завжди нагадують інших людей, типи всюди однакові, і це завжди допомагає, коли треба збагнути причини їхньої поведінки.

Люсі здавалася спантеличеною, але Кредок кивнув головою з виразом розуміння.

– Але ж вас запросили туди на чай, хіба ні? – сказав він.

– Так, справді. Дуже люб’язно з їхнього боку. Правда, я була трохи розчарована, що не побачилася зі старим містером Крекенторпом, але не можна мати все, що ти хочеш.

– А ви переконані в тому, що якби побачили особу, яка вчинила злочин, то впізнали б її? – запитала Люсі.

– Я б цього не сказала, моя люба. Людина завжди схильна вгадувати, а вгадати точно, либонь, неможливо, коли йдеться про щось таке серйозне, як убивство. Єдине, що ти можеш зробити, це пильно спостерігати за людьми, причетними до справи, – або які можуть бути причетними, – щоб збагнути, кого вони нагадують тобі.

– Як Седрік менеджера банку?

– Як Седрік сина менеджера банку, моя люба, – поправила її міс Марпл. – Щодо самого містера Іда, то він більше скидається на містера Гарольда – чоловік дуже консервативний, але, можливо, він занадто любить гроші й належить до того типу чоловіків, які готові піти на все, аби уникнути скандалу.

Кредок усміхнувся й запитав:

– А з ким ви ототожнюєте Альфреда?

– З Дженкінсом, механіком нашого гаража, – не вагаючись, відповіла міс Марпл. – Ні, він не крав домкрати або деталі автомобілів, він лише замінював добрі поганими. І ще мав звичай здійснювати якісь махінації з акумуляторами, але в цьому я тямлю не дуже добре. Я знаю, що Реймонд перестав користуватися його послугами й став віддавати перевагу гаражеві, який розташований на Мілчестер- роуд. Що ж до Емми, – провадила міс Марпл замислено, – то вона дуже мені нагадує Джералдіну Веб – завжди скромну, непримітну, залякану своєю старою матір’ю. І уявіть собі, коли її мати раптом померла й залишила їй у спадок пристойну суму грошей, вона накрутила собі волосся, зробила гарну зачіску й подалася в круїз, звідки повернулася одруженою з дуже гарним адвокатом- баристером. У них народилося двоє діток.

Паралель була очевидною. Люсі сказала тоном легкого докору:

– А ви гадаєте, що вчинили правильно, коли сказали про можливе одруження Емми? Схоже, це неабияк засмутило її братів.

Міс Марпл кивнула головою.

– Атож, – сказала вона. – Такі вони, чоловіки, – цілком неспроможні побачити, що відбувається під самим їхнім носом. Не думаю, щоб і ви це помітили.

– Ні, не помітила, – призналася Люсі. – Я ніколи не думала про щось подібне. Вони обоє здавалися мені…

– Такими старими? – сказала міс Марпл із легкою усмішкою. – Але докторові Квімперу, я сказала б, тільки трохи більше, як сорок років, хоч у нього й сивина на скронях, і не випадає сумніватися, що він мріє про сімейне життя, а Еммі Крекенторп ще не виповнилося й сорок років – тобто вона ще може одружитися й створити родину. Дружина доктора померла зовсім молодою під час народження дитини – так мені розповідали.

– Либонь, так і було. Емма щось згадувала про це одного дня.

– Він має почувати себе самотнім, – сказала міс Марпл. – Вічно заклопотаному лікарю, який тяжко працює, потрібна дружина – жінка симпатична й не дуже молода.

– Люба моя, – сказала Люсі, – ми розслідуємо вбивство чи сватаємо людей?

В очах міс Марпл зблиснули іскри.

– Боюся, я особа надто романтична. Можливо, тому, що я стара панна. Знаєш, моя люба Люсі, ти успішно виконала укладений зі мною контракт. Якщо справді хочеш трохи відпочити за кордоном, перш ніж найнятися на свою чергову роботу, то ще маєш час здійснити коротку подорож.

– І покинути Резерфорд-Хол? Нізащо! Я тепер справдешня нишпорка. Не гірша за отих хлопців. Вони присвячують зараз увесь свій час пошукам слідів убивства. Учора поперекидали всі сміттєві ящики. Нишпорити в них, думаю, не дуже приємно – і до того ж вони не мають найменшого уявлення про те, що саме шукають. Якщо вони з тріумфом прибіжать до вас, інспекторе Кредок, і принесуть вам клаптик паперу з написом «Мартіно, якщо тобі дороге життя, тримайся якнайдалі від Довгої комори», знайте, що це я пожаліла їх і заховала його у свинарні!

– У якій свинарні? – з цікавістю запитала міс Марпл. – Вони тримають свиней?

– О, ні, не сьогодні. Але я зазираю туди іноді.

Невідомо чому Люсі почервоніла. Міс Марпл подивилася на неї з перебільшеною цікавістю.

– Хто нині перебуває в домі? – запитав Кредок.

– Седрік там, а Браєн має намір приїхати на вікенд. Гарольд та Альфред приїдуть завтра. Вони телефонували сьогодні вранці. У мене склалося таке враження, що ви наробили там переполоху, інспекторе Кредок.

Кредок усміхнувся.

– Атож, я трохи їх налякав. Попросив розповісти, де вони були й що робили в п’ятницю, двадцятого грудня.

– І вони вам розповіли?

– Гарольд розповів, а Альфред не зміг – або не захотів.

– Я думаю, підтвердити своє алібі надзвичайно важко, – сказала Люсі. – Точний час, де ти був і з ким зустрічався. Та й перевірити ці відповіді, либонь, неабияка морока.

– На це справді потрібен час і потрібне терпіння. Але ми якось справляємося. – Він подивився на свого годинника. – Зараз я поїду до Резерфорд-Холу поговорити із Седріком, але спочатку я хотів би зустрітися з доктором Квімпером.

– Ви якраз устигнете. Він закінчує приймати пацієнтів десь о пів на сьому. А я мушу повернутися в дім і зайнятися приготуванням обіду.

– Я хотів би поставити вам одне запитання, міс Айлесберроу. Як родина сприйняла ту історію з Мартіною – у своєму колі?

Люсі відповіла відразу:

– Вони всі страшенно розлютилися на Емму за те, що вона про все розповіла вам, а також на доктора Квімпера, який, схоже, порадив їй піти до вас. Гарольд і Альфред думають, що то була провокація, а не справжній лист. Емма в цьому не переконана. Седрік також вважає, що та жінка була самозванкою, але він не сприймає цю історію так само серйозно, як двоє інших. Браєн, зі свого боку, цілком переконаний, що то справді була Мартіна.

– А чому, як ви вважаєте?

– Розумієте, у Браєна така вдача. Він завжди всьому вірить. Він думає, то була справді дружина Едмунда – чи радше вдова – і в неї справді виникла необхідність повернутися до Франції, але незабаром вони про неї почують. Той факт, що вона досі не написала їм і не дала знати про себе, здається йому цілком природним, бо й сам він ніколи й нікому не надсилає листів. Браєн дуже лагідний чоловік. Схожий на собаку, який хоче, щоб його взяли на прогулянку.

– А ти виводиш його на прогулянку, моя люба? – запитала міс Марпл. – До свинарні, наприклад?

Люсі відповіла їй гострим поглядом.

– Так багато джентльменів у тому домі, то приїжджають, то від’їжджають, – замислено промовила міс Марпл.

Коли міс Марпл промовляла слово «джентльмени», вона завжди надавала йому його повного вікторіанського блиску – відлуння ери, що передувала тій, у якій довелося жити їй. Ви відразу уявляли перед собою енергійних, повнокровних (і, либонь, із бурцями або вусами) чоловіків, іноді лихих, але завжди галантних.

– Ти така гарна дівчина, – провадила міс Марпл, нахваляючи Люсі. – Я сподіваюся, вони приділяють тобі багато уваги, чи не так?

Люсі легенько почервоніла. Уривки спогадів промайнули в її голові. Седрік, який обперся спиною об стіну свинарні. Браєн, що сидів, засмучений, на краєчку кухонного столу. Пальці Альфреда, який ніби ненавмисно доторкався пальцями до її пальців, збираючи філіжанки з-під кави.

– Джентльмени, – сказала міс Марпл тоном людини, яка говорить про чужу й небезпечну породу дивних створінь, – усі дуже схожі у своїх уподобаннях та звичках, навіть якщо вони дуже старі…

– Моя люба! – вигукнула Люсі. – Сто років тому вас, безперечно, спалили б на кострищі як відьму.

І вона розповіла їй про те, як старий містер Крекенторп непрямим текстом пропонував їй вийти за нього заміж.

– Справді, – сказала Люсі, – усі вони так або інак упадали біля мене. Гарольд був надзвичайно коректним – він пропонував мені вигідну фінансову посаду в Сіті. Я не думаю, що причина цих упадань пояснюється моєю привабливою зовнішністю – певно, вони думають, я щось про них знаю.

Вона засміялася.

Але інспектор Кредок не засміявся.

– Будьте обережні, – сказав він. – Ці упадання можуть закінчитися тим, що вас уб’ють.

– Це було б для них простішим розв’язанням проблеми, – погодилася Люсі.

Несподівано її охопило тремтіння.

– Ми забуваємо, – сказала вона. – Хлопці поставилися до цієї історії, як до гри, і ми самі починаємо сприймати її як гру. Але це не гра.

– Ні, – погодилася міс Марпл. – Убивство – не гра.

Вона замовкла на мить або дві, а тоді сказала:

– Хіба хлопцям не треба незабаром повертатися до школи?

– Так, треба, наступного тижня. Завтра вони переселяються в дім Джеймса Стодарта-Веста, щоб провести там останні кілька днів їхніх вакацій.

– Я рада цьому, – серйозно промовила міс Марпл. – Не хочу, аби щось трапилося, поки вони тут.

– Ви маєте на увазі старого містера Крекенторпа? Щоб чого-небудь не сталося з ним? Ви гадаєте, він стане наступною жертвою?

– О, ні, – сказала міс Марпл. – З ним усе буде гаразд. Я мала на увазі хлопчиків.

– Хлопчиків?

– Власне, одного з них – Александера.

– Але ж…

– Вони нишпорять повсюди, шукаючи сліди злочину. Хлопцям подобаються такі пригоди – але вони можуть бути надзвичайно небезпечними.

Кредок подивився на неї замисленим поглядом.

– Бачу, ви не готові погодитися, міс Марпл, що йдеться про вбивство невідомої жінки невідомим чоловіком? Ви прив’язуєте це вбивство до Резерфорд-Холу?

– Так, я вважаю, що між ними існує безперечний зв’язок.

– Про вбивцю нам відомо тільки те, що він був високий чоловік із темним волоссям. Це все, що повідомила нам ваша подруга, й усе, що вона спроможна повідомити. У Резерфорді ми знаходимо трьох чоловіків із темним волоссям. У день попереднього розслідування я, знаєте, вийшов подивитися на трьох братів, які стояли на тротуарі й чекали автомобіля. Вони стояли до мене спинами, і я був здивований, якими схожими вони здавалися у своїх теплих пальтах. Троє високих чоловіків із темним волоссям. А проте вони належать до дуже різних категорій. – Він зітхнув. – Така ситуація робить наші пошуки надзвичайно важкими.

– А ви знаєте… – промурмотіла міс Марпл. – Я довго міркувала про те, чи насправді наша справа не є набагато простішою, ніж ми припускаємо. Убивства часто бувають надзвичайно простими – спричинені очевидним і брудним мотивом…

– Ви вірите в таємничу Мартіну, міс Марпл?

– Я цілком готова повірити, що Едмунд Крекенторп або одружився, або хотів одружитися з дівчиною на ім’я Мартіна. Емма Крекенторп показувала вам її листа, як я розумію, а з мого особистого враження і з того, що мені розповідала про неї Люсі, я переконана, що Емма Крекенторп абсолютно не здатна вигадати таку історію – та й навіщо?

– Отже, якщо ми погодимося з існуванням Мартіни, – замислено промовив Кредок, – то в нас з’являється й певний мотив. Поява Мартіни із сином зменшила б спадщину Крекенторпів – хоч і навряд настільки, щоб стати причиною для вбивства. Але якщо взяти до уваги, що в них усіх виникли поважні фінансові проблеми…

– Навіть у Гарольда? – недовірливо запитала Люсі.

– Навіть Гарольд Крекенторп, що здається справжнім символом фінансового процвітання, насправді переживає неабиякі фінансові труднощі. Він заліз у борги й замішаний у ризикованих оборудках. Щоб уникнути краху, йому потрібна велика сума грошей.

– Але в такому разі… – сказала Люсі й замовкла.

– Так, міс Айлесберроу…

– Я тебе зрозуміла, люба, – сказала міс Марпл. – Ти хотіла сказати, що це вбивство нікому не потрібне?

– Так. Смерть Мартіни не принесе Гарольду – ані комусь іншому – ніякої користі. Принаймні доти…

– Принаймні доти, доки не помре Лютер Крекенторп. Саме про це я й подумала. А містер Крекенторп-старший, як я довідалася від його лікаря, набагато міцніше тримається за життя, аніж може собі уявити той, хто погано знає його.

– Він протягне ще багато років, – сказала Люсі.

А тоді замовкла, раптом спохмурнівши.

– Так? – підбадьорив її Кредок.

– Йому було досить погано на Різдво, – сказала Люсі. – Він вважав, що доктор улаштував із цієї причини справжній переполох. «Можна було подумати, мене отруїли – таку паніку він підняв». Ось що він тоді сказав.

Вона запитливо подивилася на Кредока.

– Так, – сказав Кредок. – Саме про той випадок я й збираюся розпитати доктора Квімпера.

– Даруйте, я мушу йти, – сказала Люсі. – Боже, уже зовсім пізно.

Міс Марпл відклала своє плетиво й узяла «Таймс» із напіврозгаданим кросвордом.

– Шкода, що я не маю тут словника, – промурмотіла вона. – Тонтіна[12] і токай – я завжди плутаю ці два слова. Одним із них, якщо не помиляюся, називають угорське вино.

– Це токай, – сказала Люсі, обертаючись від дверей. – Але в одному з них п’ять літер, а в другому сім. А скільки їх у кросворді?

– О, це було не в кросворді, – туманно промовила міс Марпл. – Це було в моїй голові.

Інспектор Кредок подивився на неї пильним поглядом. Потім попрощався й пішов.

Розділ сімнадцятий

І

Кредок мусив зачекати, коли Квімпер закінчить свій вечірній прийом, після чого лікар вийшов до нього. Він був стомлений і пригнічений.

Він запропонував Кредокові випити, і коли інспектор погодився, то налив і собі.

– Бідолашні люди, – сказав він, опускаючись на потертий стілець. – Такі залякані й такі дурні, позбавлені будь-якого здорового глузду. Сьогодні ввечері я мав дуже прикрий випадок. Жінка, яка мала прийти до мене ще рік тому. Якби вона прийшла тоді, її ще можна було б успішно оперувати. А тепер уже пізно. Вони дратують мене неймовірно. Істина в тому, що люди – це дивовижна суміш героїзму та боягузтва. Вона терпіла нелюдські муки й терпіла їх мовчки, бо боялася прийти до лікаря й з’ясувати, що все, чого вона боїться, виявиться правдою. А є люди й зовсім іншої породи, які примушують мене марнувати час на всякі дрібнички: один виявив у себе небезпечну пухлину на мізинці й думає, що то рак, а насправді то лише скіпка, яку він загнав, працюючи в садку! Гаразд, не звертайте на мене уваги! Я просто хочу випустити пару. З якою метою ви до мене прийшли?

– По-перше, думаю, я повинен подякувати вам за те, що ви порадили міс Крекенторп прийти до мене з листом, якого нібито надіслала вдова її брата.

– А, он ви про що! Ви знайшли щось у ньому, корисне для вас? Вона хотіла до вас прийти. Вона була стривожена. Але всі її дорогі братики, звичайно, не хотіли, щоб вона прийшла.

– А чому вони не хотіли?

Доктор стенув плечима.

– Боялися, либонь, що сестра має рацію.

– А ви як гадаєте? Справжнім чи несправжнім був той лист?

– Не маю уявлення. Я ніколи його не бачив. Я схильний думати, що авторці листа були відомі факти й вона вирішила зробити пробний крок. Сподіваючись вплинути на почуття Емми. Тут та жінка припустилася великої помилки. Емма не дурна. Вона не пригорне незнайому невістку до своїх грудей, не поставивши їй кілька запитань практичного характеру. – Він додав із певним зацікавленням у голосі: – Але чому ви мене про це запитуєте? Я не маю найменшого стосунку до всіх тих подій.

– Я справді прийшов запитати вас зовсім про інше, але не знаю, з чого почати.

Доктор Квімпер здався зацікавленим.

– Наскільки мені відомо, не так давно – думаю, на Різдво – стан здоров’я містера Крекенторпа різко погіршав.

Він відразу побачив, як змінився вираз обличчя в лікаря. Воно спохмурніло.

– Так.

– То був певний розлад шлунка, я не помиляюся?

– Ні.

– Це здається трохи дивним, чи не так?.. При мені містер Крекенторп вихвалявся своїм здоров’ям, запевняв, що переживе всіх своїх синів. А про вас він тоді сказав… ви мені пробачте…

– О, не зважайте на мене. Мене мало хвилює, що про мене говорять мої пацієнти.

– Він сказав, що ви великий клопотун. – Квімпер усміхнувся. – Він сказав, що ви поставили йому надто багато запитань і запитували його не тільки про те, що він їв, а й про те, хто приготував ту їжу і хто її подавав.

Лікар уже не всміхався. Його обличчя знову спохмурніло.

– Говоріть далі.

– Він сказав приблизно таку фразу: «З його балачки можна було зробити висновок, ніби хтось мене отруїв».

Запала мовчанка.

– Ви справді мали таку підозру?

Квімпер відповів не зразу. Він підвівся на ноги й став ходити туди-сюди. Нарешті круто обернувся й подивився на Кредока.

– Якого біса ви від мене чекаєте? Що я маю сказати вам? Ви вважаєте, лікареві дозволено базікати про отруєння тут і там, не маючи справжніх доказів?

– Я лише хотів запитати вас, – без занесення в протокол, – чи така підозра виникала у вашій голові?

Доктор Квімпер сказав ухильно:

– Старий Крекенторп живе надзвичайно скромним життям і їсть дуже мало. Коли приїжджають сини, Емма готує набагато більше й набагато смачніше. У результаті може виникнути гострий напад кишково-шлункового запалення. Симптоми відповідали цьому діагнозу.

Кредок наполягав:

– Я розумію. Але чи були ви цілком задоволені? Ви не були – скажімо так – дещо спантеличені?

– Гаразд. Гаразд. Так, я таки був спантеличений. Це вас задовольняє?

– Це мене цікавить, – сказав Кредок. – Що ви тоді запідозрили – чи чого ви боялися?

– Шлункові захворювання, звичайно, бувають різними, але я тоді помітив певні ознаки, які більше відповідали отруєнню миш’яком, аніж простому гастроентериту. Мушу вам пояснити, що ці два захворювання дуже схожі. Набагато кращі лікарі, ніж я, не могли розпізнати отруєння миш’яком і давали довідки про смерть від якогось природного захворювання.

– А яким був результат ваших досліджень?

– Схоже, мої підозри не виправдалися. Містер Крекенторп запевнив мене, що він переживав подібні напади й раніше, ще до того як я став лікувати його, сказав він. Вони завжди відбувалися тоді, коли на столі було багато поживної їжі.

– А це було в тих випадках, коли в домі збиралося багато людей? Коли приїздили сини? Або якісь гості?

– Так. Міркування мого пацієнта здалися мені цілком розумними. Але відверто кажучи, Кредоку, я ними не задовольнився. Я був настільки стривожений, що написав старому докторові Морісу. Він був моїм старшим партнером і пішов на пенсію незабаром по тому, як я приєднався до нього. Крекенторп був його пацієнтом раніше. Я запитав у нього про ті колишні напади, про які розповідав мені старий.

– І що він вам відповів?

Квімпер усміхнувся.

– Та нічого такого несподіваного. Він порадив мені не клеїти дурня. Хто його знає, – він стенув плечима, – можливо, я й справді клеїв дурня.

– І справді, хто його знає, – сказав Кредок і глибоко замислився.

Потім вирішив говорити відверто.

– Забудьте про стриманість та обачність, лікарю, і згадайте про те, що є люди, яким смерть Лютера Крекенторпа може принести чималу вигоду. – Доктор кивнув головою. – Він старий чоловік – і для свого віку цілком здоровий і міцний. Він може дожити до дев’яноста років?

– Без проблем. Протягом усього свого життя він дбає про себе, і його тілесний стан цілком задовільний.

– А його сини й дочка – теж уже немолоді, і неможливість одержати успадковані гроші дратує їх дедалі більше.

– Ви тільки не приплутуйте Емму до цього. Вона не отруйниця. Напади хвороби старий переживає тільки тоді, коли в домі бувають інші – не тоді, коли вони живуть там удвох.

«Елементарна обережність, якщо справді йдеться про обережність», – подумав інспектор, але був надто обачний, щоб сказати це вголос.

Він замовк, ретельно добираючи слова.

– Звичайно, я не досить обізнаний у цих справах, але припустимо, – як гіпотезу, – що миш’як справді був застосований – то чи Крекенторп не врятувався лише завдяки щасливому випадку?

