Аґата Крісті

Тріснуло дзеркало

Аґату Крісті знають у всьому світі як королеву детективу. Близько мільярда примірників її творів продано англійською мовою, ще один мільярд – у перекладі 100 іноземними мовами. Вона – найпопулярніший автор усіх часів і всіма мовами, а за кількістю видань поступається лише Біблії та Шекспірові. Вона – автор 80 детективних романів та збірок оповідань, 19 п’єс і 6 романів, опублікованих під ім’ям Мері Вестмейкот.

Перший роман Аґати Крісті – «Таємнича пригода в Стайлзі» – був написаний наприкінці Першої світової війни, у якій письменниця брала участь, перебуваючи у волонтерському медичному загоні. У цьому романі вона створила образ Еркюля Пуаро – маленького бельгійського детектива, якому судилося стати найпопулярнішим героєм у літературі детективного жанру після Шерлока Холмса. Цей роман був опублікований у видавництві «Бодлі-Гед» у 1920 році.

Після цього Аґата Крісті щороку видавала по книжці, а в 1926 році написала свій шедевр – «Убивство Роджера Екройда». То була її перша книжка, опублікована видавництвом «Колінз», що започаткувала плідну й ефективну співпрацю автора з видавництвом, яка тривала 50 років і спричинилася до створення 70 книжок. «Убивство Роджера Екройда» стало також першою книжкою Аґати Крісті, яка була інсценована – під назвою «Алібі» – й успішно поставлена на сцені одного з лондонських театрів Вест-Енду. «Пастка на мишей», – найславетніша п’єса письменниці, – була вперше поставлена в 1952 р. і не сходить зі сцени протягом найтривалішого часу в історії театральних вистав.

У 1971 р. Аґата Крісті отримала титул Дами Британської Імперії. Вона померла в 1976 р., а кілька її творів вийшли друком посмертно. Найуспішніший бестселер письменниці – «Сонне вбивство» – з’явився друком дещо згодом у тому ж таки році, після чого вийшли її автобіографія та збірка оповідань «Останні справи міс Марпл», «Пригода в затоці Поленза» й «Поки триває світло». У 1998 р. «Чорна кава» стала першою з п’єс Аґати Крісті, на сюжеті якої інший автор, Чарлз Осборн, побудував свій роман.

Присвячується Маргарет Рузерфорд

З любов’ю і захватом

Вітер здмухнув павутину,

Тріснуло дзеркало наполовину.

«Мене проклято – я ж невинна!» —

Зойкнула леді з Шейлота.

Альфред Теннісон

РОЗДІЛ ПЕРШИЙ

І

Міс Джейн Марпл сиділа біля вікна. Вікно виходило в сад, який колись був джерелом її радості. Але тепер він уже ним не був. Сьогодні вона дивилася з вікна, і настрій у неї був препоганий. Активно працювати в саду їй заборонили вже якийсь час тому. Не можна нахилятися, не можна копати, не можна висаджувати молоді дерева – хіба що підрізати старе гілля, та й то потроху й дуже обережно. Старий Лейкок, який приходив тричі на тиждень, працював на совість, звичайно. Але його сумління вимагало від нього робити те, що було до вподоби йому, а не те, чого хотіла жінка, яка його найняла. Міс Марпл досконало знала, чого їй треба, і давала своєму садівникові якнайдетальніші інструкції. Але старий Лейкок був наділений незрівнянним талантом – він умів із великим ентузіазмом на все погоджуватися, а далі робив так, як йому заманеться.

– Дуже добре, міс. Оці квіти посадимо там, де ви кажете, а дзвіночки отут, попід стіною, наступного тижня я цим займуся.

Виправдання Лейкока були завжди вельми розумними й дуже нагадували виправдання капітана Джорджа з роману «Троє в одному човні», якими той обґрунтовував своє небажання виходити в море. На думку капітана, то вітер був надто сильний, який міг або викинути їх на берег чи винести надто далеко в море, або віяв із ненадійного заходу чи з іще більш підступного сходу. Головним аргументом Лейкока була погода. То надто сухо, то надто мокро – земля геть просякла водою, то він нюхав повітря й казав, що вночі може підморозити. Або спершу треба було виконати якусь надзвичайно важливу роботу (зазвичай ішлося про висаджування капусти або брюссельської капусти, яку він вирощував у неймовірній кількості). Принципи догляду за садом у Лейкока були надзвичайно прості, і жоден працедавець, хоч який би він був обізнаний, не зміг би його відвернути від них.

Вони полягали в тому, аби пити якомога більше чаю, солодкого та міцного, щоб надихнути себе на трудові подвиги, восени – підмітати листя, а влітку висаджувати свої улюблені рослини, переважно айстри та шавлію, щоб «було приємно дивитися», як він мав звичай казати. Він погоджувався, що троянди треба оприскувати, бо інакше їх згубить попелиця, але ніколи не брався за цю роботу вчасно, а коли від нього вимагали перекопати землю під солодкий горох, то він зазвичай відповідав, що подивилися б ви на його власний солодкий горох! Він виріс таким, що кращого й не треба, і ніхто заздалегідь нічого не перекопував.

Треба віддати йому належне, він шанував своїх працедавців, до їхніх забаганок у садівництві ставився прихильно (якщо це не вимагало від нього тяжкої праці), але справжньою його пристрастю були овочі – передусім капуста в усіх своїх різновидах. Квіти він вважав химерою жінок, які не знали, куди подіти своє дозвілля. І він намагався догодити їм, вирощуючи для них уже згадані вище айстри, шавлію, бордюри з лобелій та літні хризантеми.

– Я виконую деяку роботу в тих будинках, що їх споруджують у Новому Кварталі. Тамтешні люди також хочуть, щоб їхні садки були гарними. Вони накупили більше саджанців, аніж їм треба, тому я приніс трохи сюди й висаджу замість наших стареньких троянд, які давно втратили вигляд.

Думаючи про це, міс Марпл відвела погляд від саду й узялася за плетіння.

Доводилося визнати незаперечний факт: Сент-Мері-Мід уже не те, яким воно було колись. У якомусь розумінні, звісно, ніщо не залишилося таким, яким колись було. У цьому можна звинувачувати війну (обидві війни) або молодше покоління, або жінок, які тепер мусили працювати, або загрозу атомної війни, або просто уряд – але насправді важив лише той простий факт, що вона стала зовсім стара. Міс Марпл, жінка надзвичайно розважлива, знала це дуже добре. У якомусь дивному розумінні вона з особливою гостротою відчувала свою старість у Сент-Мері-Мід, бо саме тут прожила майже все життя.

Село Сент-Мері-Мід, його стародавня серцевина, було ще тут. «Синій кабан» був ще тут, і церква, і будинок вікарія, і невеликий квартал будинків часів королеви Анни та короля Ґеорґа, до яких належав і її будинок. Будинок міс Гармел був іще тут, і була, звичайно ж, сама міс Гармел, налаштована воювати проти поступу до свого останнього подиху. Міс Везербі відійшла до кращого світу, і в її домі, підновленому лише пофарбуванням дверей та вікон у яскраво-синій колір, тепер оселився банківський менеджер зі своєю родиною. Нові люди мешкали в більшості старих будинків, але самі будинки мало змінили зовнішність, адже люди купили їх, бо їм подобалося означення «будівлі, які дихають чаром старого світу», що ним зваблював агент із продажу нерухомості. Вони лише прибудовували туди ще одну ванну кімнату й витрачали добрі гроші на заміну сантехнічного обладнання, купували електроплити й посудомийні машини.

Та хоч будинки мали майже той самий вигляд, що й раніше, проте сказати те саме про головну вулицю села не випадало. Коли крамниці змінили власників, то разом із ними прийшла негайна й нестримна модернізація. Рибну крамницю тепер не впізнати з її величезною вітриною, за якою виблискувала свіжозаморожена риба. Проте різник не відійшов від старих звичаїв – добре м’ясо завжди залишається добрим м’ясом, якщо маєш гроші, щоб заплатити за нього. Нема грошей – бери шматки дешеві та жорсткі й не нарікай! Барнес, бакалійник, незмінно залишався на своєму місці, за що міс Гармел та міс Марпл щодня дякували Небу. Він був надзвичайно послужливий, перед прилавком, як і раніше, стояли зручні стільці, і в нього завжди можна було приємно погомоніти про якість шматків бекону та різновидів сиру. Проте в кінці вулиці, де колись була крамниця містера Томса, у якій продавались кошики, тепер виблискував металом і склом новий блискучий супермаркет, справжня анафема для літніх жительок Сент-Мері-Мід.

– Безліч пакетів, яких ніколи раніше не бачено! – вигукувала міс Гармел. – Великі пакети з пластівцями, якими тепер ти маєш годувати дітей, замість зготувати їм добрий сніданок із яєчні з беконом. І від тебе вимагають, щоб ти сама брала кошика і йшла вибирати собі товар – іноді доводиться згаяти не менш як півгодини, аби знайти все, що тобі треба, причому товар запакований незручними порціями – або надто великими, або надто малими. А потім ще й доводиться вистояти в довгій черзі, щоб заплатити за куплене, перед тим, як вийти на вулицю. Можливо, воно й непогано для людей із Нового Кварталу…

На цьому місці вона замовкала.

Бо речення тут закінчувалося. Нового Кварталу – кінець цитати, як мають звичай тепер казати. Обидва слова означають цілком нову даність, і обидва пишуться з великої літери.