– Ви й справді помітили, – сказав лікар, – щось суперечне реальності й здоровому глуздові, саме цей факт і примушує мене погодитися з думкою старого Моріса, що я клею дурня. Розумієте, тут, вочевидь, не йдеться про невеличкі дози миш’яку, які підкладаються регулярно, тобто не про те, що ми називаємо класичним методом миш’якового отруєння. Крекенторп ніколи не хворів на хронічний гастрит. Тому його несподівані напади й здавалися такими малоймовірними. Оскільки вони не пояснювалися природними причинами, то складається враження, ніби отруйник щоразу помилявся з дозою – а це навряд чи можливо.

– Тобто підсипав надто мало, ви це хотіли сказати?

– Так. Але не можна забувати, що Крекенторп має дуже сильний організм, і того, що може отруїти насмерть іншого чоловіка, для нього не досить. Не треба також забувати про індивідуальну реакцію на отрути. Але є всі підстави думати, що отруйник уже випробував усі можливі дози і – якщо він не надто боязкий – далі помилитися не може. Чому ж тоді він помилився знову? Отже, – додав він, – либонь, ніякого отруйника й не було. То була моя фантазія – від самого початку й до кінця.

– Дивна проблема, – погодився з ним інспектор. – Вона справді суперечить здоровому глуздові.

ІІ

– Інспекторе Кредок!

Палкий шепіт примусив інспектора стрепенутися.

Він саме підняв руку, щоб подзвонити в парадні двері. Александер та його друг Стодарт-Вест обережно виринули з тіні.

– Ми почули ваш автомобіль і вирішили перехопити вас.

– Що ж, ходімо в дім. – Кредок знову потягся рукою до дзвінка, але Александер потяг його за рукав з енергійною наполегливістю пошукового собаки.

– Ми знайшли доказ, – видихнув він.

– Ми знайшли доказ, – луною повторив Стодарт-Вест.

«До дідька цю дівчину», – подумав Кредок із певним роздратуванням.

– Чудово, – сказав він недбалим тоном. – Ходімо в дім і подивімося на нього.

– Ні, – рішуче заперечив Александер. – Нам може хтось перешкодити. Ходімо краще в лимарню[13]. Ми вас проведемо.

Досить неохоче Кредок дозволив повести себе за ріг будинку й далі до скотарні. Стодарт-Вест штовхнув важкі двері, потягся вгору й увімкнув слабеньке електричне світло. Лимарня, яка колись сяяла вікторіанською чистотою й порядком, тепер правила за склад для всілякого непотребу – поламаних садових стільців, заржавілого садового інструменту, старої напіврозваленої механічної косарки, поржавілих пружинних матраців, гамаків, подертих тенісних сіток.

– Ми приходимо сюди часто, – сказав Александер. – Тут по-справжньому можна від усіх заховатися.

Тут і справді було видно деякі ознаки обжитого місця. Обшарпані матраци були складені в такий спосіб, що утворювали ніби диван, на іржавому столі стояла велика коробка шоколадного печива й бляшана коробка ірисок, поруч неї лежали кілька яблук і велика головоломка.

– Це справжній доказ, сер, – сказав Стодарт-Вест із великим ентузіазмом, очі йому блищали за скельцями окулярів. – Ми знайшли його сьогодні пополудні.

– Ми шукали його протягом кількох днів. У кущах…

– У дуплах дерев…

– У сміттєвих ящиках…

– До речі, ми знайшли там чимало цікавих речей…

– А потім ми пішли в котельню…

– Старий Гілмен тримає там великі цинкові ночви, повні списаного, непотрібного паперу…

– Бо якщо вогонь під котлом погасне…

– Він збирає туди весь папір, який носить навколо вітром…

– І коли вогонь починає гаснути…

– Він хапає кілька папірців і кидає в топку…

– Там ми його й знайшли…

– Що ви там знайшли? – урвав дует Кредок.

– Доказ. Обережніше, Стоддере, одягни рукавички.

Стодарт-Вест із поважним виглядом, у дусі найкращих традицій детективної літератури натягнув на пальці досить брудні рукавички й дістав із кишені кодаківський пакет для фотографій. З величезною обережністю він витяг із нього своїми пальцями в рукавичках грубого й пожмаканого конверта, який урочисто подав інспектору.

Обидва хлопці збуджено затамували подих.

Кредок узяв конверта з належною урочистістю. Хлопці йому подобалися, і він був готовий увійти в їхню гру.

Конверт був порожній і надірваний, без листа всередині, проте з поштовим штемпелем і адресований «Місіс Мартіні Крекенторп, 126, Елверс Кресент, 10».

– Ви бачите? – сказав Александер, стримуючи подих. – Лист доводить, що вона була тут, французька дружина дядька Едмунда, та сама, через яку тут знявся такий шарварок. Вона тут справді була й лист випав у неї з рук. Отже, скидається на те…

Стодарт-Вест перебив його:

– Скидається на те, що вбили саме її – тобто чи не думаєте ви, сер, що не хто інший, як вона, лежала в саркофазі?..

Вони стривожено чекали його відповіді.

Кредок продовжив гру.

– Можливо, дуже навіть можливо, – сказав він.

– Це важливий доказ, чи не так?

– Ви перевірите, чи немає там відбитків пальців, правда ж, сер?

– Звичайно, – відказав Кредок.

Стодарт-Вест глибоко зітхнув.

– Нам напрочуд пощастило, – сказав він. – У наш останній день.

– Останній день?

– Так, – сказав Александер. – Завтра я поїду до Стоддера, щоб провести там останні кілька днів наших вакацій. Батьки Стоддера мають дивовижний будинок – часів королеви Анни[14], чи не так?

– Вільяма й Мері[15], – поправив його Стодарт-Вест.

– А я чув, як твоя мати сказала…

– Моя мама – француженка. Вона нічого не тямить в англійській архітектурі.

– Але твій батько сказав…

Кредок роздивлявся конверта.

Яка розумниця Люсі Айлесберроу! Як їй пощастило підробити поштовий штемпель і марку? Він пильно придивлявся, але світло було надто слабке. Велика розвага для хлопців, безперечно, але для нього тільки зайва морока. Люсі, нехай їй грець, не подивилася на справу під цим кутом. Якби конверт був справжній, він би вимагав негайних дій. Адже…

Поруч нього розгорілася палка архітектурна дискусія. Він був глухий до неї.

– Ходімо, хлопці, – сказав він, – ходімо в дім. Ви мені дуже допомогли.

Розділ вісімнадцятий

І

Хлопці провели Кредока в дім крізь двері чорного ходу. Схоже, вони користувалися тільки цими дверима. Кухня була яскраво освітлена, і там панувала весела атмосфера. Люсі у великому білому фартуху розкачувала тісто. Прихилившись до буфета, Браєн Істлі дивився на неї поглядом вірного собаки. Однією рукою він смикав за свої довгі світлі вуса.

– Привіт, тату, – приязно промовив Александер. – Ти знову тут?

– А мені тут подобається, – сказав Браєн і додав: – Міс Айлесберроу нічого не має проти.

– О, я справді нічого не маю проти, – підтвердила Люсі. – Доброго вечора, інспекторе Кредок.

– Ви прийшли здійснювати своє розслідування на кухні? – з цікавістю запитав Браєн.

– Не зовсім так. Містер Седрік Крекенторп досі тут, чи не так?

– О, так. Седрік тут. Він вам потрібен?

– Я хочу перекинутися з ним кількома словами.

– Я піду й пошукаю, де він, – сказав Браєн. – Він міг піти до пивниці.

Він відхилився від буфета.

– Дуже вам дякую, – сказала Люсі. – Мої руки в борошні, а то я сама пішла б.

– Що ви готуєте? – з великим зацікавленням запитав Стодарт-Вест.

– Пиріг із персиками.

– Клас-но!.. – сказав Стодарт-Вест, не забувши розтягти це слово на австралійський манер.

– Уже час вечеряти? – запитав Александер.

– Ні.

– Прокляття! Я голодний, як вовк.

– У буфеті залишилося трохи імбирного пирога.

Хлопці кинулися до буфета, зіткнувшись у дверях.

– Вони голодні, як сарана, – сказала Люсі.

– Я вас вітаю з великим успіхом, – похвалив її Кредок.

– З яким саме? – здивувалася Люсі.

– Ви це підлаштували просто геніально.

– Що я підлаштувала?

Кредок показав їй пакет для фотографій, у якому був конверт.

– Досконало виготовлено, – сказав він.

– Про що ви говорите?

– Ось про це, моя люба дівчино, ось про це.

Він наполовину витяг конверта з кишені.

Вона подивилася на нього, нічого не розуміючи.

Кредок відчув, як у нього раптом пішла обертом голова.

– Ви підроблювали цей доказ – і підкинули його до котельної, щоб хлопчаки його там знайшли? Негайно відповідайте мені!

– Я не маю найменшого уявлення, про що ви мене запитуєте, – сказала Люсі. – Ви маєте на увазі…

Кредок швидко засунув конверта назад до кишені, бо повернувся Браєн.

– Седрік у бібліотеці, – повідомив він. – Чекає на вас.

Він знову прихилився до буфета. Інспектор Кредок пішов до бібліотеки.

ІІ

Седрік Крекенторп, здавалося, був дуже радий побачитися з інспектором.

– Ви все ще здійснюєте свій пошук тут? – запитав він. – Маєте якісь результати?

– Думаю, я можу сказати, що ми трохи просунулися вперед, містере Крекенторп.

– З’ясували, чиє тіло лежало в саркофазі?

– Поки що ні, але маємо досить імовірне припущення.

– І то вже успіх, вітаю вас.

– Останні відомості, які ми одержали, вимагають деяких уточнень. Я починаю з вас, містере Крекенторп, позаяк ви перебуваєте тут.

– Я надовго тут не затримаюся. Повертаюся на Ібіцу через день або два.

– Тоді я прийшов до вас саме вчасно.

– Говоріть, я слухаю.

– Я хочу, щоб ви мені детально розповіли про те, де були й що робили в п’ятницю, двадцятого грудня.

Седрік скинув на нього швидким поглядом. Потім відкинувся назад, позіхнув і, набувши безтурботного вигляду, почав старанно пригадувати, нібито докладаючи для цього всіх можливих зусиль.

– Як я вже вам розповідав, я був у той час на острові Ібіца. Морока в тому, що мої дні там усі майже однакові. Вранці я малюю, з третьої до п’ятої – сієста. Якщо світло мене задовольняє, то іноді вибираюся на етюди. Потім аперитив, іноді з мером, а іноді з доктором у кав’ярні на майдані П’яцца. Потім іду перекусити, якусь дрібничку. Протягом більшості вечорів я перебуваю в барі «Скотті» зі своїми друзями з нижчого класу. Це вас улаштує?

– Мене більше влаштує правда, містере Крекенторп.

Седрік випростався.

– Це образливе зауваження, інспекторе.

– Ви так думаєте? Хіба ви не сказали мені, містере Крекенторп, що ви покинули Ібіцу двадцять першого грудня й прибули до Англії в той самий день?

– Атож, я сказав саме так. Еммо! Ти мене чуєш, Еммо?

Емма Крекенторп увійшла до бібліотеки з невеличкої суміжної вітальні. Вона запитливо подивилася спочатку на Седріка, потім – на інспектора.

– Згадай-но, Еммо. Я прибув сюди в суботу перед Різдвом, чи не так? Я приїхав сюди прямо з аеропорту.

– Так, – сказала Емма з подивом у голосі. – Ти з’явився тут приблизно на ланч.

– Ось бачите, – сказав Седрік інспекторові.

– Ви, либонь, вважаєте нас цілковитими йолопами, містере Крекенторп, – сказав Кредок із вишуканою люб’язністю. – Хіба вам не відомо, що ми все можемо перевірити? Покажіть мені, будь ласка, ваш паспорт…

Він очікувально замовк.

– Я не можу знайти цю клятущу річ, – відповів Седрік. – Я шукав її протягом усього ранку. Хотів послати її в агенцію Кука[16].

– Сподіваюся, ви знайдете свого паспорта, містере Крекенторп. Але насправді він не дуже мені потрібен. Записи на митниці показують, що фактично ви прибули в цю країну увечері дев’ятнадцятого грудня. Можливо, тепер ви нарешті розповісте мені, де були й що робили між цим часом і ланчем двадцять першого грудня, на який ви з’явилися сюди.

Седрік здавався неабияк роздратованим.

– Що за паскудне життя почалося нині, – сердито сказав він. – Тільки й знаєш, що відповідаєш на запитання чиновників та заповнюєш формуляри. Чого ще можна сподіватися від бюрократичної держави! Ти вже не можеш ані поїхати туди, куди тобі хочеться, ані робити те, що тобі заманеться. Хтось завжди ставить тобі запитання. Чому така метушня й стільки балаканини через двадцяте число, хотів би я запитати? Що в ньому незвичайного, у тому двадцятому числі?

– Ми маємо всі підстави припускати, що саме двадцятого грудня було скоєне вбивство. Ви можете, звичайно, відмовитися відповідати на мої запитання, але…

– Хто сказав, що я відмовлюся відповідати? Дайте-но лиш мені трохи часу. До того ж на попередньому розслідуванні ви дуже туманно й дуже приблизно говорили про дату вбивства. Після того ви одержали якісь нові відомості?

Кредок нічого не відповів.

Седрік сказав, скоса подивившись на Емму:

– Може, ми перейдемо до іншої кімнати?

Емма швидко сказала:

– Я вас покину.

У дверях вона зупинилася й обернулася.

– Це дуже серйозно, Седріку, ти повинен зрозуміти. Якщо вбивство було скоєне двадцятого числа, тоді ти повинен точно розповісти інспекторові Кредоку про все, що в той день робив.

Вона вийшла до сусідньої кімнати й зачинила за собою двері.

– Чудову сестру я маю, – сказав Седрік. – Ну що ж, почнімо звітуватися. Так, я справді покинув Ібіцу дев’ятнадцятого грудня. Хотів затриматися на кілька днів у Парижі й провідати там кількох друзів, що оселилися на материку. Але моєю сусідкою в літаку виявилася надзвичайно приваблива жінка… Пальчики оближеш. Одне слово, ми вийшли з літака разом. Вона летіла до Штатів, але їй треба було переночувати дві ночі в Лондоні, щоб залагодити там якийсь бізнес. Отже, у Лондон ми прибули дев’ятнадцятого. Ми зупинилися в «Кінгсвей Пеліс», кажу це вам на той випадок, якщо ваші шпики ще цього не з’ясували! Я назвався Джоном Брауном – у таких ситуаціях ви ніколи не називаєте свого справжнього імені.

– А що ви робили двадцятого?

Седрік скривив гримасу.

– Увесь ранок промучився з жахливим головним болем від похмілля.

– А що пополудні? Від третьої години й далі до вечора?

– Дайте-но подумати. Пішов блукати вулицями, як сновида, можна сказати. Зазирнув до Національної галереї, тобто, як розумієте, закладу цілком респектабельного. Потім пішов до кінотеатру й подивився фільм «Ровенна на кордоні». Я завжди захоплювався вестернами. Цей був просто потрясний… Потім пропустив дві чарки в барі й трохи поспав у своїй кімнаті, а годині о десятій зустрівся зі своєю дівкою, і ми пішли з нею по різних гарячих точках – я навіть не пригадую їхні назви, одна, якщо не помиляюся, називалася «Стриб-стриб». Вона знала їх добре. Ми обоє там добряче набралися, я вже майже нічого не можу пригадати, доки не прокинувся наступного ранку – ще з нещаднішим головним болем. Моя подружка чкурнула на свій літак, а я облив собі голову холодною водою, роздобув в аптеці якесь диявольське пійло й подався сюди, прикинувшись, що тільки-но прилетів на Гітроу[17]. Я подумав, що не варт псувати настрій Еммі. Ви ж бо знаєте, які вони, жінки – завжди ображаються, якщо ти не відразу поїхав додому. Я мусив позичити в неї гроші, щоб заплатити таксистові. Мої кишені були порожнісінькі. А просити грошей у старого не було сенсу. Він ніколи не дав би мені жодного пенні. Ниций старий скнара. Ну як, інспекторе, ви задоволені?

– А чи може хтось підтвердити вашу розповідь, містере Крекенторп? Скажімо, від третьої до сьомої години пополудні?

– Не думаю, – весело відповів Седрік. – У Національній галереї служителі дивляться на вас скляними очима, а в наповненій людьми кінозалі усім до всіх байдужісінько. Ні, думаю, це неможливо.

Емма знову увійшла до бібліотеки. Вона тримала в руці книгу для записів.

– Ви хочете знати, що кожен із нас робив двадцятого грудня, так чи не так, інспекторе Кредок?

– Атож, міс Крекенторп, саме це я й хотів би знати.

– Я щойно переглянула свою книгу для записів. Двадцятого числа я поїхала в Брекгемптон, щоб узяти участь у засіданні Церковного реставраційного фонду. Те засідання закінчилося за чверть до першої години, і я з’їла ланч разом із леді Ейдінґтон і міс Бартлет, які також входять до комітету, у кав’ярні «Кадена». Після ланчу пішла по крамницях, щоб запастися продукцією на Різдво та купити різдвяні подарунки. Я заходила в магазини Лаєла, Свіфта, Бутса та в кілька інших крамниць. Я випила чаю за чверть до п’ятої в кав’ярні «Трилисник», а потім поїхала на вокзал зустрічати Браєна, який мав приїхати поїздом. Я повернулася додому близько шостої години й побачила, що батько перебуває в дуже поганому настрої. Я залишила ланч готовим для нього, але місіс Гарт, яка мала прийти пополудні й подати йому чай, не прийшла. Він так розсердився, що замкнувся у своїй кімнаті й не хотів ані впустити мене, ані говорити зі мною. Він не любить, коли я виходжу з дому пополудні, але вряди-годи я мушу виходити, а іноді виходжу умисне.

– Так, либонь, і треба. Я вам дякую, міс Крекенторп.

Він не міг пояснити їй, що позаяк вона жінка заввишки в п’ять футів вісім дюймів, те, що вона робила в той день, було не вельми важливим. Натомість він сказав:

– Двоє ваших інших братів приїхали пізніше, так я розумію?

– Альфред приїхав пізно ввечері в суботу. Він сказав, що телефонував мені в той день, коли я була в Лондоні, але батько, коли він розгніваний, ніколи не підходить до телефону. Мій брат Гарольд приїхав лише на святвечір.

– Дякую вам, міс Крекенторп.

– Либонь, мені не слід запитувати про це, – вона завагалася, – але які нові відомості спонукають вас здійснювати ці опитування?

Кредок дістав із кишені пакет для фотопаперу. Кінчиками пальців він витяг звідти конверт.

– Не доторкайтеся до нього, будь ласка, але ви впізнаєте цей конверт?

– Але ж… – Емма подивилася на нього приголомшеним поглядом. – Це мій почерк. Це лист, якого я надіслала Мартіні.

– Я теж так подумав.

– Але як він потрапив до ваших рук? Чи вона… То ви її знайшли?

– Схоже на те, що ми знайшли саме її. Цей порожній конверт було знайдено тут.

– У домі?

– Неподалік від дому.

– У такому разі… вона тут була. Вона… ви вважаєте, що в саркофазі лежала Мартіна?

– Це дуже ймовірно, міс Крекенторп, – лагідно сказав Кредок.

Таке припущення здалося йому ще ймовірнішим, коли він повернувся до міста. Там на нього чекало послання від Армана Десена.

«Одна з дівчат-подруг одержала листівку від Анни Стравинської. Схоже, історія з круїзом виявилася правдивою! Вона вже на Ямайці і, як у вас люблять казати, чудово збавляє свій час!»

Кредок зім’яв листа й укинув його до сміттєвого кошика.

ІІІ

– Я мушу сказати, – проголосив Александер, сидячи в ліжку й замислено пожираючи плитку шоколаду, – що сьогодні був найпотрясніший день у моєму житті. Подумати тільки – ми знайшли справжній доказ!

Його голос затремтів від щастя.

– А загалом усі вакації були потрясними, – радісно докинув він. – Не думаю, що з нами коли-небудь знову станеться щось подібне.

– Сподіваюся, таке не станеться більше зі мною, – сказала Люсі, яка стояла навколішки, пакуючи одяг Александера у валізу. – Ти хочеш забрати із собою всі ці науково-фантастичні книжки?

– Окрім тих двох верхніх. Я їх уже прочитав. Футбольний м’яч, мої футбольні буци та гумові буци можна скласти окремо.

– Як багато, хлопці, ви берете із собою громіздких речей.

– Це байдуже. Вони пришлють по нас «ролс-ройс». Вони мають потрясний «ролс». У них є також «мерседес-бенц» найновішої моделі.

– Вони, либонь, багаті.

– Ще б пак! Такі багаті, що годі собі уявити. Але все одно мені не хочеться їхати звідси. А раптом знайдеться ще один труп?

– Сподіваюся, це останній.

– У книжках часто розповідають, як того, хто щось бачив або щось чув, також убивають. Вас теж можуть убити, – докинув Александер, розгортаючи другу плитку шоколаду.

– Дякую тобі за добре побажання!

– Я не хочу, щоб це були ви, – запевнив її Александер. – Ви дуже подобаєтеся мені й дуже подобаєтеся Стоддеру. Ми вважаємо, що ви володієте небесним талантом кухарки. Яка смакота! Та й коліщата у вашому мозку крутяться непогано.

Ці останні слова були виявом найвищої похвали. Люсі це зрозуміла й сказала:

– Дякую! Але я зовсім не хочу, аби мене вбили тільки для того, щоб потішити вас.

– У такому разі будьте обережні, – сказав їй Александер.