ІI

У міс Марпл вихопився невдоволений вигук. Вона знову пропустила петлю. Та ще й пропустила якийсь час тому. І помітила тільки тепер, коли треба було звужувати плетиво до шиї й рахувати стібки. Вона взяла запасний дротик, нахилила плетиво ближче до світла і стала пильно придивлятися. Навіть нові окуляри мало їй допомагали. І причина була в тому, що настав час, коли окулісти з їхніми шикарними залами для чекання, найновішими інструментами, сліпучими лампами, які спрямовували прямо у вічі своїм пацієнтам, більше не могли нічого для неї зробити. Міс Марпл із тугою подумала про те, який добрий був у неї зір лише кілька років тому (хоч, либонь, не кілька років тому, а значно давніше). Коли вона виходила у свій сад, розташований так зручно, що з нього можна було бачити все, що відбувається в Сент-Мері-Мід, ніщо не могло заховатися від її пильного погляду! А коли вона ще й чіпляла на носа окуляри для спостереження за птахами (інтерес до птахів приносив їй чималу вигоду!), то могла бачити… Тут думки їй урвалися й перенеслися в далеке минуле. Енн Протероу, що у своїй літній сукні прямує в сад вікарія. І полковник Протероу, бідолаха, безперечно, чоловік дуже занудний і неприємний, але бути так трагічно вбитим! Вона похитала головою й перебігла думками до Ґризельди, молодої й привабливої дружини вікарія. Люба Ґризельда, яка вона вірна подруга, вони обмінюються вітальними листівками на кожне Різдво. Її симпатична дитина тепер перетворилася на дужого молодика, що має добру роботу. Працює десь інженером, якщо вона не помиляється. Він так любив колись розбирати свої іграшкові потяги до найдрібніших деталей. А за садибою вікарія був перелаз, за яким збігала стежка на луки, де паслася худоба фермера Джайлса. А тепер там…

Будинки Нового Кварталу.

А чому б їм там не бути? – суворо запитала себе міс Марпл. Такі речі повинні відбуватися. Будинки потрібні, і вони були дуже добре споруджені, принаймні, так їй казали. Вони називали це «плануванням» чи якось так. Але вона не могла зрозуміти, чому всі ті нові садиби називалися «клоз». Обрі-клоз, і Лонґвуд-клоз, і Ґрендісон-клоз, і решта їх. Вони аж ніяк не були клозами. Міс Марпл чудово знала, що таке клоз. Її дядько був каноніком Чичестерського собору. Дитиною вона гостювала в нього в його Клозі.

Це була та сама плутанина з назвами, що й у випадку Черрі Бейкер, яка завжди називала старомодну, захаращену меблями залу міс Марпл «вітальнею». Міс Марпл мала звичай лагідно поправляти її: «Це не вітальня, це зала, Черрі». І Черрі, яка була молодою й доброю дівчиною, намагалася запам’ятати це слово, хоч «зала» здавалася їй дивним словом – «вітальня» знову й знову зривалося з її уст. Зрештою вони прийшли до компромісу й стали називати це приміщення просто «великою кімнатою». Міс Марпл дуже любила Черрі. Її прізвище було місіс Бейкер, і вона приходила сюди з Нового Кварталу. Вона належала до табунця молодих дружин, які робили свої закупи в супермаркеті й катали дитячі візки по тихих вуличках Сент-Мері-Мід. Усі жваві й пристойно вдягнені. З жорстким, кучерявим волоссям. Вони сміялися, розмовляли та перегукувалися одна з одною. Така собі весела зграя щасливих пташок. Через підступну систему купівлі на виплат їм завжди були потрібні готівкові гроші, хоч їхні чоловіки й мали добру платню; тому вони наймалися виконувати домашню роботу або готувати на кухні. Черрі була доброю кухаркою, та й розумом її Бог не скривдив, вона правильно відповідала на телефонні дзвінки й відразу помічала неточності в рахунках, що приходили на дім. Вона не надто любила перестеляти постіль, а коли доходило до миття посуду, то, проминаючи буфетну, міс Марпл щоразу відвертала голову, не бажаючи бачити метод Черрі, який полягав у тому, щоб навалити у зливальницю гору брудного посуду, насипати туди мийного порошку й пустити на все струмінь води. Міс Марпл мусила прибрати зі щоденного використання і заховати до кутової шафки свій старовинний вустерський чайний сервіз, звідки його брали лише в особливих випадках. Натомість вона купила цілком сучасний сервіз із блідим сірим малюнком на білому тлі й без будь-якої позолоти, що однаково стерлася б у злощасній зливальниці.

У минулому все було зовсім інакше… Старанна Флоренс, наприклад, цей гренадер домашньої служби, а ще вона мала Емі, Клару й Алісу – «дівчаток», що їх присилали з сирітського притулку «Свята Віра»: вони відбували в неї «практику», а потім шукали собі більш оплачувану роботу. То були дуже прості дівчата, деякі мали захворювання лімфатичних залоз, а Емі була вочевидь дебільна. Вони базікали й пліткували з іншими служницями та покоївками в селі й гуляли з помічником торговця рибою, або молодшим садівником ратуші, або одним із численних помічників містера Барнса, бакалійника. Міс Марпл згадувала про них із приємністю, думаючи про ті численні вовняні костюмчики, які сплела для їхніх малят. Вони кепсько ладнали з телефоном і дуже погано знали арифметику. Зате вони вміли мити посуд і застеляти ліжка. Вони не могли похвалитися освітою, але знали, як давати лад у господарстві. Можна було тільки дивуватися, що сьогодні на домашню роботу наймалися переважно дівчата з освітою. Студентки з-за кордону, дівчата, що погоджувалися працювати за житло й стіл, студентки університету на канікулах, молоді одружені жінки, такі, як Черрі Бейкер, що жили в районах нової забудови з їхніми фальшивими «клозами».

Існують, звичайно, ще такі люди, як міс Найт. Ця думка прийшла до міс Марпл несподівано, коли вгорі почулася хода міс Найт і скляні підвіски на свічниках, що стояли на поличці над каміном, попереджувально задзвеніли. Міс Найт, вочевидь, відбула ритуал свого пообіднього відпочинку й збиралася вийти на пообідню прогулянку. Через мить вона прийде й запитає міс Марпл, чи не треба їй чогось купити в селі. Думка про міс Найт розбудила в голові міс Марпл звичайну реакцію. Звичайно ж, любий Реймонд (її небіж) учинив вельми великодушно, і важко уявити собі особу, добрішу, аніж міс Найт, і, звичайно ж, після того нападу бронхіту вона почувалася дуже слабкою, а доктор Гейдок твердо заявив, що не досить буде, аби хтось щодня навідував її, але… і тут думки її зупинилися. Бо марно було б знову повторювати собі цю фразу: «Якби це тільки був хтось інший, а не міс Найт». Але сьогодні вибір для літніх леді був невеликий. Віддані служниці вийшли з моди. Якщо твоя хвороба була тяжкою, ти могла замовити собі кваліфіковану медсестру – але навіть за дуже високу плату знайти її було не так легко – або лягти до лікарні. Але після того як критична фаза хвороби минула, тобі залишалося задовольнятися товариством міс Найт та схожих на неї.

Власне, у міс Найт та схожих на неї нічого поганого не було, крім того факту, що на них не можна було дивитися без роздратування. Вони були сповнені доброти, готові виявляти любов до людей, яких віддавали під їхню опіку, догоджати їм, бути з ними веселими й життєрадісними й загалом ставитися до них, як до розумово хворих дітей.

– Але ж я, – сказала міс Марпл, звертаючись до самої себе, – хоч я й стара, а проте мене не можна вважати розумово відсталою дитиною.

У цю мить, досить засапана, за своїм звичаєм, міс Найт весело забігла до кімнати. Це була велика, досить опасиста жінка п’ятдесяти шести років із дуже акуратно укладеним жовтавим сивим волоссям, довгим тонким носом, добродушно усміхненими губами і слабким підборіддям.

– А ось і ми! – вигукнула вона, блиснувши осяйною усмішкою, що мала освітити й наповнити веселою безтурботністю сутінки старечого віку. – Сподіваюся, ми трохи подрімали?

– Я плела, – відповіла міс Марпл з легким наголосом на займеннику, і, – додала вона, засоромлено визнаючи свою слабість та недосконалість: – пропустила один стібок.

– Я співчуваю вам, моя люба, – сказала міс Найт, – але ж ми це зараз виправимо, чи не так?

– Ви виправите, – сказала міс Марпл. – А я, на жаль, неспроможна це зробити.

Легка гіркота в тоні її голосу лишилася непоміченою. Проте міс Найт, як і завжди, виявила палку готовність допомогти.

– От і готово, – сказала вона через кілька хвилин. – Тепер усе гаразд, моя люба.

Хоч міс Марпл не мала нічого проти, коли її називала «моя люба» (або навіть «моя дорогенька») продавщиця городини або навіть дівчина в крамниці канцелярських товарів, її неймовірно дратувало чути звертання «моя люба» від міс Найт. Ще одна з тих незручностей, які доводиться терпіти літнім леді. Проте вона чемно подякувала міс Найт.

– А зараз я піду на свою невеличку прогулянку, – весело промовила міс Найт. – Надовго не затримаюся.

– Не поспішайте повертатися, гуляйте, скільки вам заманеться, – чемно й щиро порадила їй міс Марпл.

– Я не хочу залишати вас саму-одну надовго, моя люба, адже вас може опанувати нудьга.

– Запевняю вас, я цілком щаслива й задоволена, – сказала міс Марпл. – Я, либонь, трошки (і вона заплющила очі) подрімаю.

– Це добра думка, моя люба. Я можу щось зробити для вас?

Міс Марпл розплющила очі й поринула в роздуми.