Він зробив паузу, щоб проковтнути ще шматок шоколаду, а тоді сказав, ніби між іншим:

– Якщо мій тато вряди-годи навідуватиметься сюди, ви приглядайте за ним, гаразд?

– Гаразд, – сказала Люсі з певним подивом у голосі.

– Морока з моїм татом полягає в тому, – пояснив їй Александер, – що лондонське життя не для нього. І жінки йому зустрічаються, знаєте… ну зовсім не ті, яких йому треба.

Він стурбовано похитав головою.

– Я дуже його люблю, – додав він. – Але йому потрібна людина, яка доглядала б його. Він пливе за течією й зустрічає багато поганих людей. Нам дуже не пощастило, що мама померла так рано. Браєн потребує нормального сімейного життя.

Він подивився на Люсі врочистим поглядом і потягся за наступною шоколадкою.

– Не треба тобі четвертої, Александере, – докірливо сказала йому Люсі. – Ти захворієш.

– О, не думаю. Одного разу я з’їв шість плиток і не захворів. У мене нормальна жовч.

Він помовчав, а тоді сказав:

– Ви подобаєтеся Браєну, ви це знаєте?

– Дуже мило з його боку.

– Іноді він поводиться, як йолоп, – сказав син Браєна, – але він був чудовим пілотом. Він страшенно хоробрий. І страшенно добрий.

Він помовчав. А тоді, обернувши погляд до стелі, сказав дещо сором’язливим тоном:

– Я думаю, знаєте, було б вельми непогано, якби він одружився знову… Але знайшов би собі жінку пристойну… Я зовсім не проти, якби в мене була мачуха… Якби, звісно, вона була жінка порядна й без фокусів…

Люсі пережила певний шок, зрозумівши, що Александер недаремно розпочав цю розмову.

– Увесь цей клопіт із мачухами, – провадив Александер, досі звертаючись до стелі, – давно вже вийшов із моди. Багато хлопців, яких ми зі Стоддером знаємо, мають мачух – а раніше було розлучення й усе таке – і вони непогано ладнають із ними. Залежить, звісно, від того, яка в тебе мачуха. Але, звичайно, це може привести до певного безладу, якщо вони приїдуть забрати тебе на прогулянку або на День спорту чи якесь свято. Я маю на увазі той випадок, коли існують дві пари батьків. Хоч це може й добряче допомогти, якщо тобі потрібні гроші! – Він зробив паузу, замислившись над проблемами сучасного життя. – Найліпше, звичайно, коли ти маєш власний дім і власних батьків – але якщо твоя мати померла – сподіваюся, ви розумієте, про що я кажу? Якби мачуха була жінка пристойна… – повторив він уже втретє.

Люсі була зворушена.

– Я думаю, ти мислиш дуже розумно, Александере, – сказала вона. – Ми повинні спробувати знайти добру дружину для твого батька.

– Так, – сказав Александер досить ухильно й неохоче. Потім додав із дитячою прямотою й безцеремонністю: – Я вже, здається, згадував… Ви подобаєтеся Браєнові, дуже подобаєтеся. Він сам мені сказав…

«Оце так історія, – подумала Люсі. – Просто щастить мені на сватів. Спочатку міс Марпл, а тепер Александер!»

Чомусь цілком несподівано вона подумала про свинарню.

Вона підвелася на ноги.

– На добраніч, Александере. Завтра вранці ти покладеш до валізи лише мило, зубну щітку та піжаму. На добраніч.

– На добраніч, – відповів Александер.

Він ковзнув на ліжко, поклав голову на подушку, заплющив очі і став досконало схожий на сплячого янгола. Й умить заснув.

Розділ дев’ятнадцятий

І

– Не дуже переконливо, – сказав сержант Ветерол із притаманним йому похмурим сумнівом.

Кредок саме переглядав рапорт про алібі Гарольда Крекенторпа на двадцяте грудня.

Його бачили в «Сотбі» близько половини на четверту, але, на думку тих, хто його бачив, він пішов звідти майже відразу. Його фотографію ніхто не впізнав у кав’ярні «Раселс», та цьому навряд чи варто було дивуватися, бо відвідувачів на чай туди приходило багато, а він не належав до завсідників закладу. Слуга підтвердив, що він повернувся до свого помешкання на Кардіґен-Ґарденз перевдягтися на обід за чверть до сьомої – досить пізно, позаяк обід мав відбутися о сьомій тридцять, і, мабуть, тому містер Крекенторп трохи дратувався. Слуга не пам’ятав, щоб чув, коли хазяїн повернувся ввечері, але це було досить давно й він не міг покластися на свою пам’ять, до того ж він часто не чув, як містер Гарольд повертався ввечері додому. Він та його дружина любили лягати рано щоразу, коли мали таку можливість. У гаражі, розташованому в колишніх стайнях, де Гарольд тримає автомобіля, він має свою окрему комірку, яку там винаймає, і ніхто не зміг би помітити, хто туди входить і виходить, а тим більше запам’ятати якийсь конкретний вечір.

– Нічого ми тут не довідалися, – сказав Кредок, зітхаючи.

– Він був на обіді в «Банкетному клубі», але пішов досить рано, не дочекавшись кінця промов.

– А як щодо вокзалів?

– Там нічого довідатися не вдалося – ані в Брекгемптоні, ані в Педдінґтоні. Це було близько чотирьох тижнів тому, і ніхто не зміг би щось утримувати в пам’яті протягом такого тривалого часу.

Кредок зітхнув і потягся рукою до даних на Седріка. Там також не було надійної інформації, хоч водій таксі туманно пригадав, що в той день возив до Педдінґтона пасажира, що «скидався на цього хлопця. У брудних штанях і зі скуйовдженим волоссям. Вилаяв мене, хоч і не дуже люто, бо плата за проїзд зросла, відколи він востаннє був в Англії». Він запам’ятав той день, бо кінь на ім’я Змій виграв перегони, що відбулися о пів на третю, а він поставив на нього добрі гроші. Саме в ті хвилини, коли він висадив цього джентльмена, почув повідомлення по радіо у своєму автомобілі про результат перегонів і негайно помчав додому, щоб відсвяткувати перемогу.

– Слава Богу, що існують кінські перегони! – сказав Кредок і відклав рапорт убік.

– А ось відомості про алібі Альфреда, – сказав сержант Ветерол.

Якийсь відтінок у його голосі примусив Кредока рвучко підняти голову й подивитися на нього гострим поглядом. Ветерол мав задоволений вираз чоловіка, який відклав приємну новину насамкінець.

Загалом розслідування не підтвердило його алібі. Альфред жив сам-один у своєму помешканні й виходив та повертався додому в різний час. Його сусіди не були надто цікаві, а до того ж вони працювали у своїх конторах протягом цілого дня. Та коли Кредок дочитав рапорт майже до кінця, великий палець Ветерола показав йому на останній абзац.

Сержант Лікі, якому було доручено розслідувати крадіжку з вантажівок, сидів у забігайлівці «Під цеглою» біля автостоянки на дорозі Водінґтон – Брекгемптон, стежачи за деякими водіями вантажівок. Він помітив за сусіднім столом Чіка Еванса, що належав до банди Дікі Роджерса. Разом із Чіком сидів Альфред Крекенторп, якого сержант упізнав відразу, бо бачив його, коли той давав свідчення у справі Дікі Роджерса. Він запитав себе, що вони там обмірковують разом. О дев’ятій тридцять вечора, у п’ятницю, двадцятого грудня, Альфред Крекенторп сів на автобус, який через кілька хвилин відходив у напрямку Брекгемптона. Вільям Бейкер, контролер квитків на Брекгемптонському вокзалі, пробив квиток джентльменові, що його він упізнав як одного з братів міс Крекенторп, якраз перед відправленням поїзда, що відходив об одинадцятій п’ятдесят п’ять на Педдінґтон. Йому запам’ятався той день, позаяк якась схиблена старушенція присягалася, що вона на власні очі бачила, як пополудні того самого дня хтось задушив у поїзді жінку.

– Альфред? – сказав Кредок, відкладаючи рапорт убік. – Альфред? Я зовсім у цьому не переконаний.

– Це він, сер, – сказав сержант Ветерол. – Усе збігається.

Кредок кивнув головою. Атож, Альфред міг їхати в поїзді, що відійшов від Педдінґтонського вокзалу о 4 : 33 на Брекгемптон, скоївши під час своєї подорожі вбивство. Потім він міг доїхати автобусом до тієї кав’ярні «Під цеглою». Він міг від’їхати звідти о дев’ятій тридцять, і в нього залишалося вдосталь часу, щоб поїхати до Резерфорд-Холу, перевезти тіло з насипу в Довгу комору, покласти його в саркофаг і повернутися до Брекгемптона вчасно, щоб устигнути сісти на поїзд, який відходить за п’ять хвилин до півночі на Лондон. Хтось із банди Дікі Роджерса міг навіть допомогти йому перевезти труп, хоч у цьому Кредок сумнівався. То слизька компанія, але вбивць серед них нема.

– Альфред? – замислено повторив він.

ІІ

Уся родина Крекенторпів зібралася в Резерфорд-Холі. Гарольд і Альфред приїхали з Лондона, і незабаром залунали гучні голоси, а пристрасті розігрівалися дедалі більше.

Зі своєї власної ініціативи Люсі змішала коктейлі в глеку, укинула туди льоду й понесла до бібліотеки. Голоси було чутно в холі, і з перших же слів, які до неї долинули, Люсі зрозуміла, що роздратування спрямоване насамперед на Емму.

– Це цілком твоя провина, Еммо, – пролунав сердитий голос Гарольда. – Я не можу збагнути, чому ти була такою короткозорою й дурною. Якби ти не віднесла листа до Скотленд-Ярду, адже з нього все почалося…

Високий голос Альфреда підтримав його:

– Ти, либонь, геть схибнулася!

– Годі вам прискіпуватися до неї, – сказав Седрік. – Те, що зроблено, – зроблено. Було б значно гірше, якби вони впізнали вбиту жінку як Мартіну, а ми мовчали про те, що одержали від неї листа.

– Тобі добре так міркувати, Седріку! – сердито вигукнув Гарольд. – Ти був поза межами країни двадцятого грудня, а схоже, їх цікавить саме ця дата. Але вона становить велику незручність як для Альфреда, так і для мене. На щастя, я зміг пригадати, де я був того полудня і що я робив.

– Я анітрохи не сумніваюся, що ти зміг. Якби ти задумав убивство, Гарольде, то підготував би своє алібі надзвичайно ретельно.

– Я переконаний, що тобі не вдалося б підготувати його, – холодно відповів Гарольд.

– Це ще хто зна, – заперечив Альфред. – Нема нічого гіршого, як пред’явити залізне алібі поліції, якщо насправді воно не залізне. Вони мають великий досвід у спростуванні таких залізних алібі.

– Якщо ти натякаєш, що ту жінку вбив я…

– О, заткніться, усі ви заткніться! – вигукнула Емма. – Звичайно ж, ніхто з вас не вбивав тієї жінки.

– І хочу повідомити вам одну інформацію: я не був поза межами Англії двадцятого грудня, – сказав Седрік. – І поліція не дозволила себе одурити. Тому всі ми під підозрою.

– Якби не Емма…

– О, тільки не починай знову, Гарольде! – скрикнула Емма.

Доктор Квімпер вийшов із кабінету, де він зачинився зі старим містером Крекенторпом. Його погляд упав на глек у руках Люсі.

– Що там таке відбувається? Вони щось святкують?

– Радше навпаки. Цей коктейль із льодом я приготувала, щоб остудити гарячі голови. Там вони готові розшарпати одне одного.

– Взаємні звинувачення?

– Здебільшого звинувачують Емму.

Брови в доктора Квімпера підскочили вгору.

– Справді?

Він узяв глек із рук Люсі, відчинив двері до бібліотеки й увійшов туди.

– Доброго вечора.

– А, це ви, докторе Квімпер, я хотів би вам сказати дещо, – пролунав голос Гарольда, високий і роздратований. – Я хотів би знати, чому ви набралися нахабства втрутитися в наші суто сімейні справи й порадити моїй сестрі піти з ними до Скотленд-Ярду.

Доктор Квімпер спокійно відповів:

– Міс Крекенторп запитала моєї поради. Я її дав. На мою думку, вона вчинила абсолютно правильно.

– Як ви смієте…

– Дівчино!

Це пролунав голос старого містера Крекенторпа, що звик кликати Люсі саме так. Він виглядав із дверей свого кабінету, що були за спиною в Люсі.

Люсі обернулася досить неохоче.

– Так, містере Крекенторп?

– Що ви готуєте сьогодні на обід? Я хочу каррі[18]. Ви вмієте готувати каррі дуже смачно. Я вже й не пригадую, коли я їв каррі.

– Хлопчикам не дуже подобається каррі, тому я…

– Хлопчикам, хлопчикам! Хто зрештою головний у цьому домі? Я тут головний, а не хлопчики. І до того ж хлопчики вже поїхали – баба з воза, кобилі легше. Я хочу смачного гарячого каррі – ви мене чуєте?

– Гаразд, містере Крекенторп, я зготую вам каррі.

– От і гаразд. Ви хороша дівчина, Люсі. Ви мені догоджайте, і я теж зумію догодити.

Люсі повернулася на кухню. Відклавши курку, з якої вона мала намір приготувати фрикасе, вона стала збирати компоненти, необхідні для приготування каррі. Парадні двері гримнули, й у вікно вона побачила, як доктор Квімпер сердито вийшов із дому, сів у свого автомобіля й поїхав геть.

Люсі зітхнула. Вона нудьгувала за хлопчиками. І в якомусь розумінні їй бракувало також Браєна.

О, менше з тим. Вона сіла й стала чистити гриби.

Хай там що, а вона нагодує родину смачним обідом.

«Звірів треба годувати!» – промайнуло в неї в голові.

ІІІ

Була третя година ранку, коли доктор Квімпер поставив автомобіль у гараж, замкнув його там і ввійшов у свій дім крізь парадні двері, стомлено зачинивши їх за собою. Отже, відтепер місіс Джош Сімпкінс матиме ще двійко близнюків, які поповнять її родину, що нині нараховує восьмеро людей. Містер Сімпкінс не висловив особливої радості з приводу того, що сталося. «Двійнята, – сказав він. – Яка з них користь? От четверо – то зовсім інша річ. Тобі надсилають подарунки, про тебе пишуть у пресі, і кажуть, що навіть Її Величність надсилає вітальну телеграму. Але двійнята – це тільки два роти, які треба годувати замість одного. Ніколи не народжувалися в моїй родині близнюки, у родині дружини теж. Це просто несправедливо».

Доктор Квімпер піднявся нагору до своєї спальні й став роздягатися. Він подивився на годинника. П’ять хвилин на четверту. Йому несподівано довелося тяжко потрудитися, щоб допомогти тим близнюкам з’явитися на світ, але все, зрештою, обійшлося добре. Він позіхнув. Він був стомлений – дуже стомлений. Він із приємністю подивився на своє ліжко.

І тут задзвенів телефон.

Доктор Квімпер вилаявся й підняв слухавку.

– Доктор Квімпер?

– Так, я слухаю.

– Це Люсі Айлесберроу з Резерфорд-Холу. Я думаю, вам слід приїхати сюди негайно. Схоже, усі в нас захворіли.

– Захворіли? Як? Які симптоми?

Люсі розповіла йому про симптоми.

– Я негайно приїду. А поки що…

І він дав їй короткі точні інструкції.

Потім швидко вдягнувся, вкинув ще кілька речей у свою валізу швидкої допомоги й поквапився до машини.

ІV

Десь через три години лікар і Люсі, обоє вкрай перевтомлені, сіли за кухонний стіл, щоб випити по великій чашці чорної кави.

– Ось так буде краще, – сказав доктор Квімпер, осушивши свою чашку й із дзенькотом поставивши її на блюдце. – Тепер у мене трохи проясніло в голові. Отже, міс Айлесберроу, перейдімо до фактів.

Люсі подивилася на нього. Лінії перевтоми чітко проступили на його обличчі, і він тепер здавався старшим за свої сорок чотири роки, чорне волосся на скронях торкнула сивина, а під очима виднілася мережа дрібненьких зморщок.

– Наскільки я можу судити, тепер із ними буде все гаразд. Але як усе сталося? Ось що я хотів би знати. Хто готував обід?

– Я, – сказала Люсі.

– І що саме ви зготували? З усіма подробицями.

– Суп із грибами. Курку з рисом і з підливою каррі. Сілабаб[19]. Гостру закуску з курячої печінки та бекону.

– Канапки «Діана», – несподівано підказав їй доктор Квімпер.

Люсі слабко всміхнулася.

– Атож. Канапки «Діана».

– Гаразд. А зараз пройдімося по вашому меню. Суп із грибами – з бляшанки, чи не так?

– Звичайно, ні. Я сама приготувала його.

– Приготувала сама. З чого саме?

– Півфунта грибів, курячий бульйон, молоко, підсмажене в маслі борошно, лимонний сік.

– Зрозуміло. І відразу напрошується висновок: справа, певно, у грибах.

– Ні, не в грибах. Я сама з’їла трохи супу, і зі мною все гаразд.

– Атож, із вами все гаразд. Я це відразу помітив.

Люсі зашарілася.

– Якщо ви вважаєте…

– Я нічого не вважаю. Ви надзвичайно розумна дівчина. Якби сталося те, про що ви подумали, гадаю, ви б тепер лежали в ліжку й стогнали більше за всіх. Проте я все про вас знаю. Я не полінувався навести довідки.

– Не розумію, навіщо це було вам.

Губи доктора Квімпера стислися в тонку похмуру лінію.

– Бо я вважаю за свій обов’язок знати все про людей, які оселяються в цьому домі. Ви сумлінна молода жінка, яка найнялася на цю службу, щоб заробляти собі на життя, і ви, схоже, не були в контакті ні з ким із родини Крекенторпів до того, як прийшли сюди працювати. Тому ви не були подругою ані Седріка, ані Гарольда, ані Альфреда і не станете допомагати жодному з них робити його брудну роботу.

– То ви справді думаєте…

– Я багато чого думаю, – сказав Квімпер. – Але я мушу бути обережним, така вже доля лікаря. А зараз продовжмо свої пошуки. Курка в підливі з каррі. Ви цю страву їли?

– Ні. Коли готуєш каррі, то стаєш ситий від одного запаху, я це давно зрозуміла. Я куштувала його, звичайно. Я поїла супу й трохи сілабабу.

– А як ви подавали сілабаб?

– В окремих вазочках, кожному по порції, – сказала вона.

– І залишилися бодай якісь рештки?

– Якщо ви маєте на увазі недоїдки, то я все вимила й поставила чистий посуд до буфету.

Доктор Квімпер застогнав.

– Деякі люди виявляють надмірну старанність, – сказав він.

– Розумію вас, але ж я не знала, як обернуться події.

– Що у вас залишилося від ваших страв?

– Залишилося трохи каррі – у мисці в коморі. Я думала на його основі зготувати гострий суп на сьогоднішню вечерю. Залишилося також трохи грибного супу. Немає вже ані сілабаба, ані підлив.

– Я візьму каррі й суп. А як чатні?[20] Ви подавали їм чатні?

– Так, подавала. В одному з глеків.

– Я візьму й трохи чатні.

Він підвівся на ноги.

– Піду ще раз подивлюся на своїх хворих. А ви обіцяєте мені протриматися до ранку? Не спускайте очей ні з кого. На восьму годину я пришлю сюди медсестру з повними інструкціями.

– Я хочу, щоб ви сказали мені відразу. Ви думаєте, що це харчове отруєння… чи… чи отруєння справжнє, зловмисне?

– Я вже вам сказав. Лікарям не дозволено думати – вони повинні знати точно. Якщо я одержу позитивні аналізи на цих зразках їжі, то зможу зробити подальші висновки. Інакше…

– Інакше? – повторила за ним Люсі.

Доктор Квімпер поклав руку їй на плече.

– Насамперед наглядайте за двома людьми, – сказав він. – За Еммою. Я не можу дозволити, аби що-небудь сталося з Еммою…

У його голосі прозвучали емоції, яких він не зміг приховати.

– Вона ще навіть не почала жити, – сказав він. – А ви знаєте, що такі люди, як Емма Крекенторп, – це сіль землі… Емма… Розумієте, Емма означає для мене дуже багато. Я цього ніколи їй не казав, але я скажу. Наглядайте за Еммою.

– Обіцяю вам, – сказала Люсі.

– І тримайте під пильним наглядом старого. Я не можу назвати його своїм улюбленим пацієнтом, але він мій пацієнт, і хай я буду проклятий, коли дозволю спровадити його з цього світу, якщо один або двоє з його непривабливих синочків – а може, й усі троє – захочуть порішити свого рідного тата, щоб заволодіти його грішми.

Він подивився на неї несподіваним іронічним поглядом.

– Щось я надто тут розбазікався. Але не заплющуйте очей, будьте хорошою дівчиною, і, до речі, тримайте язик за зубами.

V

Інспектор Бейкон був вочевидь стривожений.

– Миш’як? – запитав він. – Справді миш’як?

– Так. Він у каррі. Ось рештки цієї підливи – нехай ваші фахівці перевірять. Я зробив дуже простий аналіз на зовсім маленькій кількості, але результат не викликає сумніву.

– Отже, там працює отруювач?

– Схоже на те, – сухо відповів йому доктор Квімпер.

– І всі вони, кажете, отруїлися, крім міс Айлесберроу?

– Атож, усі, крім міс Айлесберроу.

– Здається підозрілим…

– Який у неї міг бути мотив?

– Можливо, вона схибнулася, – припустив Бейкон. – Адже буває так із людьми: усе ніби з ним гаразд, а насправді коліщата в нього з’їхали з рейок.

– У міс Айлесберроу коліщата нікуди не з’їхали. Як лікар я маю всі підстави стверджувати, що міс Айлесберроу так само психічно здорова, як ви або я. Якби міс Айлесберроу нагодувала родину миш’яком, підсипавши його в каррі, то в неї мали б бути на це причини. Більше того, будучи надзвичайно розумною жінкою, вона подбала б про те, щоб не залишитися єдиною, кому отрута не завдала ніякої шкоди. Вона повелася б так, як повівся б кожен розумний отруювач, тобто з’їла б дуже трошки отруєного каррі й перебільшила б симптоми свого отруєння.

– А ви не змогли б визначити?

– Що вона проковтнула менше отрути, ніж інші? Думаю, що ні. У всякому разі, люди реагують на отруєння по- різному – та сама кількість отрути одним завдає більше шкоди, іншим – менше. Звичайно, – весело додав доктор Квімпер, – коли пацієнт помер, то можна досить точно з’ясувати, скільки він проковтнув.

– Отже, може бути… – інспектор Бейкон замовк, щоб зібрати докупи свої думки, – що хтось із родини нині прикидається, ніби йому так само погано, як іншим, щоб не накликати на себе підозру, чи не так?

– Це мені вже спадало на думку. Тому доповідаю про все вам. Тепер усе у ваших руках. Я пошлю туди сестру, якій я цілком довіряю, але вона не зможе бути повсюди водночас. На мою думку, ніхто не прийняв миш’яку досить, щоб відкинути ноги.

– То, виходить, отруйник помилився з дозою?

– Ні. Мені здається набагато ймовірнішим, що він намагався підкласти в каррі отрути рівно стільки, аби створити враження харчового отруєння – за яке здебільшого складають провину на гриби. Люди завжди одержимі думкою про отруйні гриби. Потім одній людині зробиться гірше, і вона помре.

– Тому що їй дадуть другу дозу?

Лікар кивнув головою.

– Саме тому я доповідаю вам про все відразу й саме тому послав туди досвідчену медсестру.

– Вона знає, що таке отруєння миш’яком?

– Звичайно, знає. І вона, і міс Айлесберроу. Ви знаєте свою роботу краще, звичайно, але на вашому місці я пішов би туди і ясно дав би їм зрозуміти, що вони отруїлися миш’яком. Це, можливо, настрахає нашого вбивцю, і він не наважиться довести свій план до кінця. Він, судячи з усього, покладався на те, що смерть його жертви припишуть харчовому отруєнню.

На столі інспектора задзвонив телефон. Він підібрав слухавку й сказав:

– О’кей. З’єднайте її. Це ваша медсестра телефонує, – сказав він Квімперові. – Так, вітаю вас – говоріть… Що ви сказали? Серйозний рецидив… Так… Доктор Квімпер тут, зі мною… Якщо ви хочете перекинутися з ним словом…

Він подав слухавку лікарю.

– Квімпер слухає… Розумію… Так… Усе правильно… Так… Продовжуйте, як і раніше. Ми зараз приїдемо.

Він поклав слухавку й обернувся до Бейкона.

– Кому там стало гірше?

– Гірше стало Альфредові, – сказав доктор Квімпер. – Він помер.

Розділ двадцятий

І

Голос Кредока в телефоні пролунав із гострою недовірою.

– Альфред? – приголомшено запитав він. – Невже справді Альфред?

Інспектор Бейкон, трохи відставивши від вуха руку зі слухавкою, сказав:

– Ви цього не чекали?

– Справді, не чекав. Власне кажучи, я вже записав його в убивці!

– Я чув, що контролер квитків у поїзді його впізнав. Усе складалося для нього дуже погано. За всіма ознаками здавалося, що то був він.

– Отже, – зізнався Кредок, – ми помилилися.

На мить запала мовчанка. Потім Кредок запитав:

– Там же була медсестра. Як вона це проґавила?

– Звинувачувати її не можна. Міс Айлесберроу геть виснажилася й пішла трохи поспати. У сестри на руках залишилося п’ять пацієнтів: старий, Емма, Седрік, Гарольд та Альфред. Вона не могла бути повсюди і водночас. Схоже, старий містер Крекенторп почав репетувати, кричав, що помирає. Вона пішла, щоб угамувати його, повернулася й дала Альфредові випити чаю з глюкозою. Він його випив, і то був кінець.

– Знову миш’як?

– Схоже на те. Звичайно, йому могло стати гірше після попереднього отруєння, але Квімпер так не вважає, і Джонстон теж.

– Отже, виходить, – сказав Кредок із сумнівом у голосі, – що жертвою мав стати Альфред?

У голосі Бейкона прозвучав інтерес:

– Ви маєте на увазі той факт, що смерть Альфреда нікому не принесла жодного пенні вигоди, а смерть старого була б вигідна всім? Думаю, тут і справді сталася помилка – автор нашого злочину подумав, що чай призначався для старого містера Крекенторпа.

– Вони переконані, що в тій філіжанці був саме миш’як?

– Ні, звичайно, вони в цьому не переконані. Медсестра, як і кожна добра медсестра, ретельно вимила весь посуд. Філіжанки, ложки, чайник – геть усе. Але в тому, що все сталося саме так, навряд чи доводиться сумніватися.

– А це означає, – замислено сказав Кредок, – що один із хворих зовсім не був таким хворим, як інші. Вистежив свій шанс і вкинув отруту у філіжанку?

– Хай там як, а більше таке не повториться, – похмуро сказав інспектор Бейкон. – Ми тепер маємо там дві медсестри, не рахуючи міс Айлесберроу, і я також послав туди двійко своїх людей. Ви приїдете?

– Приїду – і негайно!

ІІ

Люсі Айлесберроу вийшла в хол зустріти інспектора Кредока. Вона була бліда і змучена.

– Схоже, вам добре дісталося, – співчутливо промовив він.

– Це був наче моторошний нескінченний кошмар, – сказала Люсі. – Минулої ночі я майже була певна, що всі вони помруть.

– Щодо цього каррі…

– Хіба отрута була в каррі?

– Атож, туди вкинули добру порцію миш’яку – можна сказати, у стилі Борджіа.

– Якщо так, – сказала Люсі, – то це мав бути хтось із родини.

– А іншої можливості нема?

– Ні, немає, адже я почала готувати той клятий каррі зовсім пізно – після шостої години – бо старий містер Крекенторп спеціально попросив зготувати каррі. І мені довелося відкрити нову банку з порошком каррі – тому ніхто не зміг би чогось у неї домішати. А смак каррі, думаю, міг приглушити будь-який інший.

– Миш’як не має смаку, – неуважно відповів їй інспектор Кредок. – А зараз подумаймо про те, хто мав можливість підсипати його в каструлю, коли каррі варилося?

Люсі замислилася.

– Практично кожен міг прослизнути на кухню, коли я накривала в їдальні стіл.

– Зрозуміло. А тепер згадайте, хто був у домі. Старий містер Крекенторп, Емма, Седрік…

– Гарольд і Альфред. Вони приїхали з Лондона пополудні. А, ще маємо Браєна – Браєна Істлі. Але він поїхав звідси перед обідом. Він мав зустрітися з кимось у Брекгемптоні.

Кредок замислено сказав:

– Ця історія здається пов’язаною із захворюванням старого на Різдво. Квімпер запідозрив, що він тоді наковтався миш’яку. Чи всі вони здавалися однаково хворими минулої ночі?

Люсі замислилася.

– Думаю, старий містер Крекенторп почувався найгірше. Доктор Квімпер трудився біля нього, як маніяк. Він дуже хороший лікар, я так вважаю. Седрік, схоже, вередував найбільше. Звичайно, дужі, здорові люди до такого не звикли.

– А як щодо Емми?

– З нею було дуже погано.

– Чому ж усе-таки помер Альфред, не можу зрозуміти? – сказав Кредок.

– Я знаю, чому, – сказала Люсі. – Бо саме Альфредові хтось хотів укоротити віку.

– Диво та й годі, кому він не догодив?

– Його смерть – це просто якесь безглуздя.

– Якби я знав мотив цих злочинів, – сказав Кредок. – А без мотиву тут ніщо не в’яжеться. Задушена жінка, яку ви знайшли в саркофазі, була вдовою Едмунда Крекенторпа, Мартіною. Припустімо, то була саме вона. Це вже майже доведено. Але має бути якийсь зв’язок між її смертю та отруєнням Альфреда. Усе відбувається тут, у надрах родини. А може, хтось із них збожеволів? Але й це припущення не допоможе нам.

– Не допоможе, – погодилася Люсі.

– Хай там як, а ви остерігайтеся, – попередив її Кредок. – У цьому домі є отруювач, не забувайте, і хтось із ваших пацієнтів нагорі, мабуть, зовсім не такий хворий, яким прикидається.

Коли Кредок поїхав, Люсі знову пішла нагору. Владний голос, трохи ослаблений хворобою, покликав її, коли вона проминала кімнату старого містера Крекенторпа.

– Дівчино… дівчино… це ти? Ходи-но сюди.

Люсі увійшла до кімнати. Містер Крекенторп лежав у ліжку, добре підпертий подушками. Як на хворого чоловіка, подумала Люсі, він здавався занадто веселим.

– У моєму домі повно клятущих сестер милосердя, – поскаржився містер Крекенторп. – Шастають туди-сюди, вдають із себе казна-що, міряють мою температуру, не дають мені їсти те, чого хочеться, – можна тільки уявити собі, чого мені все це коштуватиме. Скажи Еммі, нехай відішле їх геть. Ти зможеш добре доглядати мене й без них.

– Усі тут захворіли, містере Крекенторп, – сказала Люсі. – Я не можу доглядати всіх, ви повинні зрозуміти.

– Це гриби, – сказав містер Крекенторп. – Клятущі небезпечні гриби. Ми отруїлися супом, який учора їли. Ти його зготувала, – сказав він, і в його голосі прозвучали звинуватливі ноти.

– Грибний суп був цілком нормальним, містере Крекенторп.

– Я тебе не звинувачую, дівчино, я тебе не звинувачую. Таке бувало й раніше. Досить однієї поганки, щоб отруїти кількох людей. Ніхто її не помітить. Я знаю, ти хороша дівчина. Ти б умисне цього не зробила. Як там Емма?

– Сьогодні пополудні вона почувається значно краще.

– А Гарольд?

– Йому теж краще.

– А Альфред уже зіграв у ящик, чи не так?

– Ніхто вам про це не казав, містере Крекенторп. Звідки ви знаєте?

Старий зареготав тонким і веселим сміхом, схожим на радісне іржання коня.

– Я все чую, – сказав він. – Ніхто нічого не може приховати від старого. А вони намагаються. Отже, Альфред мертвий, чи не так? Він не зможе більше годуватися за мій рахунок, і гроші йому теж не дістануться. Вони всі чекали, коли я помру, ти знаєш, Альфред зокрема. А тепер він мертвий. Я б назвав це досить кумедним жартом.

– Це не дуже добре з вашого боку, містере Крекенторп, – суворо мовила Люсі.

Містер Крекенторп знову засміявся.

– Я переживу їх усіх, – прокаркав він. – Ти в цьому переконаєшся, моя люба дівчино. Ти в цьому переконаєшся.

Люсі пішла до своєї кімнати, знайшла словник і стала шукати слово «тонтіна». Потім акуратно закрила книгу і втупилася поглядом перед собою.

ІІІ

– Не розумію, чому ви вирішили прийти до мене, – роздратовано промовив доктор Морис.

– Ви давно знали родину Крекенторпа, – сказав інспектор Кредок.

– Так, так, Крекенторпів я знаю. Я пам’ятаю старого Джосію Крекенторпа. Він був твердим горішком – але який гострий розум! Надбав багато грошей. – Він опустив своє старе тіло на стілець і подивився з-під кущуватих брів на інспектора Кредока. – То ви послухали того молодого йолопа, Квімпера, – сказав він. – Ох, мені ці завзяті молоді лікарі! У їхніх головах завжди виникають нові ідеї. Запхав собі в голову, що хтось намагається отруїти Лютера Крекенторпа. Нісенітниця! Мелодрама! У нього був звичайний розлад шлунка. Я не раз лікував його від таких розладів. Вони турбували його нечасто – але нічого надзвичайного в них не було.

– Доктор Квімпер, схоже, думав, що було, – сказав Кредок.

– Лікарю не личить думати. Він повинен точно розпізнавати отруєння миш’яком, коли бачить його.

– Багато знаменитих лікарів не змогли його розпізнати, – нагадав йому Кредок. Він напружив свою пам’ять і провадив: – Випадок у Ґрінбероу, місіс Тені, Чарлі Лідс, а троє людей у родині Вестбері – там усіх трьох отруїли, й усі були поховані тихо й мирно, і при тому лікарі, що їх лікували, не помітили анічогісінько. А то були лікарі з високою репутацією.

– Ну, гаразд, гаразд, – сказав доктор Морис, – ви вважаєте, що я міг припуститися помилки. Я так не вважаю. – Він хвилину помовчав, а тоді сказав: – І хто, на думку Квімпера, намагався отруїти старого Лютера Крекенторпа, якщо це не його фантазія?

– Він не знає, – сказав Кредок. – Він був стривожений. Зрештою, ви знаєте, – додав він, – там ідеться про дуже велику суму грошей.

– Так, так, я знаю, вони успадкують багато грошей, коли помре старий Крекенторп. А гроші їм украй потрібні. Так воно справді є, але з цього не випливає, що вони вб’ють старого, аби заволодіти ними.

– Не випливає, – погодився інспектор Кредок.

– Хай там як, – сказав доктор Морис, – а мій принцип – не підозрювати нікого без поважних на те підстав. Поважних підстав, – повторив він. – Визнаю, те, що ви мені розповіли, можна сказати, певною мірою мене потрясло. Миш’як у таких великих дозах, і все доведено – але я все ще не розумію, чому ви прийшли до мене. Я можу тільки сказати, що нічого подібного я не підозрював. Можливо, я припустився помилки й мусив щось запідозрити. Можливо, я мав би поставитися набагато серйозніше до тих шлункових розладів Лютера Крекенторпа. Але це було надто давно.

Кредок кивнув головою.

– Чого я від вас хочу, – сказав він, – то це трохи розпитати вас про родину Крекенторпів. Ви не помічали в когось із них якихось психічних порушень – якихось химер абощо?

Очі старого лікаря пильно дивилися на нього з-під кущуватих брів.

– Так, я розумію, що ваші думки могли піти в цьому напрямку. Щодо старого Джосії, то він був цілком нормальний. Твердий, як камінь, і дуже розважливий. Натомість його дружина була особою невротичною, схильною до меланхолії. Її батьки були кревними родичами. Вона померла незабаром після народження свого другого сина. Я сказав би, що Лютер успадкував від неї певну нестабільність характеру. Він був досить нормальним молодиком, але завжди сперечався з батьком. Батько розчарувався в ньому, і, я думаю, Лютера таке ставлення батька дуже образило, перетворилося для нього на нав’язливу ідею. Ці почуття він переніс і на своє подружнє життя. Ви не могли не помітити, якщо бодай трохи з ним розмовляли, що він терпіти не може жодного зі своїх синів. Своїх дочок він любив. Любив обох – і Емму, й Еді (ту, яка померла).

– А чому він так не любить синів? – запитав Кредок.

– Ви зверніться до одного з новомодних психіатрів, якщо хочете з’ясувати причину. Я лише можу сказати, що Лютер страждав комплексом неповноцінності як чоловік, і це почуття тільки посилювалося непевністю його фінансового становища. Він володів прибутками з батьківського капіталу, але до самого капіталу доторкнутися не міг. Якби він мав можливість позбавити своїх синів спадщини, то, певно, не ненавидів би їх так люто. Те, що він безпорадний у цьому плані, наповнює його почуттям приниження.

– Тому він так і тішиться думкою, що переживе їх усіх? – запитав інспектор Кредок.

– Можливо. Я думаю, у цьому слід шукати й причину його скнарості. Думаю, він зміг накопичити значну суму зі своїх великих прибутків – принаймні раніше, аніж податки піднялися до такої захмарної величини, як тепер.

Нова думка виникла в інспектора Кредока.

– Думаю, він комусь залишив у спадок свої накопичення? Це він може зробити?

– О, звичайно, але одному Богові відомо, кому він їх залишить. Можливо, Еммі, але я сумніваюся в цьому. Вона отримає свою частку від власності діда. Можливо, він відписав гроші Александерові – своєму онуку.

– Він любить його, так? – запитав Кредок.

– Раніше любив. Александер – дитина його дочки, а не сина. Для нього це велика різниця. І він також дуже приязно ставився до Браєна Істлі, чоловіка Еді. Звичайно, я не знаю Істлі добре, минуло вже кілька років відтоді, як я востаннє зустрічався з членами цієї родини. Пам’ятаю, я дуже боявся, що Істлі не знайде собі місця після війни. Він володів усіма тими якостями, які потрібні чоловікові під час війни: хоробрістю, зухвалістю, вмінням покладатися на те, що майбутнє потурбується за нього. Але я не думаю, що він набув якоїсь стабільності. Життя може понести його за течією.

– То, наскільки вам відомо, у молодшого покоління Крекенторпів немає якихось психічних відхилень?

– Седрік – ексцентрична особистість, один із тих людей, які народжуються бунтарями. Я не можу стверджувати, що він був цілком нормальний, але кого в наш час ми можемо вважати абсолютно нормальним? Гарольд теж певною мірою відхиляється від норми, я не назвав би його чоловіком приємним: холодний характер, для якого має сенс лише можливість здобути вигоду. Альфред змалку відзначався кепськими нахилами. Він завжди був поганим хлопцем. Я не раз бачив, як він діставав гроші з коробки для місіонерів, яка стояла в ті часи на столі в холі. Отаким він був. Але бідолаха вже мертвий, а про мертвих не слід говорити погано.

– А що ви скажете… – Кредок завагався, – про Емму Крекенторп?

– Приємна жінка, спокійна, але ніхто не знає, що вона думає. У неї якісь власні плани, власні ідеї, але вона тримає їх при собі. Вона має значно сильніший характер, аніж можна сказати з її вигляду.

– Ви знали Едмунда, я думаю, того сина, який був убитий у Франції?

– Так. Він був найкращий з усіх, я сказав би. Веселий і приємний хлопець із добрим серцем.

– Ви коли-небудь чули, що він мав намір одружитися з француженкою якраз до того, як його вбили?

Доктор Морис спохмурнів.

– Схоже, мені щось пригадується, але це було давно.

– Десь на самому початку війни, чи не так?

– Так. Думаю, якби він залишився живий, то не раз би розкаявся в тому, що взяв собі дружину-іноземку.

– Існують підстави думати, що він таки здійснив цей свій намір, – сказав Кредок.

У кількох коротких реченнях він розповів старому лікарю про недавні події.

– Я пам’ятаю, як прочитав у газетах про жіночий труп, знайдений у саркофазі. Отже, його знайшли в Резерфорд-Холі.

– І є підстави вважати, що задушена жінка була вдовою Едмунда Крекенторпа.

– Ну, знаєте, це просто якась надзвичайна історія. Більше схожа на детективний роман, аніж на реальне життя. Але кому заманулося вбити нещасне створіння – я маю на увазі, який зв’язок може мати це вбивство з миш’яковим отруєнням у родині Крекенторпа?

– В один із двох способів, – сказав Кредок. – Але обидва вони вельми надумані й притягнуті за вуха. Можливо, хтось виявив надто велику жадібність і хоче заволодіти всіма грішми Джосії Крекенторпа.

– Ну й дурень, якщо хоче, – сказав доктор Морис. – Йому доведеться платити величезний податок на спадщину.

Розділ двадцять перший

– Це дуже капосна річ – гриби, – сказала місіс Кіддер.

Місіс Кіддер кинула цю репліку разів із десять за останні кілька днів. Люсі нічого не відповіла.

– Я ніколи до них не доторкаюся, – правила своєї місіс Кіддер. – Вони надто небезпечні. Треба подякувати милосердному Провидінню за те, що померла тільки одна людина. Могли всі податися на той світ, і ви з ними, міс. Вам дуже пощастило.

– Причина не в грибах, – сказала Люсі. – Гриби були добрі.

– Не вірте в те, що вони були добрі, – заперечила місіс Кіддер. – Усі гриби небезпечні. Одна поганка на кошик – і всім капець.

– Можна тільки дивом дивуватися, – провадила місіс Кіддер, брязкаючи тарілками та мисками у зливальниці, – як одне лихо навалюється на друге. У моєї старшої сестри хлопець захворів на кір, а наша Ерні впала й зламала собі руку, а мій чоловік весь покрився чиряками. І все – протягом одного тижня. У це годі повірити, чи не так? Приблизно те саме сталося й тут, – розвивала свої міркування місіс Кіддер. – Спочатку те паскудне вбивство, а тепер помер містер Альфред, отруївшись грибами. Хто буде наступним, хотіла б я знати?

Люсі почула себе досить ніяково, адже їй теж хотілося це знати.

– Мій чоловік не хоче, щоб я тепер сюди ходила, – сказала місіс Кіддер, – він боїться, щоб зі мною чогось не сталося, але я відповідаю йому, що знаю міс Крекенторп надто давно, і вона дуже добра жінка, і тепер залежить від мене. І я не можу покинути бідолашну міс Айлесберроу, – сказала я йому, – бо вона просто неспроможна зробити всю роботу, яку треба робити тепер у домі. Дай-но раду всім отим хворим, адже кожному треба приготувати їжу, а потім ще поставити її на тацю й віднести йому в кімнату. Нелегко вам доводиться, міс, бігати вгору та вниз із цими тацями в руках.