– Зайдіть до Лонґдонів і запитайте, чи не готові мої штори. І, либонь, зазирніть до міс Віслі, купіть там іще один моток синьої вовни. І коробочку пігулок із чорної смородини – в аптеці. Й поміняйте мені книжку в бібліотеці – але не дозволяйте їм давати мені щось таке, чого немає в моєму списку. Остання книжка була просто жахливою. Я не змогла її читати.

І вона подала міс Найт книжку «Весна прокидається».

– Що ви кажете, моя люба? Невже вона справді вам не сподобалася? Я думала, ви будете від неї в захваті. Така мила історія.

– І якщо це не буде для вас дуже далеко, можливо, ви не відмовитеся дійти до крамнички Галетів і подивитися, чи немає в них збивалки для яєць, але не тієї, де треба крутити ручку, а такої, щоб збивала знизу вгору та згори вниз.

(Вона чудово знала, що нічого подібного вони не мали, але крамниця Галетів була найдальшою від її будинку.)

– Якщо це не забагато для вас, – промурмотіла вона.

Але міс Найт відповіла з очевидною щирістю:

– Ні, аж ніяк. Я з радістю виконаю всі ваші доручення.

Міс Найт любила ходити по крамницях. Це було для неї подихом життя. Там вона зустрічала знайомих і мала нагоду побазікати з ними та потеревенити з продавцями, могла роздивитися різні товари в різних крамницях. І довго бавити час на такі приємні розваги без відчуття провини, що обов’язок вимагає від неї якомога скоріше повернутися назад.

Отож міс Найт із великою радістю вирушила в мандри, кинувши останній погляд на тендітну стару леді, яка так мирно сиділа біля вікна.

Зачекавши кілька хвилин на той випадок, якби міс Найт заманулося повернутися по свою сумку, гаманець або хусточку (вона завжди щось забувала й завжди по щось поверталася), а також щоб відійти від легкої напруги розуму, спричиненої намаганням обміркувати перелік тих непотрібних їй речей, які вона доручила купити міс Найт, міс Марпл рвучко підхопилася на ноги, відклала своє плетиво, рішуче перейшла через кімнату й вийшла до зали. Вона зняла з вішалки своє літнє пальто, взяла ціпок із підставки для ціпків у залі й перевзулася зі своїх пантофель у міцні черевики. Після чого вийшла з дому крізь бічні двері.

«Це забере в неї щонайменше півтори години – прикинула міс Марпл. – Ніяк не менше, адже зараз усі люди з Нового Кварталу ходять по крамницях».

У своїй уяві міс Марпл побачила міс Найт у Лонґдонів, де вона виконувала її надумане доручення щодо виготовлення штор. Її припущення з великою точністю відповідали дійсності. У цю мить міс Найт якраз вигукувала:

– Звісно, я чудово розуміла, що вони ще не можуть бути готові. Та якщо стара леді звернулася до мене з таким проханням, то я вирішила прийти й усе з’ясувати. Бідолашні старі створіння, адже їм лишилося так мало на що сподіватися. Їм треба догоджати. А вона ж бо така мила старушенція. Правда, з мізками в неї трохи негаразд, вони вже трохи скаламучені в цьому віці. Ох, яка ж у вас гарна тканина! А ви маєте таку саму якогось іншого кольору?

Перші двадцять хвилин минули в такому приємному базіканні. Коли міс Найт нарешті пішла, старша продавщиця зневажливо пирхнула:

– У неї негаразд із мізками? Я цьому повірю, коли побачу на власні очі. Розум у міс Марпл завжди був гострий, як голка, і думаю, таким і залишається.

Після чого вона приділила свою увагу молодій жінці в тугих штанях та парусиновій блузці, яка хотіла купити пластикову завіску з крабами для ванної.

– Емілі Вотерс, ось кого вона мені нагадує, – промурмотіла міс Марпл, звертаючись до самої себе з тією втіхою, яку вона завжди відчувала, коли їй щастило уподібнити когось до людини, яку вона знала в минулому. – Той самий курячий розум. Що ж пак із нею сталося?

Та нічого особливого – до такого висновку вона дійшла. Одного разу вона мало не була заручена з помічником вікарія, але той роман тривав лише кілька років і зрештою згас. Міс Марпл викинула з голови компаньйонку й зосередила увагу на своєму безпосередньому оточенні. Вона швидко перейшла через сад, лише куточком ока помітивши, що Лейкок підрізав старі троянди так, як зазвичай підрізають гібридні чайні кущі, але вона не дозволила, щоб це зіпсувало їй настрій або відвернуло думки від солодкої втіхи, адже сьогодні їй пощастило втекти на прогулянку, в якій її ніхто не супроводжуватиме. У неї навіть виникло щасливе відчуття, що попереду її чекає якась пригода. Вона повернула праворуч, увійшла у ворота будинку вікарія, рушила далі стежкою через сад й повернула праворуч. Там, де колись був перелаз, тепер зробили залізну хвіртку, що відчинялася на заасфальтовану стежку. Стежка вела до невеличкого місточка над струмком, а на тому боці, де колись на луках випасалися корови, тепер будували будинки Нового Кварталу.

РОЗДІЛ ДРУГИЙ

Либонь, із тим самим почуттям, із яким Колумб вирушив на пошуки Нового Світу, міс Марпл перейшла місточок, пішла далі стежкою і через чотири хвилини вже вийшла на вулицю, яка називалася Обрі-клоз.

Звичайно ж, міс Марпл бачила будинки Нового Кварталу з вулиці Маркет-Бейзинґ-роуд, тобто бачила здалеку ці вулиці-клози та ряди охайних і міцно споруджених будинків із їхніми телевізійними антенами та дверима й вікнами, пофарбованими в синій, рожевий, жовтий і зелений колір. Але досі вони мали для неї реальність такої собі географічної мапи. Вона не була ні в них, ні біля них. Але тепер вона тут і дивиться зблизька, як виростає цей чудовий новий світ, світ, котрий, за всіма розповідями, які чула про нього, був чужий тому, що вона досі знала. Він скидався на акуратну модель, збудовану з дитячих цеглинок. І навряд чи здавався реальним для міс Марпл.

Люди теж здавалися їй нереальними. Молоді жінки в штанях, досить зловісні на вигляд молодики та підлітки, величезні груди п’ятнадцятирічних дівчат. Міс Марпл не могла позбутися враження, що це світ жахливо розбещений. Ніхто не звертав на неї особливої уваги, поки вона плентала між тими будинками. З вулиці Обрі-клоз звернула на Дарлінґтон-клоз. Ішла повільно, а йдучи, жадібно дослухалася до уривків, що долітали до неї з розмов між матерями, які котили дитячі візки, між дівчатами й молодиками, між зловісними на вигляд піжонами (вона анітрохи не сумнівалася в тому, що вони піжони), які обмінювалися між собою якимись брутальними репліками. Матері виходили на ґанки своїх осель і кликали дітей, що, як і завжди, вичворяли все те, що їм заборонено вичворяти. «Діти ніде й ніколи не змінюються», – подумала міс Марпл із почуттям розчуленої вдячності. І незабаром вона стала всміхатися й перейшла до звичних для себе порівнянь.

Он та жінка дуже схожа на Карі Едвардс, а ота чорнява – викапана Мері Гупер, і немає сумніву, що їй так само не пощастить у шлюбі, як не пощастило Мері. Оті хлопці – темноволосий дуже схожий на Едварда Ліка, що любить потеліпати язиком, утім, жодної шкоди від того нема, він непоганий хлопець зрештою, а русявий нічим не відрізняється від Джоша місіс Бедвел. Приємні хлопці вони обидва. А отой, схожий на Ґреґорі Бінза, навряд чи чогось досягне в житті, певно, і мати в нього така сама…

Вона завернула за ріг і вийшла на Волсінґем-клоз. Настрій у неї з кожним кроком поліпшувався.

Новий світ нічим не відрізнявся від старого. Будинки інші, вулиці називаються клозами, одяг інший, голоси інші, але люди тут такі, як і всюди. Хоч їхня мова трохи й відрізняється, але теми розмов ті самі.

Знову й знову звертаючи за ріг вулиці у своїх дослідницьких мандрах, міс Марпл зрештою втратила відчуття напрямку й знову вийшла на самий край нової забудови. Вона йшла тепер по вулиці Карисбрук-клоз, половина будинків на якій ще будувалися. У вікні другого поверху щойно закінченого будинку стояли хлопець і дівчина. Їхні голоси линули над вулицею – вони обговорювали вади та переваги нових осель.

– Ти повинен визнати, що цей будинок дуже зручно розташований, Гаррі.

– Той перший нічим не гірший.

– Тут на дві кімнати більше.

– За них доведеться більше й платити.

– Мені до вподоби цей.

– Ще б пак, аби він був тобі не до вподоби!

– О, не будь таким занудою. Ти ж знаєш, що сказала мама.

– Твоя мама не стуляє рота.

– Не кажи нічого проти моєї мами. Де б я була, якби не вона? До речі, вона могла б поставитися до тебе набагато суворіше. Вона могла б притягти тебе до суду.

– Облиш, Лілі, зміни тему.

– Звідси такий гарний вид на пагорби. – Вона вихилилася з вікна далеко вперед, вигнулася ліворуч. – І водойму майже видно…

Вона вихилилася ще більше, не розуміючи, що злягла майже всією своєю вагою на нічим на закріплені дошки, які лежали на підвіконні. Під тиском тіла вони посунулися й потягли її за собою. Вона зойкнула, намагаючись відновити рівновагу.

– Гаррі!

Молодик стояв нерухомо – на відстані фута або двох за нею. Він ступив крок назад…

Останнім розпачливим рухом, ухопившись за стіну, дівчина змогла випростатися.

– Ой! – Вона перелякано хапнула ротом повітря. – Я мало не випала з вікна. Чому ти не підтримав мене?

– Усе сталося надто швидко. Але ти зрештою втрималася.

– Ти, либонь, і не дивився на мене. А я мало не полетіла вниз, кажу я тобі. І подивися, на що перетворився мій джемпер.

Міс Марпл рушила далі, але, ступивши кілька кроків, під впливом раптового імпульсу повернулася назад.

Лілі уже вийшла на вулицю й чекала на молодика, що замикав двері будинку.

Міс Марпл підійшла до дівчини і швидко й тихо заговорила:

– На вашому місці, моя люба, я б не стала одружуватися з тим хлопцем. Вам потрібен чоловік, на якого ви могли б покластись у хвилину небезпеки. Пробачте мені за мої слова, але я відчуваю: вас треба застерегти.

Вона пішла геть, а Лілі провела її здивованим поглядом.

– Та яке ваше…

Її хлопець підійшов до неї.

– Що вона сказала тобі, Лілі?

Лілі відкрила рота – але відразу й стулила його.

– Дала мені циганське застереження, якщо це тебе цікавить.

Вона зміряла його замисленим поглядом.

А міс Марпл, прагнучи відійти якомога швидше, завернула за ріг вулиці, спіткнулася об камінь і впала.

З будинку навпроти вибігла жінка.

– О, моя люба, як вам не пощастило! Сподіваюся, ви себе не поранили?

Виявивши майже надмірне співчуття, вона обхопила міс Марпл руками й поставила її на ноги.

– Ви не зламали собі якусь кістку абощо? Ну, ось ви й на ногах. Мабуть, пережили неабияке потрясіння.

Її голос звучав гучно й приязно. Це була повна, кремезно збудована жінка років сорока, з каштановим, уже прибитим сивиною волоссям, синіми очима й великим добродушним ротом, у якому дещо приголомшений погляд міс Марпл побачив забагато білосніжних зубів.

– Заходьте до мене, трохи посидите й відпочинете. Я зготую вам чай.

Міс Марпл подякувала. Вона дозволила провести себе крізь пофарбовані в синій колір двері до невеличкої кімнати, де було чимало обтягнутих кретоном стільців та кілька канап.

– Сідайте, прошу, – сказала її рятівниця, показуючи на крісло з подушками. – Посидьте спокійно, а я поставлю чайник.

Вона швидко вийшла з кімнати, у якій запанували тиша й спокій, після того як вона її покинула. Міс Марпл зробила глибокий вдих. Вона не поранилася, але падіння її добре потрясло. Падати в її віці не рекомендується. Але якщо їй трохи пощастить, винувато подумала вона, то міс Найт, можливо, не довідається про її лиху пригоду. Вона обережно поворушила руками й ногами. Нічого не зламано. Якби тільки їй пощастило нормально дійти додому. Можливо, після філіжанки чаю…

Філіжанка чаю прибула майже відразу по тому, як вона про неї згадала. Господиня дому принесла її на таці з чотирма солодкими бісквітами на маленькій тарілці.

– Ось маєте. – Філіжанку було поставлено на столик перед нею. – Налити вам? Укиньте побільше цукру.

– Дякую, цукру не треба.

– Вам треба підсолодити чай. Адже ви пережили потрясіння. Я служила в санітарних бригадах під час війни. Цукор чудово лікує від потрясіння. – Вона вкинула до філіжанки чотири грудки й енергійно їх розмішала. – А зараз проковтніть цю рідину, і ви будете здоровісінька.

Міс Марпл виконала наказ.

«Добра жінка, – подумала вона. – Когось мені нагадує – але кого?»

– Дякую за ваше добре ставлення до мене, – сказала вона, усміхаючись.

– О, це пусте. Мене тут називають маленьким янголом-помічником. Я люблю допомагати людям. – Вона виглянула у вікно, почувши, як клацнула клямка хвіртки. – Прийшов мій чоловік. Артуре, ми маємо гостю.

Вона вийшла в хол і повернулася з Артуром. Він подивився на міс Марпл дещо спантеличеним поглядом. Це був високий блідий чоловік, досить небалакучий.

– Ця дама впала – впала якраз перед нашими ворітьми, тому я, звичайно, запросила її до хати.

– Ваша дружина дуже добра, містере…

– Його прізвище Бедкок.

– Містере Бедкок, боюся, я завдала їй багато клопоту.

– О, для Гізер це зовсім не клопіт. Гізер завжди з великою радістю робить послуги людям. – Він подивився на неї з цікавістю. – Ви кудись ішли конкретно?

– Ні, просто вийшла прогулятися. Я живу в Сент-Мері-Мід, у будинку, що за садибою вікарія. Моє прізвище – Марпл.

– От уже ніколи не сподівалася! – вигукнула Гізер. – Отже, ви міс Марпл. Я про вас чула. Ви фахівець у галузі вбивств…

– Гізер, що ти базікаєш…

– О, ти знаєш, що я маю на увазі. Не в галузі скоєння вбивств, а в галузі їхнього розслідування. Це правда, чи не так?

Міс Марпл скромно промурмотіла, що їй справді довелося брати участь у розслідуванні вбивств раз або двічі.

– Я чула, що були вбивства й у цьому селі. Про одне з них розповідали однієї ночі у клубі «Бінґо». Воно сталося в Ґосінґтон-Холі. Я б ніколи не купила дім, у якому було скоєно вбивство. Я б не сумнівалася, що туди приходять привиди.

– Вбивство було скоєне не в Ґосінґтон-Холі. Туди було підкинуто труп.

– Його знайшли на килимку в бібліотеці, так розповідають?

Міс Марпл кивнула головою.

– Справді? Можливо, вони мають намір зняти фільм про те вбивство. Можливо, саме тому Марина Ґреґ купила Ґосінґтон-Хол?

– Марина Ґреґ?

– Так. Вона та її чоловік. Він чи то продюсер, чи то режисер – звати його Джейсон, а як далі, не пам’ятаю. Але Марина Ґреґ, яка вона гарна жінка, правда ж? Звичайно, вона не грала в багатьох кінофільмах останніх років – бо хворіла протягом тривалого часу. Але я досі думаю, що ніхто не може зрівнятися з нею. Ви бачили її в «Карменеллі»? А у фільмах «Ціна кохання» та «Мері – королева Шотландії»? Вона вже не така молода, як колись, але завжди буде чудовою актрисою. Я завжди буду її палкою шанувальницею. У підлітковому віці вона мені часто снилася. Я була неймовірно щаслива, коли для «Служби Святого Іоанна» на Бермудах організували доброчинний концерт і Марина Ґреґ приїхала, щоб відкрити його. Я мало не збожеволіла від збудження, і раптом у той день у мене піднялася температура, й лікар заборонив мені виходити з дому. Але я не збиралася визнавати поразку. Власне, я почувалася не так погано. Тож я підвелася з ліжка, добре нафарбувалася та напудрилася й пішла на концерт. Мене відрекомендували їй, і ми розмовляли не менш як три хвилини, і вона дала мені свій автограф. Це було чудово. Я ніколи не забуду той день.

Міс Марпл подивилася на неї пильним поглядом.

– Сподіваюся, вам потім не стало гірше після таких хвилювань? – зі щирою тривогою в голосі запитала вона.

Гізер Бедкок засміялася.

– Аж ніяк. Я ніколи не почувала себе так чудово. Вважаю, що коли чогось дуже хочеш, то мусиш іти на ризик. Я завжди так роблю.

І знову засміялася – радісним, дзвінким сміхом.

Артур Бедкок сказав із захватом у голосі:

– Ніщо не може стримати Гізер. Вона завжди все зробить по-своєму.

– Елісон Вайд, – промурмотіла міс Марпл із задоволеним виразом обличчя.

– Даруйте мені? – перепитав містер Бедкок.

– Та нічого. Просто я згадала одну давно знайому мені людину.

Гізер подивилась на неї із запитанням у погляді.

– Ви нагадали мені про неї, це все.

– Справді? Сподіваюся, вона була приємною жінкою.

– Вона була дуже приємною, – відказала міс Марпл. – Добра, здорова, сповнена життя.

– Але вона мала й свої вади, звичайно ж? – засміялася Гізер. – Я їх маю.

– Елісон завжди так ясно бачила, чого їй треба, що не завжди бачила, якими можуть здаватися речі іншим людям або як вони можуть впливати на них.

– Це як ото ти дала притулок евакуйованій родині, що втратила дах над головою, а вони потім подалися геть, прихопивши всі наші чайні ложечки, – сказав Артур.

– Але ж, Артуре, я не могла залишити їх просто неба. Це було б не по-людському.

– А то ж були сімейні ложечки, – сумно промовив містер Бедкок. – Ґеорґіанської доби. Вони належали бабусі моєї матері.

– О, забудь нарешті про ті старі ложечки, Артуре. Скільки можна бубоніти про одне й те саме.

– Боюся, я не вмію так легко забувати, як ти.

Міс Марпл подивилася на нього замисленим поглядом.

– А що ваша подруга робить тепер? – запитала Гізер у міс Марпл із живою цікавістю.

Міс Марпл помовчала якусь хвилину, перш ніж відповісти.

– Елісон Вайлд? О – вона померла.

РОЗДІЛ ТРЕТІЙ

І

– Я рада, що повернулася, – сказала місіс Бентрі. – Хоч, звичайно, я дуже приємно провела час.

Міс Марпл схвально кивнула головою й узяла філіжанку чаю з рук подруги.