Люсі мусила погодитися з нею, що її життя тепер полягає головним чином у перенесенні таць. Бо в ту мить вона саме ставила на них наїдки, щоб віднести їх тому або тому хворому.

– А щодо медсестер, то вони навіть пальцем не поворушать, – з обуренням відзначила місіс Кіддер. – Тільки й знаєш, що заварюєш для них чай, і неодмінно міцний. Та й годувати їх треба. Я вже на ногах не стою – так вони мене виснажили.

Вона неймовірно втішалася своєю готовністю до самопожертви, хоч роботи їй сьогодні майже не додалося.

Люсі сказала співчутливим тоном:

– Ви зовсім себе не шкодуєте, місіс Кіддер.

Місіс Кіддер відповіла їй щасливою усмішкою. Люсі підхопила першу тацю й побралася нагору сходами.

– Що це? – запитав містер Крекенторп із несхваленням у голосі.

– Бульйон із яловичини й заварний крем, – відповіла Люсі.

– Забери геть, – сказав містер Крекенторп. – Я цього казна-що не їстиму. Я сказав медсестрі, що хочу біфштекс.

– Доктор Квімпер вважає, що біфштекс вам поки що їсти не можна, – відповіла Люсі.

Містер Крекенторп зневажливо пирхнув.

– Я вже майже одужав. Завтра я підведуся з ліжка. А як там інші?

– Містерові Гарольду набагато краще, – відповіла Люсі. – Завтра він хоче повернутися в Лондон.

– Нарешті я позбудуся бодай одного з дармоїдів, – сказав містер Крекенторп. – А як там Седрік? Чи є надія, що завтра він вирушить на свій острів?

– Він поки що не збирається їхати.

– Вельми шкода. А що робить Емма? Чому вона не приходить мене провідати?

– Вона досі в ліжку, містере Крекенторп.

– Жінки люблять поніжитися в постелі, – сказав старий. – А ось ти дівчина сильна, – додав він зі схваленням у голосі. – Цілий день на ногах, чи не так?

– Треную собі м’язи, – відповіла Люсі.

Старий містер Крекенторп схвально кивнув головою.

– Ти хороша й сильна дівчина, – сказав він, – і не думай, я не забув, про що з тобою говорив недавно. В один із цих днів ти побачиш те, що побачиш. Емма не завжди матиме усе так, як їй хочеться. І не слухай інших, коли вони кажуть, що я підлий старий чоловік. Я дбаю про свої гроші. Я зібрав чималу суму і знаю, на кого їх витрачу, коли надійде час.

Він скинув на неї приязним поглядом.

Люсі поквапилася вийти з кімнати, рятуючись від його чіпкої руки.

Наступну тацю вона понесла до Емми.

– Ой, дякую вам, Люсі. Я знову почуваю себе собою. Мені хочеться їсти, а це добрий знак, чи не так? Моя люба, – провадила Емма, коли Люсі поставила тацю їй на коліна. – Мені дуже прикро за вашу тітку. Ви зовсім не мали часу, щоб поїхати навідати її, правда ж?

– Ні, я справді не мала жодної хвилини вільного часу.

– Боюся, їй бракує вас.

– О, ви не турбуйтеся, міс Крекенторп. Вона розуміє, який жахливий час довелося нам пережити.

– Ви їй телефонували?

– Ні, останнім часом не телефонувала.

– Тоді зателефонуйте. Телефонуйте їй щодня. Старим людям дуже важливо знати новини.

– Ви дуже добрі, – сказала Люсі.

Сумління трохи дорікнуло їй, коли вона спустилася вниз по наступну тацю. Складна ситуація з хворобами в домі цілком поглинула її, і вона не мала часу думати про щось інше. Вона вирішила, що зателефонує міс Марпл відразу по тому, як віднесе Седрікові його тацю.

Тепер у домі залишилася тільки одна медсестра, і вони з Люсі розминулися на майданчику сходів, обмінявшись привітаннями.

Седрік, незвично акуратний та охайний, сидів у ліжку й щось діловито писав на аркуші паперу.

– Вітаю, Люсі, – сказав він. – Яке диявольське вариво принесли ви мені сьогодні? Послухайте, чи не можна було б позбутися цієї клятої сестрички? Вона надто багато базікає, ніби має справу з малою дитиною. Чомусь вирішила звертатися до мене на «ми». «Ну як ми себе почуваємо сьогодні? Нам добре спалося? О, ми добре сьогодні побешкетували, розкидавши ковдри та простирадла». – Він досконало зобразив високі фальцетні ноти в голосі сестри.

– Ви сьогодні дуже веселий, – сказала Люсі. – Що це ви пишете?

– Складаю плани, – сказав Седрік. – Плани, що робити з цим маєтком, коли старий скнара відкине ноги. Тут ми маємо клапоть доброї землі, ви знаєте. Я досі не вирішив, чи сам почну її обробляти, чи відразу продам кількома окремими ділянками. Земля тут дуже цінна для промислових потреб. Дім можна буде використати для дитячого садочка або для школи. Я не певен, чи не ліпше буде продати половину землі й використати гроші для того, щоб зробити щось надзвичайне з другою половиною. А ви як вважаєте?

– Ви ще її не маєте, – сухо відповіла йому Люсі.

– Я матиму її, – сказав Седрік. – Вона не буде поділена на частини, як інше майно, я одержу її цілком. І якщо я зможу продати її за добру ціну, то ці гроші будуть капіталом, а не прибутками, а капітал податком не обкладається. Величезна купа грошей. Ви тільки подумайте!

– Ви завжди давали зрозуміти, що гроші для вас ніщо, – сказала Люсі, дивлячись йому у вічі.

– Звичайно, гроші для мене ніщо, коли я їх не маю, – сказав Седрік. – А що в такому разі робити ще? Яка ж ви гарна дівчина, Люсі, чи я так думаю тому, що вже давно не бачив вродливих жінок?

– Думаю, справа саме в останньому, – сказала Люсі.

– Вам усе ще нема коли голову підняти, бо треба доглянути за всіма і за всім?

– Схоже, хтось сьогодні за вами доглянув, допомігши вам причепуритися, – сказала Люсі, подивившись на нього.

– Це та клятуща медсестра, – сказав Седрік із почуттям. – Чи вже було попереднє розслідування у справі смерті Альфреда? Що сталося?

– Попереднє розслідування відклали, – сказала Люсі.

– Поліція надто обережна й не поспішає з висновками? Ще одне отруєння мало завдати їй великої мороки. Збити їх із пантелику. Я вже не кажу про суто практичні наслідки такого розвитку подій. – Він додав: – Будьте обачною, моя дівчино.

– Я знаю, – сказала Люсі.

– Юний Александер уже повернувся до школи?

– Я думаю, він досі гостює в Стодарта-Веста. Уроки в школах починаються післязавтра, якщо я не помиляюся.

Перш ніж з’їсти свій ланч, Люсі підійшла до телефону й зателефонувала міс Марпл.

– Мені так прикро, що я не змогла приїхати до вас, але я дуже й дуже заклопотана.

– Я все розумію, люба, я все розумію. А крім того, зараз ми нічого не можемо зробити. Нам доведеться чекати.

– Так, але чого, власне, ми чекаємо?

– Елспета Макґілікаді має скоро приїхати, – сказала міс Марпл. – Я їй написала, щоб вона негайно вилітала додому. Я сказала, що це її обов’язок. Тому не надто турбуйтеся, моя люба.

Її голос звучав лагідно й переконливо.

– Ви ж не думаєте… – почала Люсі й замовкла.

– Що хтось може померти ще? О, сподіваюся, що ні, моя люба. Але ти ніколи не знаєш… Коли ти маєш справу з таким жорстоким убивцею, я хочу сказати. А я переконана, що тут ідеться про справді убивцю жорстокого й лютого.

– Або про божевільного, – сказала Люсі.

– Я знаю, що в наш час саме так люблять дивитися на події. Але я з цим погодитися не можу.

Люсі поклала слухавку, пішла на кухню й узяла тацю зі своїм ланчем. Місіс Кіддер скинула із себе фартух і наготувалася йти додому.

– Сподіваюся, з вами буде все гаразд, міс, – підбадьорливо сказала вона.

– Звичайно, зі мною буде все гаразд, – різко кинула Люсі.

Вона віднесла свою тацю не до великої похмурої їдальні, а до невеличкого кабінету. Вона вже закінчувала свій ланч, коли двері відчинилися й до кімнати увійшов Браєн Істлі.

– Привіт, – сказала Люсі, – ваша поява досить несподівана.

– Мабуть, що так, – погодився Браєн. – Як ведеться всім?

– О, набагато краще. Гарольд завтра їде до Лондона.

– Що ви думаєте про все це? То був справді миш’як?

– То був справді миш’як, – підтвердила Люсі.

– У газетах ще нічого не писали.

– Ні, не писали, я думаю, поліція поки що не хоче розголошувати цю інформацію.

– Хтось, певно, має великий зуб на Крекенторпів, – сказав Браєн. – Хто міг проникнути на кухню й підкинути отруту в їжу?

– Думаю, найімовірніша особа – це я, – сказала Люсі.

Браєн подивився на неї з тривогою в погляді.

– Але ж то були не ви? – запитав він.

Він здавався трохи шокованим.

– Ні, не я, – сказала Люсі.

Але ж ніхто не зміг би нічого підкинути в каррі. Вона його зготувала сама-одна в кухні й сама принесла на стіл, а тому його могла отруїти лише якась особа з тих п’ятьох людей, які сиділи за столом.

– Я подумав, а навіщо це вам? – сказав Браєн. – Ви не можете мати до них ніяких претензій, правда ж? – додав він. – Сподіваюся, ви нічого не маєте проти того, що я заявився сюди так несподівано?

– Звичайно, не маю. Ви приїхали, щоб тут побути?

– Атож, я хотів би, якщо це не стане важким тягарем для вас.

– Ні, не стане. Якось дам собі раду.

– Розумієте, я зараз не маю роботи – і, знаєте, життя мені досить остогидло. Ви справді нічого не маєте проти мого перебування тут?

– Справді не маю, але я не та особа, яка тут щось вирішує. Зверніться до Емми.

– О, з Еммою буде все гаразд, – сказав Браєн. – Емма завжди ставилася до мене дуже добре. Принаймні по-своєму. Вона тримає свої думки при собі, тому вона досить темна конячка, наша люба Емма. Жити тут і доглядати старого з його поганим характером – більшість людей такого життя не витримали б. Шкода, що вона так ніколи й не одружилася. А тепер, думаю, уже пізно.

– Я не думаю, що вийти заміж для неї вже пізно, – не погодилася з ним Люсі.

– Ну, знаєте… – Браєн на хвилину замислився. – Можливо, священик, – сказав він зі слабкою надією в голосі. – Вона змогла б принести користь на парафії і знайти спільну мову зі «Спілкою матерів», хіба ні? Хоч я й не знаю до пуття, що воно таке, ця «Спілка матерів», але в книжках іноді пишуть про неї. А в неділю вона б одягала капелюшок і йшла до церкви, – додав він.

– Мені така перспектива здається не вельми привабливою, – сказала Люсі, підводячись на ноги й підіймаючи тацю.

– Віддайте мені, – сказав Браєн, забираючи в неї тацю. Вони разом увійшли до кухні. – Допомогти вам вимити посуд? Мені подобається ця кухня, – додав він. – І, скажу по щирості, мені подобається цей дім, хоч сьогодні він мало кому подобається. Такий смак, либонь, може шокувати кого завгодно, але я так вважаю. Тут, у парку, можна посадити літак, – додав він з ентузіазмом.

Він узяв рушник для витирання склянок і став обтирати ним ложки та виделки.

– Шкода, що маєток дістанеться Седрікові, – сказав він. – Він відразу продасть його й знову виїде за кордон. Я не можу зрозуміти, чому Англія когось не влаштовує. Гарольд теж не захотів би залишити собі цей будинок, а для Емми, звичайно, він надто великий. От якби будинок дістався Александерові, ми б із ним зажили тут безтурботно й щасливо. Звичайно, було б добре мати й жінку в домі. – Він замислено подивився на Люсі. – Але який сенс базікати по-пустому? Цей маєток міг би дістатися Александерові, якби вони всі померли раніше за нього, а це малоймовірно, чи не так? Та й старий, здається мені, може прожити років до ста, аби допекти їм усім. Не думаю, що смерть Альфреда надто його засмутила, чи не так?

– Ні, не надто, – коротко відповіла Люсі.

– Ото старий чорт, – весело пробурчав Браєн Істлі. – Іноді буває досить важко його зрозуміти.

Розділ двадцять другий

– Чого тільки люди не базікають, жах та й годі, – сказала місіс Кіддер. – Я сама не дуже їх слухаю, але дещо таки влітає у вуха. Але ви, либонь, не повірите.

Вона замовкла, чекаючи на запитання.

– Справді, люди полюбляють базікати, – сказала Люсі.

– Ось, наприклад, про той труп, який знайшли в Довгій коморі, – провадила місіс Кіддер, задкуючи, наче краб, на руках і ногах, бо саме шкребла підлогу на кухні. – Кажуть, ніби вона була коханкою містера Едмунда під час війни й приїхала сюди, а ревнивий чоловік подався за нею і вколошкав її. Звичайно, чужоземці, вони на все здатні, але ж відтоді минуло надто багато років, то які можуть бути ревнощі?

– Це мені здається вкрай малоймовірним.

– Але розповідають навіть гірші речі, аніж це, – сказала місіс Кіддер. – Людям язика не вкоротиш. Ви будете здивовані. Розповідають, ніби містер Гарольд одружився десь за кордоном, і вона приїхала сюди і з’ясувала, що він став двоєженцем, одружившись зі своєю леді Алісою, і вона хотіла позивати його до суду, а він перестрів її тут, заманив до Довгої комори, укоротив їй віку, а труп запхав до саркофага. Чи чули ви щось подібне?

– Страхіття, – неуважно промовила Люсі, бо думки її були далеко.

– Звичайно, я цього не стала слухати, – сказала місіс Кіддер із добромисною переконаністю. – Я ніколи не вірила таким побрехенькам. Мене вражає, що люди можуть таке думати, а тим більше розповідати. Я лише сподіваюся, що нічого з цієї маячні не дійде до вух міс Емми. Вона могла б засмутитися, а я не хочу, щоб вона переживала. Вона така добра леді, міс Емма, і я ніколи не чула, аби хтось сказав бодай слово проти неї. Ніхто більше не скаже поганого слова й про містера Альфреда, адже про мертвих не говорять погано. Не кажуть навіть, що це Бог його покарав за його непривабливі вчинки. Але просто жахливо, міс, чути, які довгі язики в людей. Кожному готові перемити кістки.

Місіс Кіддер говорила з неприхованою втіхою.

– Вам, либонь, дуже гидко все це слухати, – сказала Люсі.

– О, так, – відповіла місіс Кіддер. – Справді гидко. Я кажу своєму чоловікові – як вони можуть?

Задзвонив дзвінок.

– Прийшов лікар, міс. Ви самі відчините йому чи піти мені?

– Я піду, – сказала Люсі.

Але то був не лікар. На сходах стояла висока елегантна жінка в норковому пальті. У кінці під’їзної доріжки тихо гурчав «ролс-ройс», за кермом якого сидів шофер.

– Можна мені побачитися з міс Еммою Крекенторп?

Голос був приємний, жінка вимовляла «р» дещо на французький манер. Вона була вродлива. Віком років тридцять п’ять, із темним волоссям, із дорогим і вміло накладеним макіяжем.

– Пробачте мені, – сказала Люсі, – але міс Крекенторп хвора, вона лежить у постелі й не може нікого прийняти.

– Я знаю, що вона захворіла. Але мені конче треба побачитися з нею.

– Боюся… – почала Люсі.

Жінка урвала її:

– А ви, певно, міс Айлесберроу, чи не так? – Вона усміхнулася привабливою усмішкою. – Мій син розповідав мені про вас. Я леді Стодарт-Вест, і Александер нині перебуває в мене.

– А, розумію, – сказала Люсі.

– І мені справді дуже важливо побачитися з міс Крекенторп, – провадила жінка. – Я знаю все про її хворобу й запевняю вас, що це не просто візит чемності. Я повинна розповісти їй щось таке, про що хлопці розповіли мені – про що мені розповів мій син. Я думаю, це надзвичайно важлива справа, і я хочу поговорити про неї з міс Крекенторп. Будь ласка, перекажіть це їй.

– Заходьте. – Люсі провела гостю в хол і до вітальні. Потім сказала: – Я піду й повідомлю про ваш прихід міс Крекенторп.

Вона пішла нагору, постукала у двері Емминої кімнати й увійшла.

– Приїхала леді Стодарт-Вест, – сказала вона. – Вона дуже хоче побачитися з вами.

– Леді Стодарт-Вест? – здивовано запитала Емма. Вираз тривоги з’явився на її обличчі. – Чи не сталося чогось поганого з хлопцями, з Александером?

– Ні, ні, – заспокоїла її Люсі. – Я переконана, що з хлопцями все гаразд. Ідеться про щось таке, про що хлопці сказали чи розповіли їй.

– Ну… гаразд… – Емма завагалася. – Мабуть, мені треба побачитися з нею. Який у мене вигляд, Люсі?

– Дуже приємний, – відповіла Люсі.

Емма сиділа в ліжку, обмотавши плечі рожевою шаллю, що відтінювала легкий рум’янець на її щоках. Її темне волосся було акуратно розчесане й укладене медсестрою. Люсі ще вчора поставила їй на столик вазу з осіннім листям. Її кімната здавалася дуже затишною й зовсім не схожою на кімнату хворої жінки.

– Я вже почуваю себе зовсім добре, – сказала Емма. – Доктор Квімпер сказав, що завтра дозволить мені встати з ліжка.

– Ви сьогодні стали схожою на себе, – сказала Люсі. – Я приведу до вас леді Стодарт-Вест, гаразд?

– Гаразд, приведіть.

Люсі знову спустилася сходами вниз.

– Міс Крекенторп чекає вас.

Вона провела гостю нагору, відчинила їй двері, а тоді зачинила їх за нею. Леді Стодарт-Вест підійшла до ліжка з простягненою рукою.

– Міс Крекенторп? Пробачте мені, що я вламалася до вас ось так безцеремонно. Ми, здається, уже бачилися з вами в школі, на спортивному майданчику?

– Так, – сказала Емма. – Я добре вас пам’ятаю. Сідайте.

Леді Стодарт-Вест зручно вмостилася в кріслі і сказала спокійним голосом:

– Мій прихід може здатися вам дуже дивним, але я мала на це причину. Причину, як на мене, вельми важливу. Розумієте, хлопці багато чого розповіли мені. Ви повинні зрозуміти, що вони були надзвичайно збуджені тим убивством, яке тут сталося. Я тоді, пам’ятаю, страшенно перелякалася й хотіла негайно забрати Джеймса додому. Я дуже нервувала. Але мій чоловік тільки засміявся. Він сказав, що те вбивство, очевидно, не мало нічого спільного з вашим домом та вашою родиною і що зі спогадів про його власне дитинство та з листів Джеймса можна зробити висновок, що для їхнього сина та Александера це така неймовірно цікава пригода, що забрати їх звідти було б невиправданою жорстокістю. Тому я поступилася й погодилася, щоб вони залишилися там до тієї дати, коли Джеймс мав намір забрати Александера до нас.

– А ви думаєте, нам слід було відіслати вашого сина додому раніше?

– Ні, ні, я зовсім не хотіла цього сказати. О, знаєте, мені так нелегко зважитися… Але я мушу сказати вам те, що зараз скажу. Ви розумієте, хлопці багато чого рознюхали. Вони розповіли мені, що поліція думає, ніби та жінка – задушена жінка – це та француженка, яку ваш старший брат, убитий на війні, знав у Франції. Вони справді так думають?

– Це одна з можливостей, яку ми повинні розглянути, – сказала Емма. – Так могло бути.

– Ви маєте якісь причини вважати, що тіло належить тій дівчині, тій Мартіні?

– Я сказала вам, це одна з можливостей.

– Але чому, чому вони думають, що то була Мартіна? Вона мала при собі якісь листи, якісь папери?

– Ні. Нічого при ній не було. Але річ у тім, що я одержала від неї листа, від тієї Мартіни.

– Ви одержали листа – від Мартіни?

– Так. Вона написала в тому листі, що перебуває в Англії й хоче приїхати до нас і побачитися зі мною. Я запросила її сюди, але потім одержала телеграму, що вона мусить повернутися до Франції. Можливо, вона й справді повернулася до Франції. Ми не знаємо. Але потім тут було знайдено конверт, адресований їй. Це, схоже, підтверджує, що вона тут була. Але я не розумію… – вона урвала мову.

Леді Стодарт-Вест відразу включилася до розмови.

– Ви не розумієте, яке мені до цього діло? Тут нема чого дивуватися. Я теж би не зрозуміла на вашому місці. Та коли я про це почула, – або радше почула спотворену розповідь про це, – я мусила прийти до вас і переконатися в тому, що це справді так, бо якщо…

– Так? – перепитала Емма.

– Тоді я мушу сказати вам те, чого ніколи не мала наміру сказати. Розумієте, річ у тім, що я – Мартіна Дюбуа.

Емма дивилася на свою гостю таким поглядом, ніби була неспроможна збагнути зміст її слів.

– Ви! – вигукнула вона. – Ви – Мартіна?

Її співрозмовниця енергійно кивнула головою.