Коли її чоловік, полковник Бентрі, помер кілька років тому, місіс Бентрі продала Ґосінґтон-Хол і досить велику прилеглу до нього ділянку землі, залишивши собі лише те, що раніше називалося Іст-Лодж, чарівний будиночок із портиком, але позбавлений будь-яких вигод, і де відмовлявся жити навіть садівник. Місіс Бентрі обладнала його згідно з усіма вимогами сучасного життя, прибудувала кухню найновішого зразка, провела туди воду з водогону, електрику, збудувала ванну й туалет. Це все коштувало їй дуже дорого, але жити самій у Ґосінґтон-Холі обійшлося б у багато разів дорожче. Вона також зберегла право власності на три чверті акра саду, щільно оточеного кільцем дерев, і сказала:

– Тепер вони можуть робити з Ґосінґтоном усе, що завгодно, бо я не бачитиму його, а тому й переживати чи хвилюватися мені не буде підстав.

Протягом кількох останніх років вона здебільшого мандрувала, навідуючи дітей та онуків у різних частинах світу і вряди-годи повертаючись до Англії, щоб навтішатися спокійним життям у власному домі. Ґосінґтон-Хол уже раз чи двічі переходив із рук до рук. Спочатку там зробили готель, але ця витівка зазнала невдачі, і його купили чотири родини, які обладнали в ньому чотири окремі квартири, але дуже швидко пересварилися між собою. Потім міністерство охорони здоров’я купило його для якоїсь невідомої мети, для якої він зрештою йому не знадобився. Тепер міністерство вже продало його новим власникам, і саме перепродаж дві подруги тепер обговорювали.

– До мене дійшли чутки, аякже, – сказала міс Марпл.

– Чутки, звісно, були, – підтвердила місіс Бентрі. – Подейкували навіть, що тут має намір оселитися Чарлі Чаплін зі своїми дітьми. Це було б надзвичайно цікаво, але жодного слова правди в цьому, на жаль, немає. Ні, тепер уже точно відомо, що будинок купила Марина Ґреґ.

– Якою гарною вона була, – сказала міс Марпл, зітхаючи. – Я завжди пам’ятаю її ранні фільми. «Перелітний птах» із прегарним Джоелем Робертсом. «Мері – королева Шотландії». Або «Через житнє поле» – фільм, звичайно надто сентиментальний, але я могла дивитися його безліч разів. О, моя люба, як давно це було!

– Так, – сказала місіс Бентрі. – Їй уже, певно – скільки, ти думаєш? Сорок п’ять? П’ятдесят?

На думку міс Марпл, їй було близько п’ятдесяти.

– Вона знімалася в якихось останніх фільмах? Звичайно, я тепер не часто ходжу в кіно.

– Лише в другорядних ролях, я думаю, – сказала місіс Бентрі. – Її вже давно не вважають зіркою. Вона пережила нервове захворювання. Після одного зі своїх розлучень.

– Усі вони мають по кілька чоловіків, – сказала міс Марпл. – І як вони не стомлюються!

– Я цього не розумію, – сказала місіс Бентрі. – Після того як ти закохалася в чоловіка й одружилася з ним, звикла до нього й зручно влаштувала своє життя – усе покинути й усе починати знову. Божевілля та й годі.

– Мені важко про це судити, – сказала міс Марпл, кахикнувши скромним кашлем старої панни, – адже я ніколи не була одружена. Хоч, думаю, їх можна пожаліти.

– Либонь, вони не можуть по-іншому, – неуважно кинула місіс Бентрі. – З таким життям, яким вони живуть. Воно в них надто публічне. Я зустрічалася з нею, – додала вона. – Тобто я зустрічалася з Мариною Ґреґ, коли була в Каліфорнії.

– І як вона тобі здалася? – з цікавістю запитала міс Марпл.

– Чарівна, – сказала місіс Бентрі. – Така природна й незіпсована. – Вона додала замислено: – Це схоже на емблему.

– На що?

– Бути незіпсованою й природною. Ти вчишся здаватися такою, а потім ніби за інерцією є такою весь час. Ти тільки подумай, як це збіса незручно – ніколи на дозволяти собі відмахнутися від когось і сказати: «О, ради Бога, перестань мені набридати!» Мені здається, свої оргії та пиятики вони влаштовують лише з почуття самозахисту.

– Вона мала п’ятьох чоловіків, чи не так? – запитала міс Марпл.

– Щонайменше. Був у неї перший, якого можна й не брати до уваги, потім другий, чужоземець, чи то принц, чи то граф, а потім той, що теж був кінозіркою, здається, його звали Роберт Траскот, чи не так? Їхні стосунки були зображені як великий роман. Але він тривав лише чотири роки. А потім з’явився Айзидор Райт, драматург. Ці взаємини були серйозними і спокійними, і вона народила дитину – мабуть, вона завжди мріяла мати дитину – навіть напівусиновила кількох безпритульників, у всякому разі, той шлюб був чимось справжнім. Збудований міцно, на підвалинах Материнства з великої літери. Але потім з’ясувалося, що дитина – дебіл чи псих, щось таке. І тоді з нею стався нервовий напад, вона стала приймати наркотики й занедбала свої ролі.

– Схоже, ти знаєш багато про неї, – сказала міс Марпл.

– Це природно, – сказала місіс Бентрі. – Коли вона купила Ґосінґтон, я зацікавилася нею. З теперішнім своїм чоловіком вона одружилася близько двох років тому, і кажуть, що тепер вона знову цілком нормальна. Він чи то продюсер, чи то режисер – я їх завжди плутаю. Закохався в неї, ще коли вони були молоді, але в ті дні він мало чого досяг. Проте тепер, якщо не помиляюся, він став знаменитий. Як же пак його звати, знаю, що Джейсон, а як далі, точно не пригадую – здається, Джейсон Гад, е ні, Джейсон Рад, ось як. Вони купили Ґосінґтон, бо в ньому зручно буде розташувати кіностудію… Як же вона називається? «Елстрі»? – спробувала вгадати вона.

Міс Марпл похитала головою.

– Не думаю, – сказала вона. – «Елстрі» – в Північному Лондоні.

– Це якась зовсім нова кіностудія. «Гелінґфорт» – ось її назва. Звучить по-фінському, принаймні, так мені завжди здавалося. Це десь за шість миль від Маркет-Бейзинґа. Вона хоче поставити фільм про Єлизавету Австрійську, якщо я не помиляюся.

– Як багато ти знаєш про приватне життя кінозірок, – здивувалася міс Марпл. – Ти про все це довідалася в Каліфорнії?

– Власне, ні, – заперечила місіс Бентрі. – Я знайшла всю цю інформацію в усіляких чудернацьких журналах, що їх читаю у свого перукаря. Я навіть не знаю імен більшості кінозірок, про яких там пишуть, але, як уже сказала, Марина Ґреґ та її чоловік купили Ґосінґтон, і тому я зацікавилася ними. Чого там тільки не пишуть, у тих журналах! Думаю, там немає навіть половини правди – навіть однієї четвертої. Я не вірю в те, що Марина Ґреґ – німфоманка, не думаю, що вона п’є, можливо, навіть, не вживає наркотики, і цілком можливо, пішла з кіно лише тому, що їй захотілося відпочити, і не було в неї ніякого нервового нападу – але правда те, що вона переселяється сюди жити.

– Наступного тижня, я чула, – повідомила міс Марпл.

– Так швидко? Я знаю, що двадцять третього вона дає в Ґосінґтоні великий прийом для «Служби швидкої допомоги Святого Іоанна». Сподіваюся, вони добре перебудували дім?

– Фактично вони там перебудували все, – сказала міс Марпл. – Було б набагато простіше й, мабуть, дешевше зруйнувати його й побудувати новий дім.

– Ванні кімнати, певно?

– Шість нових ванних кімнат, я чула. І подвір’я, обсаджене пальмами. І басейн. І широкі вікна, щоб із них ліпше було милуватися краєвидом, і вони розвалили стіну між кабінетом твого чоловіка та бібліотекою, перетворивши їх на одну велику музичну залу.

– Артур, либонь, перевернеться в могилі. Ти знаєш, як він ненавидів музику. Йому ведмідь на вухо наступив, бідолашному. Яке в нього було обличчя, коли хтось із друзів запрошував нас на оперу! Він ще прийде до них у білому савані. – Вона замовкла, а тоді раптом запитала: – Ти не чула, ніхто не натякав, що в Ґосінґтоні можуть з’явитися привиди?

Міс Марпл похитала головою.

– Там їх бути не може, – переконано заявила вона.

– Це не завадило б людям казати, що вони там є, – зауважила місіс Бентрі.

– Ніхто ніколи цього не казав. – Міс Марпл помовчала, а тоді провадила: – Люди не такі вже й дурні, ти знаєш. А надто в селах.

Місіс Бентрі скинула на неї швидким поглядом.

– Ти завжди наголошуєш на цьому, Джейн. І, вважаю, маєш слушність.

Вона несподівано усміхнулася.

– Марина Ґреґ запитала в мене, дуже лагідно й делікатно, чи не буде мені прикро бачити, як у моєму колишньому домі живуть чужі люди. Я запевнила її, що мені зовсім не буде прикро. Навряд чи вона цілком повірила мені. Але зрештою тобі відомо, Джейн, що Ґосінґтон не завжди був нашим домом. Ми не росли в ньому як діти – а це головне, що важить. Це був лише дім, який надавав змогу Артурові полювати й рибалити, і він купив його, коли пішов у відставку. Ми тоді думали, я пам’ятаю, що з цим будинком матимемо небагато клопоту. Як ми могли так думати, не можу тепер собі уявити. Стільки сходів та коридорів! І лише четверо слуг! Лише четверо! Ото були дні, ха-ха! – Несподівано вона перескочила на іншу тему: – Як же ти примудрилася впасти? Твоя міс Найт даремно дозволила тобі вибратися з дому самій.

– То не була провина бідолашної міс Найт. Я доручила їй багато чого купити, а коли вона пішла, я…

– Ти вмисне випхала її з дому? Зрозуміло. Ти не повинна так робити, Джейн. У своєму віці.

– Звідки ти довідалася про це?

Місіс Бентрі широко всміхнулася.

– У Сент-Мері-Мід жодну таємницю зберегти неможливо. Ти сама часто мені про це казала. А про твою пригоду мені розповіла місіс Міві.

– Місіс Міві? – спантеличено перепитала міс Марпл.

– Вона приходить сюди щодня. З Нового Кварталу.

– А, з Нового Кварталу.

Запала коротка, звична пауза.

– А що ти робила в Нових Кварталах? – запитала місіс Бентрі з цікавістю.

– Я ходила туди подивитися. Побачити, які там люди.

– І якими вони тобі здалися?

– Такими, як і всі інші. Я навіть не знаю, чи це сподобалося, чи розчарувало мене.

– Розчарувало, я думаю.

– Ні. Мені це сподобалося. Я побачила там ті самі типи людей, тож якби там що-небудь сталося, я відразу зрозуміла б, чому воно сталося і з якої причини.

– Ти маєш на увазі вбивство?

Міс Марпл здавалася шокованою.

– Не знаю, чому ти припускаєш, що я весь час думаю тільки про вбивство.

– Облиш, Джейн. Тобі давно треба прямо оголосити, що ти кримінолог. Чому ти соромишся?

– Бо ніякий я не кримінолог, – енергійно заперечила міс Марпл. – Просто я трохи розуміюся на людській природі – недарма ж я прожила все своє життя в маленькому селі.

– Певно, у твоїх словах щось є, – замислено проказала місіс Бентрі, – хоча більшість людей не погодилися б із тобою. Твій племінник Реймонд завжди казав, що тут ми маємо затхле болото.

– Мій любий Реймонд, – уточнила міс Марпл із великодушною поблажливістю. І додала: – Він завжди ставився до мене так добре. Це він тепер оплачує послуги міс Найт.

Згадка про міс Найт спрямувала її думки в інший бік, вона підвелася й сказала:

– Думаю, мені час іти.

– Ти ж не пройшла сюди всю дорогу пішки, сподіваюся?

– Ні, звичайно. Я приїхала в Інчі.

Це дещо загадкове твердження було прийняте з цілковитим розумінням. У дуже далекому минулому містер Інч володів двома кебами, які зустрічали поїзди на місцевій станції і які також винаймали місцеві леді, щоб поїхати до когось в гості на чай, а іноді – зі своїми доньками – і на такі легковажні розваги, як танці. Настав час, коли Інч, веселий червонолиций чоловік десь близько сімдесяти років, поступився місцем своєму синові – відомому як «молодий Інч» (йому було тоді сорок п’ять), хоча старий Інч і далі возив тих літніх дам, які вважали його сина надто молодим і безвідповідальним. Щоб не відставати від часу, молодий Інч обміняв кінні екіпажі на автомобілі. Він не дуже ладнав із технікою і через якийсь час продав свою фірму такому собі містерові Бардвелу. Проте ім’я Інч збереглося за фірмою. Згодом містер Бардвел продав свою справу містерові Робертсу, але в телефонній книзі «служба таксі» зберегла традиційну офіційну назву, і старі леді спільноти й далі подорожували «в Інчі» так, ніби кожна з них була Йоною, а Інч – китом.

ІI

– Доктор Гейдок телефонував, – сказала міс Найт докірливим голосом. – Я сказала йому, що ви пішли на чай до місіс Бентрі. Він пообіцяв зателефонувати завтра.

Вона допомогла міс Марпл скинути верхній одяг.

– А тепер, сподіваюся, ми нарешті стомилися, – висварила її вона.

– Ви, можливо, і стомилися, – відповіла їй міс Марпл. – А я – ні.

– Проходьте й сідайте біля вогню, – сказала міс Найт, як зазвичай, пустивши репліку міс Марпл повз вуха. («Не слід особливо дослухатися, що там базікають ці милі старушенції. Головне – догоджати їм».) А як нам сподобається чашечка овалтіну? Або горлікс для різноманіття?

Міс Марпл подякувала і сказала, що вона вип’є склянку сухого хересу. Міс Найт подивилася на неї несхвальним поглядом.

– Я не певна, що лікар схвально поставиться до такого вашого бажання, – сказала вона, повернувшись із повною склянкою.

– А ми неодмінно запитаємо його завтра, – сказала міс Марпл.

Наступного ранку міс Найт зустріла доктора Гейдока в холі й щось збуджено зашепотіла йому на вухо.

Літній доктор увійшов до кімнати, потираючи руки, бо ранок був холодний.

– А ось і наш лікар прийшов побачитися з нами, – весело сказала міс Найт. – Можна ваші рукавички, докторе?

– Їм буде добре й тут, – сказав Гейдок, недбало кинувши їх на стіл. – Який морозний ранок!

– Невеличку склянку хересу, можливо? – запропонувала міс Марпл.

– Мені сказали, що ви призвичаїлися пити. Проте ніколи не пийте сама-одна.

Карафа і склянки вже стояли на столику біля міс Марпл. Міс Найт покинула кімнату.

Доктор Гейдок був старим і вірним другом. Він уже покинув практикувати, проте навідував декого зі своїх давніх пацієнтів.

– Мені сказано, що ви впали, – сказав він, допиваючи свою склянку. – У вашому віці падати не годиться. Попереджаю вас. І мені сказали, що ви не хочете викликати Сенфорда.

Сенфорд був партнером Гейдока.

– Проте ваша міс Найт викликала його, і вона мала цілковиту рацію.

– Я лише вдарилася й набила собі синець. Так сказав мені й доктор Сенфорд. Я могла б почекати, поки прийдете ви.

– Не забувайте, моя люба, я не вічний. А Сенфорд, дозвольте вам сказати, має вищу кваліфікацію, аніж я. Він першокласний лікар.

– Молоді лікарі всі однакові, – сказала міс Марпл. – Вони міряють тобі кров’яний тиск, і хоч би що з тобою було, приписують тобі якісь пігулки масового виробництва. Рожеві, жовті, коричневі. Сьогоднішня медицина схожа на супермаркет – усе запаковане.

– А вам би хотілося, щоб я приписав вам п’явки, проносне та натирання грудей камфорною олією?

– Я й сама лікуюся в такий спосіб, коли в мене кашель, – бадьорим голосом відповіла міс Марпл. – І це мені дуже допомагає.

– Нам не подобається старість, ось у чому проблема, – лагідно сказав Гейдок. – Я ненавиджу її.

– Ви молода людина супроти мене, – сказала міс Марпл. – І я, власне, не проти старості. Я проти принижень, які вона приносить із собою.

– Мабуть, я розумію, що ви маєте на увазі.

– Тебе ніколи не залишають саму-одну! Тобі надзвичайно складно викроїти кілька хвилин для себе. І навіть моє плетіння не приносить мені стільки втіхи, як раніше, а я справді вмію плести. Та тепер я весь час пропускаю петлі – і часто навіть не помічаю, що пропустила їх.

Гейдок подивився на неї замисленим поглядом.

Потім його очі зблиснули.

– Завжди можна вдатися до протилежного.

– Що ви маєте на увазі?

– Якщо ви не можете плести, то чом би вам для різноманіття не порозплітати вже сплетене? Пенелопа так робила.

– Навряд чи я перебуваю в її становищі.

– Але ж ви майстер розплітання складних вузлів?

Він підвівся.

– Мені треба йти. Що я вам приписав би – то це привабливе й заплутане вбивство.

– Як ви можете таке казати?

– А втім, ви могли б і не занурюватися в нього по шию. Я завжди думаю про методи, до яких удавався друзяка Холмс. Схоже, його методи вже застаріли. Але про нього ніколи не забудуть.

Міс Найт забігла до кімнати після того, як пішов лікар.

– Бачу, ви значно повеселішали. Доктор приписав вам якийсь тонік?

– Він рекомендував мені розважитися вбивством.

– Цікавим детективним романом?

– Ні, – сказала міс Марпл. – Убивством у реальному житті.

– Отакої! – вигукнула міс Найт. – Але звідки взяти вбивство в цьому тихому закутні?

– Убивство може бути скоєне де завгодно, – сказала міс Марпл. – І так воно є.

– Можливо, у Новому Кварталі? – припустила міс Найт. – Багато з тих піжонів носять ножі.

Та коли вбивство було скоєне, це трапилося не в Новому Кварталі.

РОЗДІЛ ЧЕТВЕРТИЙ

Місіс Бентрі відступила на крок або два, подивилася на себе у дзеркалі, злегка поправила капелюх (вона не звикла носити капелюхи), натягла шкіряні рукавички високої якості й вийшла з дому, ретельно зачинивши й замкнувши за собою двері. Минуло близько трьох тижнів після її розмови з міс Марпл. Марина Ґреґ та її чоловік прибули до Ґосінґтон-Холу й уже більш або менш оселилися там.

Сьогодні там мала відбутися зустріч головних персон, які брали участь у підготовці до прийому на честь «Служби швидкої допомоги Святого Іоанна». Місіс Бентрі не входила до організаційного комітету, але вона одержала листа від Марини Ґреґ, у якому та просила її прийти на чай, який мав відбутися перед засіданням комітету. У цидулці було згадано про їхню зустріч у Каліфорнії, і вона була підписана «Зі щирим привітом, Марина Ґреґ». Звичайно ж, місіс Бентрі була вельми задоволена і втішена. Зрештою знаменита кінозірка – це знаменита кінозірка, а літні леді, хоч і можуть мати певну значущість у своєму провінційному масштабі, не можуть не розуміти, що вони нічого не означають у світі знаменитостей. Тому місіс Бентрі переживала приємне відчуття дитини, якій пообіцяли цінний подарунок.