– Саме так, це я. Ви здивовані, безперечно, але я кажу вам правду. Я познайомилася з вашим братом Едмундом у перші дні війни. Він, власне, був на постої в нашому домі. Усе інше ви знаєте. Ми закохалися одне в одного. Ми мали намір одружитися, але потім почався відступ на Дюнкерк, було повідомлення, що Едмунд пропав безвісти. Потім надійшло повідомлення, що він убитий. Я не стану розповідати вам про той час. Це було давно й давно минуло… Але я скажу вам, що дуже кохала вашого старшого брата… Потім настала сувора реальність війни. Німці окупували Францію. Я брала участь у Русі Опору. Я була однією з тих, кому доручали проводити англійців через Францію до Англії. Саме тоді я познайомилася зі своїм теперішнім чоловіком. Він був офіцером військово-повітряних сил, скинутий на парашуті у Францію для виконання спеціального завдання. Коли війна закінчилася, ми одружилися. Я раз або двічі думала, чи не написати вам листа або приїхати до вас і побачитися з вами, але потім відмовилася від такого наміру. Спроба розворушити минуле нікому не принесла б користі. У мене було нове життя, і я не хотіла повертатися до старого. – Вона помовчала, а тоді сказала: – Але, знаєте, я відчула дивну втіху, коли довідалася, що найкращим шкільним другом мого сина був небіж Едмунда Александер, як мені потім пощастило з’ясувати. Александер дуже схожий на Едмунда, та ви й самі, либонь, помітили цю схожість. Мені здався дуже щасливим збігом обставин той факт, що Джеймс і Александер стали такими великими друзями.

Вона нахилилася й поклала долоню на руку Емми.

– Але вам неважко буде зрозуміти, дорога Еммо, що коли я почула цю історію про вбивство, про те, що задушену жінку вважають Мартіною, яку знав ваш брат Едмунд, то зрозуміла, що мені треба прийти до вас і розповісти вам правду. Або ви, або я повинні повідомити поліції про цей факт. Хоч би ким була задушена жінка, але вона не Мартіна.

– До мене ніяк не доходить, – сказала Емма, – що ви, ви є тією Мартіною, про яку писав мені мій дорогий Едмунд. – Вона зітхнула, хитаючи головою, а тоді спантеличено спохмурніла. – Але я не розумію… То ви чи не ви написали мені листа?

Леді Стодарт-Вест енергійно похитала головою.

– Ні, ні, звичайно ж, я не надсилала вам ніякого листа.

– У такому разі… – Емма затнулася.

– У такому разі хтось намагався прикинутися Мартіною, щоб виманити у вас гроші? Так воно, певно, і було. Але хто б то міг бути?

Емма повільно промовила:

– У ті часи була жінка, яка знала про ваші взаємини?

Її співрозмовниця стенула плечима.

– Можливо, й була. Але я не мала тоді близької подруги, з якою ділилася б своїми приватними таємницями. Я ніколи не згадувала про це після свого приїзду до Англії. І чому вона так довго чекала? Дивина та й годі.

Емма сказала:

– Я нічого не розумію. Подивимося, що скаже інспектор Кредок. – Вона скинула несподівано лагідним поглядом на свою гостю. – Я така рада, що нарешті познайомилася з вами, моя люба.

– І я теж… Едмунд часто розповідав про вас. Він дуже вас любив. Я щаслива у своєму новому житті, але я не все забула.

Емма відкинулася назад і глибоко зітхнула.

– Яка полегкість! – сказала вона. – Доки ми боялися, що мертва жінка могла бути Мартіною, цей злочин у певному розумінні здавався пов’язаним із нашою родиною. Але тепер я почуваю себе так, ніби величезний тягар упав із моїх пліч. Я не знаю, ким була та бідолашна душа, але вона не мала нічого спільного з нами!

Розділ двадцять третій

Елегантна секретарка принесла Гарольдові Крекенторпу філіжанку чаю, яку він завжди випивав пополудні.

– Дякую, міс Елліс. Сьогодні я піду додому рано.

– Я переконана, що вам узагалі не слід було приходити, містере Крекенторп, – сказала міс Елліс. – Вигляд у вас досі змарнілий.

– Зі мною все гаразд, – сказав Гарольд Крекенторп, хоч почувався він вельми кепсько.

Адже, сумніву нема, він потрапив у добру халепу. Богу дякувати, усе вже позаду.

«Можна тільки дивом дивуватися, – міркував він, – що Альфред відкинув ноги, а старий вижив. Зрештою, скільки років він має – сімдесят три, сімдесят чотири? Був інвалідом уже багато років. Якщо хтось і мав зіграти в ящик, то це старий. Але ні. У ящик зіграв Альфред. Альфред, який був міцним і жилавим чоловіком і ніколи не нарікав на здоров’я».

Він відкинувся назад у кріслі й зітхнув. Дівчина мала рацію. Він ще не почував себе досить міцним, але мусив навідатися до офісу. З’ясувати, як тут ідуть справи. Адже все висіло на волосинці. Усе це – він озирнувся навколо себе – розкішно обставлений офіс, світле, блискуче дерево, дорогі сучасні стільці – усе, здавалося, свідчило про процвітання й успіх. Саме цього ніколи не міг зрозуміти Альфред. Якщо на вигляд ти процвітаєш, то люди думають, що ти процвітаєш. Поки що не було чуток про його фінансову нестабільність. А проте крах неминучий, і навряд чи йому пощастить надовго його затримати. От якби батько відкинув ноги, а не Альфред, а саме цього, саме цього слід було сподіватися! А натомість враження було таке, наче миш’як пішов старому на користь! Атож, якби врізав дуба батько, йому не було б чого непокоїтися.

А проте він мусить докласти всіх зусиль, щоб не показати своєї тривоги. Він має променитися процвітанням. Не так, як сердега Альфред, який завжди здавався замученим і безпорадним, тобто таким, яким був насправді. Таким собі дрібним шахраєм, неспроможним наважитися на сміливі акції, що обіцяють великі гроші. Вічно він терся біля якихось темних осіб: того обшахрує, там прокрутить якусь сумнівну оборудку, щоправда, ніколи його не хапали за руку, завжди він умів пройти по лезу ножа. Але чого він цим домагався? Дуже коротких періодів достатку, після чого знову провалювався в убогість і жалюгіддя. Альфред не був здатний на широту й розмах. Тому його смерть – невелика втрата. Він ніколи особливо не любив Альфреда, а тепер, коли Альфреда немає, гроші, які вони одержать від того старого скнари, його діда, треба буде ділити не на п’ять частин, а на чотири. Це вже буде чималий прибуток.

Обличчя Гарольда трохи посвітлішало. Він підвівся, одягнув капелюха, пальто й покинув офіс. Треба йому все ж таки поберегтися день або два. Він ще не почував себе досить міцним. Автомобіль чекав на нього внизу, і незабаром він пропхався крізь лондонський вуличний рух до свого будинку.

Дарвін, його служник, відчинив йому двері.

– Леді Аліса щойно прибула, сер, – повідомив він.

Протягом якоїсь хвилини Гарольд дивився на нього з цілковитим нерозумінням у погляді. Аліса! Господи, хіба ж сьогодні Аліса мала приїхати додому? Він геть про це забув. Добре, хоч Дарвін його попередив. Було б не дуже добре, якби він піднявся сходами й мав здивований вигляд, побачивши її. «Хоч яка зрештою різниця?» – подумав він. Ані Аліса, ані він не мали найменших ілюзій щодо почуття, яке їх мало поєднувати. Хоч, може, Аліса й любить його, хто знає?..

А взагалі Аліса стала для нього великим розчаруванням. Він, звичайно, не був у неї закоханий, але, хоч і не красуня, вона була жінкою досить привабливою. І її родинні зв’язки, безперечно, мали йому пригодитися. Але вони пригодилися далеко не тією мірою, на яку він сподівався, бо, одружуючись з Алісою, він також думав про становище їхніх імовірних дітей. Добрі зв’язки вельми згодилися б його хлопцям. Але в них не було хлопців, не було й дівчат, і їм з Алісою залишалася тільки майбутня старість, під час якої вони не матимуть багато чого сказати одне одному й навряд чи дуже тішитимуться власним товариством.

Вона протягом тривалого часу жила з родичами й зазвичай їздила на Рив’єру взимку. Таке життя влаштовувало її, і він не мав анічогісінько проти.

Тепер він піднявся нагору до вітальні й привітав її з усією радістю, якої вимагали від нього правила доброго тону.

– Отже, ти повернулася, моя люба. Пробач, що не зміг зустріти тебе, але я затримався в Сіті. Я повернувся додому так швидко, як тільки зміг. Як тобі жилося в Сан-Рафаелі?

Аліса коротко розповіла, як їй жилося в Сан-Рафаелі. Вона була високою жінкою з русявим волоссям, гарним, дещо горбкуватим носом і туманними очима горіхового кольору. Вона говорила добре поставленим, монотонним і занудним голосом. Подорож додому минула для неї досить приємно, хоч на Ла-Манші гуляли високі хвилі. Митники в Дуврі, як завжди, поводилися надто зухвало.

– Треба було летіти літаком, – сказав Гарольд, як і щоразу. – Набагато простіше.

– Можливо, й так, але я не люблю подорожувати в небі. Такі подорожі мене нервують.

– Зате дозволяють заощадити час, – сказав Гарольд.

Леді Аліса Крекенторп нічого не відповіла. Мабуть, її більше турбувало не те, як заощадити час, а як використати його. Вона чемно запитала в чоловіка, як його здоров’я.

– Телеграма Емми дуже мене стривожила, – сказала вона. – Ти тяжко захворів, я так зрозуміла.

– Справді, справді… – відповів Гарольд.

– Якось я прочитала в газеті, – мовила Аліса, – як в одному готелі жертвами харчового отруєння стали відразу сорок людей. Я думаю, тримати їстівні продукти в холодильниках вельми небезпечно. Люди зберігають у них продукцію надто довго.

– Можливо, – погодився Гарольд.

Згадати йому чи не згадати про отруєння миш’яком? Чомусь, дивлячись на Алісу, він відчув себе нездатним повідомити її про це. У світі Аліси, подумав він, не має місця для отруєння миш’яком. Про це можна було тільки прочитати в газетах. Таке лихо не могло спіткати тебе або твою родину. А проте родину Крекенторпів воно спіткало…

Він піднявся до своєї кімнати й ліг полежати годину або дві, перш ніж перевдягтися до обіду. За обідом віч-на-віч із дружиною розмова котилася приблизно по тих самих рейках. Безпредметна, ввічлива. Дружина згадала про знайомих і друзів, із якими вона зустрічалася в Сан-Рафаелі.

– У холі на столі лежить посилка для тебе, – повідомила вона. – Зовсім невеличка.

– Справді? Я її не помітив.

– Ти знаєш, хтось розповів мені вкрай неймовірну історію про те, як у коморі чи в якомусь сараї знайшли задушену жінку. Це нібито сталося в Резерфорд-Холі. Я думаю, десь має бути ще один Резерфорд-Хол.

– Ні, – сказав Гарольд. – Це було в нашій коморі, а не десь-інде.

– Невже справді, Гарольде? Задушену жінку знаходять у коморі на території маєтку Резерфорд-Хол – а ти мені ніколи не розповідав про це!

– Розумієш, у мене ніколи не було вільного часу, і це досить-таки прикра історія. До нас вона, звичайно, не має жодного стосунку. Але в пресі писали про це багато. Поліція теж досі не дає нам спокою.

– Приємного тут мало, звичайно, – сказала Аліса. – А вони з’ясували, хто скоїв убивство? – запитала вона з досить поверховою цікавістю.

– Поки що ні, – відповів Гарольд.

– А що то була за жінка?

– Ніхто не знає. Кажуть, француженка.

– А, француженка, – промовила Аліса, – і тон її голосу був дуже схожий на тон інспектора Бейкона, за винятком різниці, що пояснювалася класовим походженням. – Вельми прикра ситуація для вас усіх, – погодилася вона.

Вони вийшли з їдальні й пішли до маленького кабінету, де зазвичай сиділи, коли були самі-одні. Гарольд почував себе вкрай виснаженим. «Я сьогодні ляжу спати рано», – подумав він.

Він підібрав маленький пакунок зі стола в холі, про який нагадала йому дружина. То був невеличкий акуратний пакунок, запечатаний сургучем. Гарольд розірвав його обгортку, коли вмостився на своєму звичному місці біля каміна.

Усередині була невеличка коробка з пігулками з етикеткою- написом: «Приймати по дві таблетки на ніч». І ще був там клаптик паперу зі штампом брекгемптонської аптеки, на якому було написано: «Надіслано на прохання доктора Квімпера».

Гарольд Крекенторп спохмурнів. Він відкрив коробку й подивився на пігулки. Так, вони здавалися тими самими пігулками, які він мав звичай приймати. Але хіба доктор Квімпер не сказав йому, що більше їх приймати йому не слід? «Вони вам більше не потрібні». Ось що сказав йому доктор Квімпер.

– Що з тобою, любий? – запитала Аліса. – У тебе стривожений вигляд.

– О, це лише кілька таблеток. Я приймав їх раніше на ніч. Але я думав, лікар більше не рекомендував мені приймати їх.

Його жінка спокійно заперечила йому:

– Він, певно, сказав, щоб ти не забував приймати їх.

– Можливо, й так, – сказав Гарольд із сумнівом у голосі.

Він подивився на неї. Вона спостерігала за ним. Протягом хвилини або двох він запитував себе – він не часто про щось себе запитував, коли йшлося про Алісу, – запитував себе про те, що вона думає про нього. Її безвиразний погляд не говорив йому нічого. Її очі були вікнами в порожньому домі. Що Аліса думає про нього, що почуває стосовно нього? Чи коли-небудь вона кохала його? Він припускав, що кохала. Чи вона одружилася з ним тому, що, на її погляд, його бізнес процвітав у Сіті, а вона стомилася від свого вбогого існування. Що ж, загалом вона не прогадала. Вона має автомобіль і дім у Лондоні, вона може їздити за кордон, коли їй заманеться, і пристойно вдягатися, хоча справедливість вимагає визнати, що дорогий одяг ніколи не прикрашав Алісу. Так, загалом вона досягла в житті успіху. «Чи вона справді так думає?» – запитав себе він. Вона по-справжньому не любила його, звичайно, але й він її по-справжньому не любив. Вони не мали нічого спільного, їм не було про що говорити між собою, вони не мали спогадів, якими могли б поділитися. Якби вони бодай мали дітей, – але вони не мали дітей, – дивно, але в їхній родині ні в кого не було дітей, крім хлопця Еді. Молода Еді була дурною дівчиною, яка наважилася на раннє й поквапне одруження під час війни. Він тоді дав їй добру пораду.

Він їй сказав:

– Ти знаєш, цим хоробрим молодим пілотом справді можна замилуватися, але з нього не буде ніякої користі в мирний час, і я навіть не переконаний, що він зможе утримувати тебе.

Але Еді відповіла йому: «А яке це має значення?» Вона кохає Браєна, а Браєн кохає її, і цілком можливо, його незабаром уб’ють. То чому їм не дозволено мати бодай трохи щастя? Який сенс заглядати в майбутнє, якщо в будь-яку хвилину вони можуть загинути під бомбою? І зрештою, сказала Еді, чого вони мають боятися майбутнього, адже рано чи пізно їм дістануться гроші діда.

Гарольд незручно засовався у своєму кріслі. Заповіт його діда – це справді щось страховинне. Він примусив їх усіх висіти на мотузках. Цей заповіт не задовольняв нікого. Він не влаштовував його онуків і примусив майже схибнутися їхнього батька. Старий категорично вирішив не помирати. Саме тому він так турбувався про своє здоров’я. Але так чи інак, а він мусить скоро померти. Немає жодного сумніву – він помре і помре скоро. Бо інакше… Усі тривоги Гарольда знову накотилися на нього й принесли із собою нудоту, втому та запаморочення голови.

Він помітив, що Аліса досі дивиться на нього. Від пильного погляду цих пустих, безвиразних очей йому стало якось не по собі.

– Мабуть, я піду спати, – сказав він. – Сьогодні був мій перший день у Сіті.

– Так, – сказала Аліса. – Як на мене, то це добра думка. Я переконана, що лікар рекомендував тобі не перенапружуватися.

– Лікар завжди рекомендує одне й те саме, – сказав Гарольд.

– І не забудь проковтнути свої пігулки, любий, – порадила Аліса.

Вона взяла коробку й подала йому.

Він сказав їй «добраніч» і побрався нагору сходами. Атож, він має потребу в цих таблетках. Певно, він помилився, відмовившись від них так швидко. Він узяв дві й проковтнув їх, запивши склянкою води.

Розділ двадцять четвертий

– Ну хто ще міг такого натворити, як натворив тут я? – похмуро промовив Дермот Кредок.

Він сидів, витягши свої довгі ноги, і здавався вкрай недоречним у перевантаженій меблями вітальні вірної Флоренс. Він був невимовно стомлений, засмучений і зневірений.

Міс Марпл своїм лагідним і приязним голосом намагалася його заспокоїти.

– Ні, ні, ви зробили дуже велику роботу, мій дорогий хлопче. Дуже й дуже велику роботу, повірте мені.

– Це я зробив велику роботу? Я дозволив, щоб отруїли цілу родину. Альфред Крекенторп помер, а тепер помер і Гарольд. Що, у біса, тут відбувається? Ось що хотілося б мені знати.

– Отруєні пігулки, – замислено проказала міс Марпл.

– Атож. Справді диявольська хитрість. Вони нічим не відрізнялися від пігулок, які він приймав раніше. Разом із ними був клаптик паперу з надрукованим текстом: «За інструкціями доктора Квімпера». Квімпер ніколи їх не замовляв. Там використали аптечну етикетку. Аптекар також нічого про ті пігулки не знав. Коробку на пігулки взяли в Резерфорд-Холі.

– А вам точно відомо, що її взяли в Резерфорд-Холі?

– Так. Ми дуже пильно все перевірили. Це та коробка, у якій лежали снодійні пігулки, прописані Еммі.

– О, розумію. Пігулки для Емми…

– Атож. На тій коробці знайдено відбитки пальців обох медсестер та аптекаря, який її запаковував. Більше нічиїх, природно. Людина, що її надіслала, була обережною.

– То снодійні пігулки звідти дістали й замінили їх якимись іншими?

– Так. Певно, ті інші виготовив диявол. Вони нічим не відрізняються від перших.

– Ви маєте цілковиту слушність, – погодилася з ним міс Марпл. – Я дуже добре пам’ятаю, як у мої молоді роки існували мікстури різних кольорів: чорні, коричневі (коричневою була мікстура від кашлю), білі й навіть рожеві. Люди їх, як правило, не плутали. Власне кажучи, у моєму селі люди досі віддають перевагу лікам такого зразка. Вони воліють пити рідину з пляшечки, а не ковтати пігулки. А що то були за пігулки? – запитала вона.

– Аконіт. Як правило, їх тримають у спеціальних пляшечках, на яких написано «Отрута». Їх розбавляють у сто разів більшою кількістю води й застосовують лише для зовнішнього лікування.

– А Гарольд прийняв їх усередину й помер, – замислено промовила міс Марпл.

Дермот Кредок гірко застогнав.

– Сподіваюся, ви не в претензії, що я хочу випустити перед вами пару, – сказав він. – «Поплач перед тіткою Джейн» – ось як я себе почуваю.

– Я дуже рада, що ви до мене прийшли, – сказала міс Марпл, – і я ціную ваше ставлення до мене. Для мене ви насамперед хрещеник сера Генрі, а тому я ставлюся до вас зовсім інакше, аніж до будь-якого звичайного детектива-інспектора.

Дермот Кредок подарував їй швидкоплинну усмішку.

– Але факт залишається фактом: я накоїв неймовірного безладу по всій лінії свого розслідування, – сказав він. – Тутешній головний констебль звертається по допомогу до Скотленд-Ярду, і що вони отримують? Вони отримують мене, який показав себе цілковитим йолопом.

– Ні, ні, – заперечила міс Марпл.

– Так, так. Я не знаю, хто отруїв Альфреда, я не знаю, хто отруїв Гарольда, і на довершення всього я не маю найменшого уявлення про те, ким же була задушена жінка. Те, що вона була Мартіною, здавалося твердо доведеним. Усе сходилося. А що тепер? З’явилася справжня Мартіна, і виявилася, всупереч будь-якій імовірності, дружиною сера Роберта Стодарта-Веста. То хто ж вона тепер, жінка, знайдена в саркофазі? Либонь, і Богові це не відомо. Спочатку я вважав її Анною Стравинською, а тепер і ця гіпотеза розсипалася…

Міс Марпл урвала його, кахикнувши одним зі своїх вельми значущих кахикань.

– Ви гадаєте, вона справді розсипалася? – промурмотіла вона.

Кредок подивився на неї пильним поглядом.

– Ви ж бо знаєте, поштова листівка з Ямайки…

– Справді, – сказала міс Марпл. – Але це ж не доказ, чи не так? Я маю на увазі, що хто завгодно може надіслати поштову листівку звідки завгодно. Я пам’ятаю, як у місіс Брірлі знайшли дуже серйозне психічне захворювання. Зрештою лікарі постановили, що вона мусить лягти до психлікарні й відбути там пильне обстеження, і вона була дуже стривожена, що діти довідаються про це, і тому написала чотирнадцять поштових листівок і влаштувала так, щоб їх укинули в поштові скриньки в різних країнах, і сказала їм, що мати вирушає відпочити за кордон. Ви розумієте, до чого я веду? – запитала вона, дивлячись на Дермота Кредока.

– Звичайно, розумію, – сказав Кредок, подивившись у відповідь на неї. – Природно, ми перевірили б реальність тієї поштівки, якби не виникла гіпотеза про вбивство Мартіни, яка так досконало вклалася в реальну картину подій.

– Вона була такою зручною, – прошепотіла міс Марпл.

– Вона сходилася з іншими деталями розслідування, – сказав Кредок. – Адже Емма одержала листа, підписаного Мартіною Крекенторп. Леді Стодарт-Вест не надсилала його, але хтось надіслав. Хтось, хто мав намір прикинутися Мартіною й виманити гроші в родини Крекенторпів. Ви не можете цього заперечити.

– Ні, ні, звичайно ж, ні.

– А потім конверт від листа, якого Емма написала їй із лондонською адресою на ньому. Конверта знайшли на території маєтку Резерфорд-Хол, а це свідчило про те, що вона тут була.

– Але задушена жінка там не була, – зазначила міс Марпл. – Принаймні у вашому розумінні. Вона з’явилася на території маєтку Резерфорд-Хол лише по тому, як її задушили. Після того, як її випхали з поїзда на залізничний насип.

– О, так.

– Тому конверт насправді свідчить лише про те, що тут був убивця. Схоже, він узяв конверта в неї разом із її іншими паперами та речами, а потім конверт, либонь, вислизнув у нього з рук – але нині я сумніваюся, що він загубив конверта внаслідок помилки. Немає сумніву, що інспектор Бейкон та й ваші люди обшукали територію маєтку дуже ретельно (чи не так?) і не знайшли його. Він був знайдений лише згодом, у бойлерній.

– Це можна зрозуміти, – сказав Кредок. – Старий садівник має звичку змітати до бойлерної всі рештки паперу, які вітер переносить по території маєтку.

– Де хлопці просто не могли його не знайти, – замислено промовила міс Марпл.

– Ви гадаєте, усе було підлаштоване так, щоб той конверт потрапив нам до рук?

– Я просто припускаю таку можливість. Зрештою, було неважко передбачити, де хлопці шукатимуть далі або навіть підказати їм, куди йти… Атож, я припускаю таку можливість. Коли конверт потрапив у ваші руки, ви перестали думати про Анну Стравинську, чи не так?

Кредок запитав:

– І ви думаєте, що то була все ж таки вона?

– Я думаю, хтось стривожився, коли ви почали наводити довідки про неї, ото й усе… Я думаю, хтось не хотів, щоб ви продовжили це розслідування.

– Повернімося до головного факту, що хтось мав намір прикинутися Мартіною, – сказав Кредок, – а потім чомусь відмовився від свого наміру. Чому?

– Це вельми цікаве запитання, – сказала міс Марпл.

– Хтось надіслав повідомлення, що Мартіна повертається до Франції, потім прилаштувався їхати в поїзді з дівчиною і вбив її під час цієї подорожі. Ви погоджуєтеся з таким припущенням?

– Не зовсім, – сказала міс Марпл. – Я думаю, ви надто ускладнюєте справу.

– Ускладнюю?! – вигукнув Кредок. – Ви зовсім збили мене з пантелику, – поскаржився він.

Міс Марпл збентежилася й почала його переконувати, що в неї й у думках не було нічого подібного.

– Скажіть мені відверто, – попросив Кредок, – ви знаєте чи не знаєте, хто задушив жінку?

Міс Марпл зітхнула.

– Мені так важко, – сказала вона, – пояснити вам суть своєї думки. Тобто я не знаю, хто вона була, але водночас я переконана в тому, хто вона була, якщо ви розумієте, про що я кажу.

Кредок рвучко підняв голову.

– Чи я розумію, про що ви кажете? Ані бельмеса не розумію. – Він виглянув у вікно. – Ваша Люсі Айлесберроу приїхала вас навідати, – повідомив він. – То я поїду геть. Моє самолюбство сьогодні перебуває на надто низькому рівні, і зустрітися з молодою жінкою, яка пашіє енергією та успіхом, я просто не здатний.

Розділ двадцять п’ятий

– Я подивилася у словнику, що означає слово «тонтіна», – сказала Люсі.

Вони вже обмінялися першими привітаннями, і тепер Люсі без певної мети блукала по кімнаті, доторкаючись то до китайського собаки, то до серветки на спинці стільця, то до пластикової шкатулки з шиттям і плетінням на підвіконні.

– Я так і думала, що ти його подивишся, – спокійно мовила міс Марпл.

Люсі заговорила повільно, цитуючи слова:

– Лоренцо Тонті, італійський банкір, винайшов у 1653 році таку форму щорічної ренти, за якої акції підписантів, що помирають, приєднуються до акцій живих. – Вона зробила паузу. – Переконливо, чи не так? Гадаю, така система має стосунок до нашої ситуації, і ви, певно, думали про це ще до двох останніх смертей.

Вона знову стала ходити по кімнаті – без будь-якої мети. Міс Марпл спостерігала за нею. Перед нею була зовсім інша Люсі Айлесберроу, аніж та, яку вона звикла знати.

– Такий заповіт може спокусити кого завгодно, – сказала Люсі. – Заповіт, у якому стверджується, що якщо з усієї родини живою залишиться тільки одна особа, то всі гроші залишаться їй. Але ж тих грошей дуже багато, чи не так? Їх би вистачило на всіх… – Вона зробила паузу, і її слова відлетіли, стихаючи.

– Лихо в тому, – сказала міс Марпл, – що люди жадібні. Деякі з них принаймні. Нерідко саме з цього все й починається. Ви не думаєте починати з убивства, не маєте бажання вчинити вбивство, і навіть у думках у вас немає нічого подібного. Вас просто опановує жадібність, ви хочете одержати більше, ніж вам належить. – Вона поклала плетиво собі на коліно й втупила погляд у простір. – Саме за таких обставин я вперше познайомилася з інспектором Кредоком, якщо хочете знати. Ті події відбувалися в сільській місцевості. Біля курорту з мінеральними водами Меденгем. Усе там почалося так само, як і тут: чоловік зі слабким і лагідним характером хотів одержати велику суму грошей. Грошей, які тому чоловікові не належали, але йому здавалося, що здобути їх буде легко. Не було вбивства, а був обман, такий легкий і простий, що навіть не здавався чимось гідним осуду. Ось так усе почалося… А закінчилося трьома вбивствами.

– Як і в нас, – сказала Люсі. – Ми вже маємо три вбивства. Спочатку порішили жінку, яка прикидалася Мартіною й могла претендувати на частку грошей для її сина, потім Альфреда, потім Гарольда. І тепер їх залишилося тільки двоє, чи не так?

– Ви маєте на увазі, – сказала міс Марпл, – що залишилися тільки Седрік і Емма?

– Не Емма. Емма не могла бути високим темноволосим чоловіком. Ні. Я маю на увазі Седріка й Браєна Істлі. Я ніколи не думала про Браєна, бо він світловолосий. У нього русяві вуса й сині очі, але ви знаєте… одного дня… – Вона замовкла.

– Розповідайте далі, – сказала міс Марпл. – Щось вас дуже прикро вразило, чи не так?

– Це було тоді, коли леді Стодарт-Вест виходила з дому. Вона сказала «до побачення», а потім раптом обернулася до мене, уже перед тим, як сісти в автомобіль, і запитала: «Хто був той високий темноволосий чоловік, який стояв на терасі, коли я увійшла?»

Спочатку я не зрозуміла, про кого вона запитує, бо Седрік ще лежав у постелі. Тому я досить спантеличено запитала: «Ви ж не маєте на увазі Браєна Істлі?», а вона мені відповіла: «О, звичайно ж, то був командир ескадрону Істлі. Одного разу він ховався на нашому горищі в часи Опору. Мені пригадалося, як він стояв і як тримав свої плечі», – і вона сказала: «Мені хотілося б із ним зустрітися», але ми не змогли його знайти.

Міс Марпл не сказала нічого, вона мовчки чекала.

– А потім, – сказала Люсі, – потім я подивилася на нього… Він стояв до мене спиною, і я побачила те, що мусила побачити раніше. Що коли навіть русявий чоловік змащує своє волосся брильянтином, то він може здаватися темноволосим. Думаю, що природний колір Браєнового волосся світло-брунатний, але воно може здаватися темним. Тому не слід виключати, що саме Браєна бачила ваша подруга тоді у вагоні поїзда. Вона могла…

– Так, – погодилася міс Марпл. – Я теж про це подумала.

– Таке враження, ніби ви думаєте про все, – сказала Люсі з певним розчаруванням у голосі.

– Доводиться, моя люба, доводиться.

– Але я не бачу, яку вигоду міг би здобути з цього Браєн. Адже гроші дістануться Александеру, а не йому. Мабуть, житиметься їм краще, можливо навіть, вони житимуть у розкоші, але він однаково не зможе доторкнутися до капіталу, щоб прокрутити якісь грандіозні оборудки чи реалізувати інші свої задуми.

– Але якби щось трапилося з Александером до того, як йому виповниться двадцять один рік, тоді гроші дістануться Браєнові як його батькові та найближчому родичу, – нагадала їй міс Марпл.

Люсі поглянула на неї з жахом.

– Цього він ніколи не зробить. Жоден батько не підійме руку на свого сина лише для того – лише для того, щоб заволодіти грішми.

Міс Марпл зітхнула.

– Люди й на таке здатні, моя люба. Це дуже сумно й дуже жахливо, але вони на таке здатні. Люди іноді витворяють справжні жахіття, – провадила міс Марпл. – Я знаю жінку, яка отруїла трьох своїх дітей лише за невеличку суму страхових грошей. А одна стара жінка, дуже навіть мила на вигляд стара жінка, отруїла свого сина, коли той приїхав навідати її на вакації. Або згадаймо випадок зі старою місіс Стенвіч. Про ту справу писали в газетах. Думаю, ви про неї читали. Спочатку в неї померла дочка, а потім і син, а потім вона заявила, що її хотіли отруїти. Отруту справді знайшли у вівсяній каші, але потім з’ясувалося, що вона сама її туди вкинула. Вона хотіла отруїти свою другу дочку. І йшлося не тільки про гроші. Вона заздрила своїм дітям, що вони молодші за неї, і боялася, – про це страшно навіть говорити, але так воно було, – що вони втішатимуться життям після того, як вона помре. Грошей їй ніколи не бракувало, вона була неймовірно скупою. Казали, вона трохи дивна, але я ніколи не вважала це виправданням. Я хочу сказати, що людина може бути трохи дивною в дуже різні способи. Іноді вона щедро тринькає свої гроші й навіть виписує чеки з банківських рахунків, які не існують, щоб виручити з фінансової скрути якихось людей. Це свідчить про те, що за твоїми дивацтвами ховається надзвичайно добрий характер. Та, на жаль, нерідко буває, що ти дивак, але твої дивацтва завдають великої шкоди людям. То це допоможе тобі чи ні, моя люба Люсі?

– Що мені допоможе? – розгублено запитала Люсі.

– Те, про що я розповіла, – сказала міс Марпл. І лагідно додала: – Тобі не слід тривожитися, бігме, не слід. Елспета Макґілікаді приїде найближчими днями.

– Я не бачу, що може змінити її приїзд.

– Можливо, і нічого не змінить, моя люба. Але я надаю йому великої ваги.

– Я не можу не тривожитися, – сказала Люсі. – Я надто прихилилася до цієї родини.

– Я знаю, моя люба, для тебе це дуже важко, бо обоє вони здаються тобі людьми надзвичайно приємними, хоч і по-різному.

– Про кого ви? – запитала Люсі. Її голос прозвучав досить різко.

– Я мала на увазі двох синів цієї родини, – сказала міс Марпл. – Точніше кажучи, сина й зятя. На жаль, сталося так, що двоє її найменш приємних членів померли, а двоє набагато привабливіших залишилися живі. Я можу погодитися, що Седрік Крекенторп – чоловік дуже симпатичний. Він схильний прикидатися гіршим, аніж він насправді є, йому приємно всіх дражнити своєю поведінкою та манерами.

– Іноді він доводить мене до сказу, – зізналася Люсі.

– Так, – сказала міс Марпл, – і ти цим утішаєшся, чи не так? Ти дівчина із сильним характером, тобі іноді хочеться зітнутися з гідним супротивником. Атож, я бачу, що саме приваблює тебе в Седріку. А містер Істлі належить до зовсім іншого типу, його іноді хочеться пожаліти, наче малого хлопчика. Ця його риса також здається симпатичною.

– Й один із них – убивця, – гірко промовила Люсі, – й убивцею може бути кожен із них. Уявити собі, хто саме, – неможливо. Седрік, приміром, анітрохи не переймається ні смертю брата Альфреда, ні смертю брата Гарольда. Схоже, він надзвичайно задоволений і будує плани, що він зробить із Резерфорд-Холом, весь час повторюючи, що треба буде дуже багато грошей, аби перебудувати його в той спосіб, у який він хоче перебудувати. Звичайно, я знаю, що він належить до людей, які полюбляють перебільшувати власну черствість, і все таке. Але це теж може бути своєрідним прикриттям. Усі знають, що ти прикидаєшся набагато більшим негідником, ніж ти насправді є. А ти зовсім не прикидаєшся, ти такий і є.

– Моя люба, моя дорога Люсі! Повір, мені дуже шкода, що події розвиваються саме так.

– А погляньмо на Браєна, – сказала Люсі. – Можна тільки дивом подивуватися, але Браєнові справді хочеться жити тут. Він вважає, що їм з Александером було б тут дуже весело, і він переповнений планами.

– Він завжди переповнений найрозмаїтішими планами, чи не так?

– Атож, думаю, що так. Вони завжди звучать чудово – але мене змагає відчуття, що вони дуже далекі від реальності. Тобто вони непрактичні. Його ідеї здаються досконалими, але я не думаю, аби він будь-коли обмірковував практичні умови їхньої реалізації.

– Тобто вони висять у повітрі.

– Атож, висять, і слід сказати, що висять буквально. Тобто їх можна назвати повітряними схемами. Напевно, справжній пілот просто не здатний знову спуститися на землю…

Вона додала:

– І він так любить Резерфорд-Хол тому, що той дуже схожий на великий і безладний вікторіанський дім, у якому він жив, коли був дитиною.

– Розумію, – замислено промовила міс Марпл. – Так, я розумію…

Потім, скинувши на Люсі гострим поглядом, вона запитала несподівано й різко:

– Але ж ти сказала мені ще не все, моя люба? Тебе турбує щось інше?

– О, так, мене турбує й інше. Щось таке, про що я не знала ще днів два тому. Браєн реально міг їхати в тому поїзді.

– У тому, що відходить із Педдінґтона о четвертій тридцять три?

– Так. Розумієте, Емма подумала, що вона також повинна згадати про всі свої місця перебування та переміщення двадцятого грудня, і вона дуже ретельно все пригадала – засідання комітету вранці, ходіння по крамницях пополудні, чай у «Трилиснику», а потім вона сказала, що пішла зустріти Браєна на станцію. Вона мала зустріти потяг, що відходив із Педдінґтона о четвертій п’ятдесят, але він міг також приїхати в поїзді, який прийшов раніше, а потім прикинутися, ніби приїхав у пізнішому. Він якось мені сказав, що розбив свій автомобіль і мусив віддати його в ремонт, і йому довелося їхати потягом – він украй намучився, бо терпіти на може потягів. Він розповідав про все це дуже природно – можливо, так воно й було, але мені хотілося б, щоб він тоді не приїхав із Лондона поїздом.

– Отже, усе-таки він приїхав із Лондона поїздом, – замислено проказала міс Марпл.

– Насправді це нічого не доводить. Найжахливіше – підозрювати. Коли ти не знаєш. А може бути, ми ніколи не знатимемо!

– Ми неодмінно про все довідаємося, моя люба, – твердо заявила міс Марпл. – Я хочу сказати – події не зупиняться на цій точці. Єдине, що я точно знаю про вбивць, – їм не можна давати волі. Це дуже небезпечно. Хай там як, – рішуче мовила міс Марпл, – вони неспроможні зупинитися, після того як скоїли друге вбивство. Але не засмучуйся, Люсі. Поліція робить усе, що може, і стежить за всіма. А головне – незабаром приїде Елспета Макґілікаді, вона буде тут уже зовсім скоро.

Розділ двадцять шостий

І

– То як, Елспето, ти зрозуміла, чого я від тебе хочу?

– Я зрозуміла, – сказала місіс Макґілікаді, – але скажу тобі чесно, Джейн, усе це здається мені не зовсім пристойним.

– Нічого непристойного в цьому нема, – не погодилася з нею міс Марпл.

– А я думаю, що є. Приїхати в чужий дім і майже відразу запитувати, чи не можу я… е… е… пройти нагору.

– Сьогодні дуже холодно, – нагадала їй міс Марпл, – і зрештою ти могла з’їсти щось не вельми привабливе для твого шлунка, і тому… е… е… у тебе раптом виникла потреба… е… е… піднятися нагору. Я хочу сказати: такі речі з людьми трапляються. Мені пригадується, як бідолашна Луїза Фелбі одного разу прийшла до мене, і їй знадобилося піднятися нагору п’ять разів протягом півгодини. Так погано на неї подіяв несвіжий корнуольський пиріг, – пояснила міс Марпл.

– Якби ти бодай пояснила мені, що ти там замислила, Джейн, – сказала місіс Макґілікаді.

– А цього я якраз не хочу робити, – відповіла їй міс Марпл.

– Якою нестерпною ти можеш бути, Джейн. Спочатку примушуєш мене вирушити в довгу дорогу до Англії раніше, ніж я збиралася…

– Пробач мені за це, – сказала міс Марпл, – але я не мала іншого вибору. Життя кількох людей перебуває під загрозою. О, я знаю, всі вони остерігаються, і поліція вдається до найпильніших заходів обережності, але завжди існує шанс, що вбивця виявиться розумнішим за всіх. Тому, Елспето, твоїм обов’язком було негайно повернутися до Англії. Хіба ти забула, чого нас обох навчали в дитинстві? Обов’язок – насамперед!

– Авжеж, нас так навчали, – погодилася з нею місіс Макґілікаді. – Нам не давали розслабитися ні на мить.

– Отже, домовилися, – сказала міс Марпл. – А ось і таксі під’їхало, – додала вона, коли з вулиці долетів слабкий гудок.

Місіс Макґілікаді накинула на себе важке вовняне крапчасте пальто, а міс Марпл закуталася в безліч своїх шалей і шарфів. Після чого обидві дами посідали в таксі й поїхали до Резерфорд-Холу.

ІІ

– Хто там під’їхав? – запитала Емма, виглядаючи у вікно, коли таксі проминуло його. – Схоже, це стара тітка Люсі.

– Яка ж вона зануда, – сказав Седрік.

Він напівлежав у довгому кріслі, переглядаючи журнал «Кантрі лайф» і поклавши ноги на край каміна.

– Нехай їй скажуть, що тебе немає вдома.

– А хто, на твою думку, має їй сказати, що мене немає вдома? Я сама чи, може, попросити Люсі, щоб вона так сказала своїй тітці?

– Я про це не подумав, – сказав Седрік. – Певно, мені згадалися ті дні, коли ми мали дворецького й лакея, якщо ми взагалі коли-небудь їх мали. Але один, здається, був перед війною. Він мав роман із кухаркою, і через те зчинився неабиякий скандал. А чи немає зараз у домі якої-небудь старої карги з тих, що приходять сюди прибирати?

Але на цю мить двері вже були відчинені – їх відчинила місіс Гарт, чия черга була сьогодні начищати мідь, і міс Марпл швиденько увійшла, метляючи своїми шалями та шарфами. За нею стояла непохитна на вигляд дама.

– Я сподіваюся, – сказала міс Марпл, узявши Емму за руку, – що ми не вдерлися до вас дуже нахабно. Але річ у тім, що післязавтра я повертаюся додому й не могла не приїхати сюди й не попрощатися з вами і знову не подякувати вам за ваше добре ставлення до Люсі. О, я зовсім забула. Чи дозволите ви мені відрекомендувати вам мою подругу – місіс Макґілікаді, яка живе в мене?

– Вітаю вас, – сказала місіс Макґілікаді, окинувши пильним поглядом Емму, а потім перевівши його на Седріка, який уже підвівся. У цю мить до кімнати увійшла Люсі.

– Тітко Джейн, я й не думала…

– Я повинна була попрощатися з міс Крекенторп, – сказала міс Марпл, обертаючись до неї, – яка так добре ставилася до тебе, Люсі.

– Це Люсі дуже добре ставилася до нас, – сказала Емма.

– Так, справді, – підтримав її Седрік. – Ми експлуатували її, як галерного раба. Вона доглядала всіх хворих, гасала сходами вгору й униз, готувала страви для всіх…

Міс Марпл утрутилася до розмови, урвавши монолог Седріка.

– Мені так прикро було почути про вашу хворобу. Я сподіваюся, ви тепер цілком одужали, міс Крекенторп?

– О, ми всі тепер почуваємо себе нормально, – сказала Емма.

– Люсі сказала мені, що всі ви дуже захворіли. Харчове отруєння – це дуже небезпечно. Гриби, якщо я правильно зрозуміла?

– Причина нашого отруєння залишається загадковою, – сказала Емма.

– Не вірте цьому, – сказав Седрік. – Не сумніваюся, що до вас дійшли чутки про причину нашого отруєння, міс… е… е…

– Марпл, – підказала йому міс Марпл.

– Тож ці чутки, не сумніваюся, до вас дійшли. Ніщо так не може схвилювати сусідську публіку, як отруєння миш’яком.