Коли місіс Бентрі йшла під’їзною дорогою, її гострий погляд шастав на всі боки, збираючи враження. Садиба стала значно кращою, відтоді як кілька разів переходила з рук до рук. «Витрат тут не пошкодували», – подумала місіс Бентрі, задоволено кивнувши головою. З доріжки, по якій ішла місіс Бентрі, не видно було квіткових клумб, і вона з превеликим задоволенням могла уявляти їх собі такими, якими вони були в ті уже далекі дні, коли вона жила в Ґосінґтон-Холі. Особливо ностальгійні спогади пробудили в ній іриси. Її ірисові клумби були найкращими в усій Англії, твердила вона собі з гордістю.

Підійшовши до нових, пофарбованих свіжою фарбою дверей, вона натиснула на кнопку дзвінка. На її превеликий подив двері відчинилися відразу. Перед нею стояв дворецький, вочевидь, запрошений сюди з Італії. Він провів її прямо до кімнати, в якій колись була бібліотека полковника Бентрі. Як вона вже чула, її було об’єднано з кабінетом. Результат справляв враження. Стіни були обшиті панелями, підлога вистелена паркетом. В одному з кінців нової зали стояло велике фортепіано, а під стіною розташувався висококласний стереопрогравач. У протилежному кінці кімнати виділявся невеличкий острів, де були перські килими, чайний столик і кілька стільців. За чайним столиком сиділа Марина Ґреґ, а до полиці над каміном прихилився чоловік, який здався місіс Бентрі найбридкішим з усіх, кого їй раніше доводилося бачити.

Лише за кілька хвилин до того, як рука місіс Бентрі піднялася, щоб натиснути на кнопку дзвінка, Марина Ґреґ сказала чоловікові своїм лагідним, але сповненим ентузіазму голосом:

– Цей будинок мені подобається, Джинксе, дуже подобається. Це те, чого мені завжди хотілося. Англійська тиша й англійське село. Я можу уявити собі, як я тут живу й проживу до кінця життя, якщо буде треба. І ми житимемо тут згідно з англійськими традиціями. Ми щодня питимемо китайський чай із мого чудового ґеорґіанського сервізу. І ми милуватимемося з вікна цими моріжками та цим англійським бордюром із трав. Я нарешті повернулася додому, так себе почуваю. Я відчуваю, що можу тут оселитися, що тут мені буде затишно і я тут буду щаслива. Цей будинок стане моїм домом. Ось що я почуваю. Тут – мій дім. Дім.

І Джейсон Рад (відомий своїй дружині як Джинкс) усміхнувся до неї. То була поблажлива і згідлива усмішка, але вона була й досить стриманою, бо зрештою він чув це від своєї дружини вже не раз. Можливо, цього разу й буде, як вона сказала. Можливо, саме тут Марина Ґреґ почуватиме себе вдома. Але він надто добре знав, як швидко згасає її початковий захват. Вона щоразу була цілком переконана, що знайшла саме те, чого їй раніше не вистачало. Він сказав своїм глибоким голосом:

– Чудово, моя люба. Справді чудово. Я дуже радий, що тобі тут подобається.

– Подобається? Та я в захваті від цього місця. А ти хіба від нього не в захваті?

– Звичайно, у захваті, – сказав Джейсон Рад. – Звичайно.

Садиба й справді непогана, подумав він. Добра, міцно збудована, не позбавлена переконливої потворності у вікторіанському стилі. Вона вселяє відчуття надійності та безпеки, визнавав він. Тепер, після того як її головні фантастичні незручності усунуто, в ній можна буде досить комфортабельно жити. Непогане місце, щоб навідуватися сюди вряди-годи. Якщо їм пощастить, то Марині, можливо, протягом бодай двох або навіть двох із половиною років не набридне перебувати тут. Усе залежатиме від багатьох причин.

Марина сказала, легко зітхнувши:

– Яка то радість, коли тобі знову добре. Коли ти знову почуваєш себе сильною і готовою терпіти проблеми життя.

А він знову їй відповів:

– Це чудово, моя люба, справді чудово.

І саме в цю мить двері відчинилися, й італійський дворецький пропустив перед собою місіс Бентрі.

Марина Ґреґ зустріла її надзвичайно приязно. Вона пішла їй назустріч, простягаючи перед собою руки й кажучи, яка вона рада знову з нею зустрітися. І яким чудовим збігом став той факт, що вони тоді познайомилися в Сан-Франциско, а через два роки вона й Джинкс купили дім, який раніше належав місіс Бентрі. І вона сподівається, вона щиро сподівається, що місіс Бентрі не стане протестувати проти того, що вони стільки тут перебудували, і не вважатиме їх непроханими гостями.

– Ваш приїзд сюди – одна з найцікавіших подій, які будь-коли тут траплялися, – весело сказала місіс Бентрі, дивлячись у бік каміна.

Ніби спохопившись, Марина Ґреґ сказала:

– Ви не знайомі з моїм чоловіком? Джейсоне, це місіс Бентрі.

Місіс Бентрі подивилася на Джейсона Рада з певною цікавістю. Її перше враження, що потворнішого чоловіка вона ніколи не бачила, знайшло підтвердження. У нього були дивовижні очі. Вона ще ніколи не бачила очей, так глибоко занурених у голову. Глибокі спокійні озера, подумала місіс Бентрі, почувши себе в ролі авторки любовних романів. Решта його обличчя була вкрай нерівною, майже до безглуздя суперечною будь-яким пропорціям. Ніс стримів угору, і якби його намазати червоною фарбою, він би легко перетворився на ніс клоуна. Рот у нього теж був ротом клоуна – великим і сумним. Вона не могла зрозуміти, чи то він тепер чимось розгніваний, чи в нього завжди такий вигляд, ніби він розгніваний. Та коли він заговорив, голос у нього виявився напрочуд приємним. Глибоким і співучим.

– Про чоловіка завжди згадують в останню чергу, – сказав він. – Але дозвольте мені слідом за моєю дружиною сказати, що ми дуже раді вітати вас тут. Я сподіваюся, ви не жалкуєте, що могло би бути й навпаки.

– Ви не повинні думати, – сказала місіс Бентрі, – що я почуваюся так, ніби мене викинули з мого рідного дому. Цей будинок ніколи не був моїм рідним домом. Я рада-радісінька, що мені вдалося його продати. Доглядати його було неймовірно важко. Я любила свій сад, але будинок завдавав мені щораз більше клопоту. Продавши його, я дістала можливість чудово бавити час, подорожуючи за кордоном та навідуючи своїх одружених дочок та онуків і своїх друзів у всіх куточках світу.

– Дочок, – повторила Марина Ґреґ, – ви маєте дочок і синів?

– Двох синів і двох дочок, – сказала місіс Бентрі, – і вони розкидані по всьому світу. Одне в Кенії, друге – в Південній Африці. Одне неподалік від Техасу, а ще одне, дякувати Богові, в Лондоні.

– Четверо, – сказала Марина Ґреґ. – Четверо – а онуків?

– Дев’ятеро на сьогодні, – сказала місіс Бентрі. – Бути бабусею – велика втіха. Ти вільна від материнських турбот і материнської відповідальності. Ти можеш псувати їх, як тобі заманеться.

Джейсон Рад урвав її.

– Боюся, сонце світить вам у вічі, – сказав він і підійшов до вікна поправити штору. – Ви повинні розповісти нам усе про це чудове село, – сказав він, повертаючись назад.

Він подав їй філіжанку чаю.

– Хочете гарячий млинець, або сандвіч, або тістечко? У нас італійська кухарка, і вона готує дуже смачні тістечка та печиво. Як бачите, ми вже цілком повернулися до традиції англійського полудневого чаювання.

– Чай у вас просто чудовий, – сказала місіс Бентрі, попиваючи запашний трунок.

Марина Ґреґ усміхалася і здавалася задоволеною. Раптове нервове пересмикування пальців, яке Джейсон Рад помітив у неї дві хвилини тому, припинилося. Місіс Бентрі дивилася на актрису з великим захватом. Марина Ґреґ досягла зеніту своєї слави до того, як стали надавати такого великого значення об’єму грудей, талії та клубів. Її ніхто не назвав би «секс-бомбою», «розкішним бюстом» або «незрівнянними клубами». Вона була висока, струнка і гнучка. Форми її обличчя та голови мали щось від тієї краси, яку ми приписуємо Ґреті Ґарбо. У свої фільми вона принесла не тільки секс, а й свою особистість. Несподіваний оберт її голови, погляд глибоких і прегарних очей, легке тремтіння губів – і серце у глядача завмирало, бо він бачив перед собою красу, від якої йому перехоплювало подих і яка залежить не від правильності рис обличчя, а від магії тіла, що захоплює зненацька кожного, хто її споглядає. Усе це досі в ній збереглося, хоч і не було таким очевидним. Як і багато актрис кіно та театру, вона була наділена вмінням свідомо змінювати свою особистість. Вона могла замкнутися в собі, бути тихою, лагідною й у такий спосіб розчарувати шанувальника свого таланту. А потім несподіваний оберт голови, порух рук, раптова усмішка – і чари поверталися до неї.

Чи не найбільшу славу вона здобула своєю грою у фільмі «Мері – королева Шотландії», і саме її гру в цьому фільмі пригадала місіс Бентрі тепер, коли дивилася на неї. Погляд місіс Бентрі ковзнув на чоловіка. Він також дивився на Марину. Коли його погляд на мить відірвався від неї, на його обличчі відбилися всі його почуття. «Господи праведний, – подумала місіс Бентрі, – та він обожнює її».