– Седріку, – сказала Емма, – ти забагато базікаєш. Адже інспектор Кредок, як тобі відомо, просив…

– Та чого там, – сказав Седрік. – Адже всі про це знають. Навіть ви щось чули, чи не так? – запитав він, обертаючись до міс Марпл і місіс Макґілікаді.

– Щодо мене, – сказала місіс Макґілікаді, – то я тільки щойно повернулася з-за кордону. Позавчора, – уточнила вона.

– А, то ви, значить, ще не прилучилися до нашого місцевого скандалу, – сказав Седрік. – Ми отруїлися миш’яком, підкинутим у каррі. Тітка Люсі знає про це, я переконаний.

– Якісь натяки про це я справді чула, – призналася міс Марпл, – але я зовсім не хотіла поставити вас у незручне становище, міс Крекенторп.

– Не звертайте уваги на мого брата, – сказала Емма. – Він полюбляє ставити людей у незручне становище.

Кажучи це, вона подивилася на нього приязним поглядом.

Двері відчинилися, й увійшов містер Крекенторп, сердито стукаючи ціпком.

– Де чай? – запитав він. – Чому чай досі не готовий? Ви, дівчино! – звернувся він до Люсі. – Чому ви не принесли чай?

– Чай готовий, містере Крекенторп. Зараз я його принесу. Я щойно накривала на стіл.

Люсі вийшла з кімнати, а містера Крекенторпа відрекомендували міс Марпл і місіс Макґілікаді.

– Я люблю їсти вчасно, – сказав містер Крекенторп. – Пунктуальність та економія. Такі мої гасла.

– Дуже добрі гасла, – погодилася з ним міс Марпл. – А надто в ці часи тяжкого оподаткування та всього іншого.

Містер Крекенторп пирхнув.

– Оподаткування! Не нагадуйте мені про цих грабіжників. Я вбогий злидар – ось хто я є. І ситуація тільки погіршується, а не покращується. Зачекай, мій хлопче, – звернувся він до Седріка, – коли цей маєток дістанеться тобі, то я готовий об заклад побитися, що соціалісти відберуть його в тебе й перетворять на Центр загального добробуту або щось подібне. Й утримуватимуть його на твої прибутки!

З’явилася Люсі з чаєм на таці. Браєн Істлі йшов за нею, несучи тацю із сандвічами, хлібом, маслом і тортом.

– Що це таке? Що це таке? – запитав містер Крекенторп, дивлячись на тацю. – Глазурований торт? У нас сьогодні свято? Ніхто мені про це не сказав.

Обличчя Емми злегка зашарілося.

– Доктор Квімпер прийде до нас на чай, батьку. Сьогодні в нього день народження, і…

– День народження? – пирхнув старий. – Ну то й що, як у нього день народження? Дні народження бувають лише в дітей. Я ніколи не святкую свій день народження й не дозволю більше нікому їх святкувати.

– Так набагато дешевше, – погодився Седрік. – Ти заощадиш грошей на свічки в торті.

– А ти прикуси язика, хлопче, – пробурчав старий Крекенторп.

Міс Марпл потиснула руку Браєнові Істлі.

– Я, звичайно, чула про вас, – сказала вона. – Від Люсі. Боже праведний, як ви мені нагадуєте одного чоловіка із Сент-Мері-Мід – села, у якому я живу! Я вже прожила в ньому дуже багато років. Я говорю про Ронні Велса, адвокатового сина. Він ніяк не міг дати раду батьківському бізнесу, коли одержав його в спадок. Тому подався до Східної Африки й організував каботажні перевезення на тамтешніх озерах: чи то на озері Вікторія Ньянца, чи на озері Альберт – я вже точно не пам’ятаю. Проте, на жаль, успіху він не домігся і втратив весь свій капітал. Справжнє нещастя! Він не доводиться вам родичем випадково? Схожість між вами надзвичайна.

– Ні, – сказав Браєн. – Не думаю, щоб у мене були родичі на прізвище Велс.

– Він був заручений із дуже милою дівчиною, – сказала міс Марпл. – Дуже розумною. Вона намагалася відмовити його від тих експериментів, але він не став її слухати. І припустився помилки, звичайно. Жінки вміють крутити мозком, коли йдеться про гроші. Про невеликі фінанси, звичайно. «Жодна жінка не може зрозуміти, як прокручувати грандіозні фінансові оборудки», – мав звичай казати мій батько. Та коли йдеться про фунти, шилінги, пенні – то тут зовсім інша річ. Який чудовий краєвид ви маєте з цього вікна, – докинула вона, перейшовши через кімнату й виглянувши назовні.

Емма приєдналася до неї.

– Така велика територія парку! Якою мальовничою здається худоба на тлі дерев. Ніхто б не здогадався, що він перебуває в центрі міста.

– Ми, звичайно, анахронізм, – сказала Емма. – Якби вікна були відчинені, то ви почули б гуркіт вуличного руху.

– О, звичайно, – сказала міс Марпл. – Але де тепер немає того вуличного руху? Він є навіть у моєму селі Сент-Мері-Мід. Ми тепер перебуваємо недалеко від аеродрому, щоб ви знали, і над нами дуже низько пролітають реактивні літаки. Гуркіт від них жахливий. Одного дня не витримали дві шибки в моїй маленькій теплиці. Кажуть, ніби літаки долають звуковий бар’єр, але що це означає, я не маю найменшого уявлення.

– Це дуже просто, – сказав Браєн, люб’язно підходячи до неї. – Зараз я вам поясню…

Міс Марпл випустила з рук свою сумочку, і Браєн чемно підняв її. У цю саму мить місіс Макґілікаді підійшла до Емми й прошепотіла стражденним голосом (її страждання було цілком природним, бо місіс Макґілікаді страшенно не подобалося те завдання, яке вона тепер виконувала).

– Пробачте, можна мені на хвилинку піднятися нагору?

– Звичайно, – сказала Емма.

– Я вас проведу, – сказала Люсі.

Люсі й місіс Макґілікаді вийшли з кімнати разом.

– Сьогодні дуже холодно, навіть в автомобілі, – сказала міс Марпл, ніби намагалася делікатно пояснити проблему своєї подруги.

– Щодо звукового бар’єру, – сказав Браєн. – Розумієте, це… А онде й Квімпер.

Лікар під’їхав у своєму автомобілі. Він увійшов до кімнати, потираючи руки з таким виглядом, ніби дуже змерз.

– Буде сніг, – сказав він. – Так, принаймні, мені здається. Вітаю, Еммо, як ви себе почуваєте? О Господи, що це?

– Ми спекли торт на ваш день народження, – сказала Емма. – Пам’ятаєте? Ви мені сказали, що сьогодні у вас день народження.

– Я цього не чекав, – сказав Квімпер. – Ви знаєте, минуло багато років – скільки ж їх минуло? – Атож, минуло вже шістнадцять років, відколи хтось востаннє згадав про мій день народження.

Він здавався таким зворушеним, що це майже вибило його з рівноваги.

– Ви знайомі з міс Марпл? – запитала Емма, рекомендуючи його.

– О, так, – сказала міс Марпл. – Я зустрічалася з доктором Квімпером тут раніше, і він мене навідував, коли я дуже застудилася, і був до мене дуже добрий.

– Тепер, сподіваюся, у вас усе гаразд? – запитав лікар.

Міс Марпл запевнила його, що тепер не має проблем зі здоров’ям.

– Ви давно не навідували мене, Квімпере, – сказав старий Крекенторп. – Я можу й померти, перш ніж ви надумаєте прийти до мене!

– Поки що смерть вам, вочевидь, не загрожує, – відказав доктор Квімпер.

– Я й не збираюся помирати, – сказав містер Крекенторп. – То пиймо чай абощо? Чого ми чекаємо?

– О, звичайно, пийте. Не чекайте на мою подругу. Вона не буде в претензії, якщо ми почнемо пити чай без неї.

Вони посідали за стіл і стали пити чай. Міс Марпл з’їла шматочок хліба з маслом, а потім узяла сандвіч.

– Із чим вони? – запитала вона.

– Із рибою, – сказав Браєн. – Я допомагав готувати їх.

Містер Крекенторп зареготав.

– З отруєною рибною пастою. Ось вони з чим. Їжте і втішайтеся!

– Тату, перестань!

– Ви маєте бути обережні з тим, що їсте в цьому домі, – сказав містер Крекенторп, звертаючись до міс Марпл. – Двоє з моїх синів уже отруєні, як мухи. Хто це зробив – хотів би я знати.

– Не слухайте його, – сказав Седрік, знову підсовуючи тарілку до міс Марпл. – Кажуть, миш’як поліпшує колір обличчя, якщо ви приймете його не надто багато.

– З’їж одного сандвіча сам, хлопче, – сказав старий містер Крекенторп.

– Ти призначаєш мене офіційним дегустатором? – запитав Седрік. – Будь ласка.

Він узяв сандвіч і запхав його цілком до свого рота. Міс Марпл тихо й лагідно, по-жіночому засміялася й узяла сандвіч. Вона надкусила шматочок і сказала:

– Я думаю, ви мужні люди, якщо можете так жартувати. А я завжди захоплювалася людьми хоробрими й мужніми.

Вона несподівано хапнула ротом повітря і стала задихатися.

– Риб’яча кістка, – видихнула вона. – У мене в горлі.

Квімпер підхопився на ноги. Він підійшов до неї, підвів її до вікна й наказав широко розкрити рот. Дістав із кишені футлярчик і вибрав потрібний пінцет. Із професійним умінням став оглядати горло старої леді. У цю мить двері відчинилися, й увійшла місіс Макґілікаді в супроводі Люсі. Елспета Макґілікаді хапнула ротом повітря, коли її очі впали на картину, що утворилася перед нею: відхилену назад міс Марпл і доктора, що тримав її за горло й закинув їй голову.

– Але ж це він! – скрикнула місіс Макґілікаді. – Той самий чоловік, якого я бачила в поїзді.

З неймовірною спритністю міс Марпл вислизнула з рук доктора й підійшла до подруги.

– Я сподівалася, що ти впізнаєш його, Елспето! – сказала вона. – Ні, не кажи більш нічого. – Вона з тріумфом обернулася до доктора Квімпера. – Ви не знали, докторе, чи не так, коли душили ту жінку в поїзді, що хтось бачив, як ви це робите? Моя подруга Макґілікаді вас тоді бачила. Ви розумієте? Вона вас бачила на власні очі. Вона була в іншому поїзді, який їхав паралельно з вашим.

– Що це за чортівня? – Доктор Квімпер швидко ступив до місіс Макґілікаді, але міс Марпл перепинила йому шлях, ставши між нею й ним.

– Атож, – сказала міс Марпл. – Вона тоді бачила вас і тепер упізнала, тож вона може підтвердити, що то були ви, у суді під присягою. Я думаю, не так часто, – провадила міс Марпл своїм тихим голосом, – хтось бачить убивство на власні очі. Здебільшого знаходять якісь непрямі докази. Але в даному випадку обставини склалися незвичайно. Існує прямий свідок убивства.

– Ти клятуща стара карга! – вигукнув доктор Квімпер. Він кинувся на міс Марпл, але цього разу вже Седрік схопив його за плече.

– Отже, це ти диявольський убивця? – сказав Седрік, обкрутивши його обличчям до себе. – Ти ніколи мені не подобався, і я вважав тебе бридким суб’єктом, але, знає Бог, я ніколи не підозрював тебе в убивстві.

Браєн Істлі швидко прийшов на допомогу Седрікові. Інспектор Кредок та інспектор Бейкон увійшли до вітальні крізь бічні двері.

– Докторе Квімпер, – сказав Бейкон, – я мушу попередити вас, що…

– Ідіть ви до чортів зі своїм попередженням, – сказав доктор Квімпер. – Невже ви думаєте, хтось повірить тому, що базікають ці дві схиблені старі відьми? Хто коли чув ці теревені про вбивство в поїзді?

Міс Марпл сказала:

– Елспета Макґілікаді повідомила в поліцію про вбивство, яке вона бачила двадцятого грудня, й описала прикмети вбивці.

Доктор Квімпер несподівано стенув плечима.

– Треба ж було, щоб мені отак по-диявольському не пощастило, – сказав він.

– Але ж… – почала міссіс Макґілікаді.

– Мовчи, Елспето, – сказала міс Марпл.

– Чому б це я мав убивати цілком чужу мені жінку? – різко запитав доктор Квімпер.

– Не чужу, – заперечив інспектор Кредок. – Вона була вашою дружиною.

Розділ двадцять сьомий

– Отже, ви переконалися, – сказала міс Марпл, – що справа виявилася надзвичайно простою. Найпростіший і найчастіший вид злочину. Існує так багато чоловіків, які вбивають своїх дружин.

Місіс Макґілікаді подивилася на міс Марпл та на інспектора Кредока.

– Я була б вам дуже вдячна, якби ви бодай трохи розповіли мені про суть цієї справи.

– Він побачив для себе шанс, – сказала міс Марпл, – одружитися з дуже багатою жінкою, Еммою Крекенторп. Але він не міг одружитися з нею, бо вже мав дружину. Вони жили окремо багато років, але вона не хотіла давати йому розлучення. Ці відомості збігалися з тим, що інспектор Кредок розповів мені про дівчину, яка називала себе Анною Стравинською. Вона розповіла подругам, що має чоловіка-англійця, а крім того, її вважали дуже ревною католичкою. Одружившись з Еммою, доктор Квімпер ризикував бути звинуваченим у двоєженстві, тому, будучи чоловіком жорстоким і холоднокровним, вирішив позбутися своєї дружини. Думка вбити її в поїзді, а потім заховати труп у саркофазі, що стояв у коморі, була надзвичайно вдалою. Він вирішив, що скоєне в такий спосіб убивство буде пов’язане з родиною Крекенторпів. Перед убивством він написав листа Еммі нібито від імені дівчини Мартіни, з якою Едмунд Крекенторп хотів одружитися. Бо Емма все розповіла про свого брата докторові Квімперу. Потім, обравши слушну хвилину, він намовив її піти до поліції й розповісти там про листа, якого вона нібито одержала від Мартіни. Він хотів, щоб мертву жінку впізнали як Мартіну. Думаю, він також якось довідався про те, що паризька поліція стала наводити довідки про Анну Стравинську, а тому підлаштував так, що вона нібито надіслала своїм подругам листа з Ямайки.

Йому було неважко влаштувати зустріч зі своєю дружиною в Лондоні, переконати її в тому, що він хоче помиритися з нею й запрошує її поїхати з ним і «познайомитися з його родиною». Ну, а про його подальші дії, то не тільки говорити, а й думати про них не хочеться. Він, безперечно, дуже жадібний чоловік. Коли він подумав про оподаткування й про те, скільки грошей йому доведеться віддати державі, то став міркувати, як би збільшити свій капітал. Можливо, він думав про це ще до того, як вирішив убити дружину. Хай там як, а він став поширювати чутки, ніби хтось намагається отруїти старого містера Крекенторпа, щоб підготувати для себе ґрунт, а тоді підсипав миш’яку всій родині. Небагато, звичайно, бо не хотів, щоб старий містер Крекенторп помер раніше за інших.

– Але я досі не розумію, як він примудрився підсипати отруту, – сказав Кредок. – Адже його не було в домі, коли Люсі готувала каррі.

– У такому разі не було ніякого миш’яку в каррі, – пояснила міс Марпл. – Він підсипав його в каррі потім, коли взяв його на аналіз. А миш’як він підсипав раніше в глек із коктейлем. Потім, звичайно, йому було дуже легко в його ролі лікаря отруїти Альфреда Крекенторпа й послати пігулки Гарольдові в Лондон, хоч раніше він йому сказав, що пігулки більше не потрібні. У такий спосіб він хотів усіх заплутати, щоб ніхто не подумав, ніби він мав якийсь стосунок до тих пігулок. Усі його вчинки позначені такою зухвалістю, жорстокістю та жадібністю, – закінчила свій монолог міс Марпл із таким лютим виразом обличчя, який тільки може мати пухнаста стара леді, – що я думаю, даремно держава скасувала смертну кару, бо якщо хтось і заслуговує бути повішеним, то це доктор Квімпер.

– Слухайте її, слухайте всі! – вигукнув інспектор Кредок.

– Розумієш, мені спало на думку, – провадила міс Марпл, звертаючись до подруги, – що, навіть якщо ти побачила когось тільки зі спини, то задній вигляд також має свої прикметні особливості. Я влаштувала так, щоб Елспета побачила доктора Квімпера достоту в тій позі, у якій вона побачила його в тому вагоні, тобто спиною до неї, нахиленого над жінкою, яку він тримав за горло, і я була майже переконана, що вона впізнає його або в неї вихопиться якийсь здивований вигук. І мені пощастило виконати свій невеличкий план із допомогою Люсі.

– Мушу признатися, – сказала місіс Макґілікаді, – та картина справді мене приголомшила, і я подумала: «Це він», – перш ніж змогла себе зупинити. А проте, знаєте, я не бачила обличчя того чоловіка й…

– Я страшенно боялася, щоб ти цього не сказала, Елспето, – призналася міс Марпл.

– Я хотіла сказати це, – підтвердила місіс Макґілікаді. – Я хотіла сказати, що його обличчя я, звичайно, не бачила…

– Це було б фатальною необережністю, – пояснила їй міс Марпл. – Розумієш, люба, він подумав, що ти справді його впізнала. Адже він не знав, що ти не бачила його обличчя.

– Отже, добре, що я тоді прикусила язика, – сказала місіс Макґілікаді.

– Я була сповнена рішучості не дозволити тобі сказати жодного зайвого слова, – пояснила міс Марпл.

Кредок несподівано засміявся.

– Ви просто чудова пара, – сказав він. – А що далі, міс Марпл? Яким має бути щасливий кінець? Наприклад, що станеться з бідолашною Еммою Крекенторп?

– Думаю, вона переживе цю історію з доктором Квімпером, – сказала міс Марпл. – А коли її батько помре – я не думаю, що він має таке міцне здоров’я, яким похваляється, – вона вирушить у круїз або поживе за кордоном, як Джералдіна Веб, і я сподіваюся, це принесе якийсь результат. Вона зустріне пристойнішого чоловіка, ніж доктор Квімпер.

– А що доля подарує Люсі Айлесберроу? Також весільні дзвони?

– Можливо, – сказала міс Марпл. – Я не здивувалася б.

– А кого з них вона собі обере? – запитав Дермот Кредок.

– А ви хіба не знаєте?

– Ні, не знаю, – відповів Кредок. – А ви знаєте?

– О, так, думаю, що знаю, – відповіла міс Марпл із лукавим блиском в очах.

1

Ідеться про події, які Аґата Крісті описала в повісті «Оголошено вбивство». (Тут і далі примітки перекладача.)

2

Сіті – фінансовий центр Лондона.

3

Тобто близько сьомої години вечора.

4

Королева Єлизавета І правила Англією протягом 1558—1603 рр.

5

Будинок у Лондоні, у якому зберігаються копії всіх заповітів.

6

Калігула – римський імператор (37—41), відомий своєю жорстокістю. Був убитий змовниками.

7

Едуард Сповідник – Едуард ІІІ (1003—1066) – король Англії з 1042 р. аж до смерті. Згодом його було проголошено святим. Етелред Нерішучий – король Англії протягом 866—871 рр.

8

Ідеться про безладний відступ через Ла-Манш англійської експедиційної армії, яку в 1940 р. розгромили німці.

9

Вона була досить симпатичною, не більше (фр.).

10

Так називають французьку пошукову поліцію.

11

Дікі Роджерс – ватаг зграї злодіїв та шахраїв, які діяли в Англії в 1950-ті роки.

12

Тонтіна – одна з форм фінансової позики.

13

Лимарня – майстерня, у якій виготовляють ремінну збрую.

14

Королева Анна – остання з династії Стюартів – правила Англією в 1702—1714 рр.

15

Ідеться про короля Вільяма ІІІ Оранського (1689—1702) та його дружину Мері.

16

Мається на увазі британська туристична компанія Thomas Cook Group plc, яка має представництва в більшості країн світу.

17

Найбільший лондонський аеропорт.

18

Каррі – гостра приправа з різних прянощів. Так називають і м’ясні страви, що подають з цією приправою.

19

Сілабаб – збиті вершки з вином і цукром.

20

Чатні – кисло-солодка овочева приправа.

Content

Аґата Крісті
Поїзд о 4:50 з Педдінґтона

Розділ перший

Розділ другий

І

ІІ

Розділ третій

І

ІІ

ІІІ

Розділ четвертий

І

ІІ

Розділ п’ятий

І

ІІ

Розділ шостий

І

ІІ

ІІІ

Розділ сьомий

І

ІІ

Розділ восьмий

І

ІІ

Розділ дев’ятий

І

ІІ

ІІІ

Розділ десятий

І

ІІ

Розділ одинадцятий

І

ІІ

Розділ дванадцятий

І

ІІ

Розділ тринадцятий

І

ІІ

Розділ чотирнадцятий

І

ІІ

ІІІ

Розділ п’ятнадцятий

І

ІІ

ІІІ

Розділ шістнадцятий

Розділ сімнадцятий

І

ІІ

Розділ вісімнадцятий

І

ІІ

ІІІ

Розділ дев’ятнадцятий

І

ІІ

ІІІ

ІV

V

Розділ двадцятий

І

ІІ

ІІІ

Розділ двадцять перший

Розділ двадцять другий

Розділ двадцять третій

Розділ двадцять четвертий

Розділ двадцять п’ятий

Розділ двадцять шостий

І

ІІ

Розділ двадцять сьомий

1