Вона сама не могла збагнути, чому вона так здивувалася. Либонь, тому, що преса приділяла надто багато уваги кінозіркам, їхнім любовним та подружнім стосункам, і мало хто сподівався побачити все це в реальній дійсності. Піддавшись несподіваному пориву, вона сказала:

– Я сподіваюся, вам тут сподобається й ви зможете пожити тут протягом якогось часу. Ви купили цей будинок надовго?

У широко розкритих очах Марини був подив, коли вона обернула голову.

– Я хочу жити тут завжди, – сказала вона. – Не думаю, що мене тут часто не буде. Але вряди-годи від’їздити звідси доведеться, звичайно. Існує можливість моєї участі у фільмі, який зніматимуть в Африці наступного року, хоч поки що конкретної домовленості немає. Хай там як, а мій дім буде тут. Я завжди повертатимуся сюди. Я завжди прагнутиму сюди повернутися. – Вона зітхнула. – Як це чудово, коли ти зрештою знайшла собі дім.

– Я вас розумію, – сказала місіс Бентрі, але водночас подумала: «Проте я ні на хвилину не повірю, що все буде саме так. Я не вірю, що ти належиш до людей, спроможних оселитися на одному місці».

Вона знову скинула швидким скрадливим поглядом на Джейсона Рада. Він уже не супився. Посміхався натомість несподівано ніжною і лагідною усмішкою, але то була сумна усмішка.

«Він також це знає», – подумала місіс Бентрі.

Відчинилися двері, й увійшла жінка.

– Бартлети кличуть вас до телефону, Джейсоне.

– Нехай перетелефонують.

– Вони кажуть, це терміново.

Він зітхнув і підвівся.

– Дозвольте мені відрекомендувати вам, місіс Бентрі, – сказав він. – Елла Зелінські, моя секретарка.

– Випийте чаю, Елло, – сказала Марина, коли Елла Зелінські відповіла на слова рекомендації звичним: «Приємно познайомитися з вами».

– Сандвіч я з’їм, – сказала Елла. – А китайський чай пийте без мене.

Еллі Зелінські можна було дати років тридцять п’ять. На ній був добре пошитий костюм, мереживна блузка, і вона, здавалося, дихала самовпевненістю. Коротко підстрижене волосся відкривало широкий лоб.

– Ви тут жили, наскільки мені відомо, – сказала вона, звертаючись до місіс Бентрі.

– Це було вже досить давно, – відповіла місіс Бентрі. – Коли помер мій чоловік, я продала будинок, і відтоді він змінив кілька власників.

– Місіс Бентрі запевняє, що не має нічого проти тієї перебудови, яку ми тут здійснили, – сказала Марина.

– Я була б дуже розчарована, якби ви тут нічого не перебудували, – сказала місіс Бентрі. – Я прийшла сюди, охоплена цікавістю. У селі про цю перебудову ходять просто-таки неймовірні чутки.

– Я ніколи не думала, що так важко знайти водопровідників у цій місцевості, – сказала міс Зелінські, діловито жуючи сандвіч. – Хоч, власне, то була не моя робота, – провадила вона.

– Усе тут – твоя робота, – сказала Марина, – і ти це знаєш, Елло. Керувати обслугою, наглядати за встановленням водогону, сперечатися з будівельниками.

– Вони тут навіть не чули про венеціанські вікна.

Елла подивилася у вікно.

– А краєвид тут чудовий, мушу визнати.

– Стара добра Англія, – сказала Марина. – І атмосфера в домі відповідна.

– Панорама не здавалася б тут такою сільською, якби не дерева, – сказала Елла Зелінські. – Он там житловий масив росте просто на очах.

– Його не було, коли я тут жила, – сказала місіс Бентрі.

– Ви хочете сказати, що тоді тут не було нічого, крім села? Місіс Бентрі кивнула головою.

– Певно, тут важко було щось купити в крамницях?

– Я так не думаю, – сказала місіс Бентрі. – Навпаки, з цим ніяких проблем не було.

– Вирощувати квіти цікаво й приємно, – сказала Елла Зелінські, – але ж ви тут висаджуєте й городину. Чи не простіше й легше було б купувати овочі – сподіваюся, супермаркет тут є?

– Думаю, до цього йдеться, – сказала місіс Бентрі, зітхаючи. – Проте овочі із супермаркету мають зовсім інший смак.

– Ти даремно хочеш зіпсувати атмосферу доброго англійського села, Елло, – сказала Марина.

Двері відчинилися, й у них зазирнув Джейсон.

– Моя люба, – сказав він, звертаючись до Марини. – Мені дуже не хотілося б тебе турбувати, але їх цікавить твоя особиста точка зору.

Марина зітхнула й підвелася. Вона повільно поплентала до дверей.

– Завжди одне й те саме, – пробурмотіла вона. – Пробачте, місіс Бентрі. Не думаю, що це забере в мене більш як хвилину або дві.

– Атмосфера, – сказала Елла Зелінські, коли Марина вийшла й зачинила за собою двері. – Ви вважаєте, що цей дім мав свою атмосферу?

– Я ніколи так про нього не думала, – сказала місіс Бентрі. – Це був просто дім. Досить незручний у чомусь одному й досить приємний і затишний – в іншому.

– Так я й подумала, – сказала Елла Зелінські. Вона скинула швидким поглядом на місіс Бентрі. – Якщо ми вже заговорили про атмосферу, то коли тут було скоєно вбивство?

– Жодного вбивства тут не було скоєно, – сказала місіс Бентрі.

– Ет, облиште. Чутки дійшли й до мене. Чутки не зупиниш, місіс Бентрі. Тіло лежало на килимку, он там? – запитала міс Зелінські, киваючи головою в бік каміна.

– Так, – підтвердила місіс Бентрі. – Там воно й лежало.

– Отже, вбивство було?

Місіс Бентрі похитала головою.

– Убивство скоїли не тут. Дівчину, яку було вбито, занесли сюди й поклали в цій кімнаті. Вона не мала до нас жодного стосунку.

Міс Зелінські здавалася зацікавленою.

– Певно, вам було нелегко переконати людей повірити в це? – зауважила вона.

– Тут ви маєте цілковиту слушність, – підтвердила місіс Бентрі.

– Коли ви його знайшли?

– Покоївка щоранку приносила нам чай, – сказала місіс Бентрі. – Ми тоді мали покоївок, ви ж, либонь, знаєте.

– Та знаю, – сказала міс Зелінські. – У шелестючих ситцевих сукнях.

– Щодо суконь, тут у мене певності нема, – сказала місіс Бентрі. – Можливо, на той час вони вже носили робочі комбінезони. Хай там як, а того ранку вона вбігла до нашої кімнати і сказала, що в бібліотеці лежить мертве тіло. Я сказала «нісенітниця», потім розбудила чоловіка, і ми пішли подивитися, що там таке.

– І побачили труп, – сказала міс Зелінські. – Чого тільки не буває в нашому житті. – Вона рвучко відвернулася до дверей, потім повернула голову знову. – Не розповідайте про це міс[1] Ґреґ, якщо нічого не маєте проти, – попросила вона. – Такі історії їй не на користь.

– Звісно, я не скажу їй жодного слова, – пообіцяла місіс Бентрі. – Власне, я ніколи про це нікому не розповідаю. Це було так давно. Але ж, думаю, міс Ґреґ почує це так чи інак?

– Вона не дуже входить у контакт із реальністю, – сказала Елла Зелінські. – Кінозірки нерідко живуть дуже усамітненим життям, ви ж знаєте. Нерідко їх доводиться оберігати від усього на світі. Усе на світі завдає їм прикрості. Те саме відбувається і з нею. Вона серйозно хворіла протягом останнього року чи двох. Лише рік тому почала одужувати.

– Схоже, їй подобається цей дім, – сказала місіс Бентрі, – і вона відчуває, що буде тут щаслива.

– Сподіваюся, ця переконаність не покине її протягом року або двох, – сказала Елла Зелінські.

– А довше вона не триватиме?

– Сумніваюся. Знаєте, Марина належить до тих людей, які завжди думають, що знайшли те, чого бажає їхнє серце. А проте життя значно складніше, чи не так?

– Так, звичайно, – мусила погодитися місіс Бентрі.

– Для нього це означатиме багато, якщо вона буде тут щаслива, – сказала міс Зелінські. Вона поглинула ще два сандвічі з якоюсь дивною поквапною жадібністю – так їдять люди, які бояться запізнитися на поїзд. – Він геній, ви знаєте? – провадила вона. – Ви бачили бодай один із фільмів, які він поставив?

Місіс Бентрі відчула легке збентеження. Вона належала до жінок того типу, які ходять у кіно лише заради самого кіно. Довгий список акторів, режисерів, продюсерів, операторів тощо не становив для неї найменшої цікавості. Нерідко вона навіть не помічала прізвища кінозірок. Але зізнаватися в цій своїй слабкості їй зовсім не хотілося.

– Не пригадую, але в мене такий безлад у голові, – сказала вона.

– Йому доводиться багато з чим змагатися, – сказала Елла Зелінські. – І з її химерами теж, а це непросто. Вона хоче почуватися щасливою, а зробити людину щасливою дуже й дуже нелегко. Хіба що вона… – Елла Зелінські завагалася.

– Хіба що вона сама захоче бути щасливою, – продовжила її думку місіс Бентрі. – Деякі люди, – замислено додала вона, – страшенно полюбляють почувати себе нещасними.

– О, Марина не така, – сказала Елла Зелінські, хитаючи головою. – Проте її злети й падіння бувають надто бурхливими. Вона може бути неймовірно щасливою протягом кількох хвилин, радіти й усім розповідати, як їй добре і як чудово вона себе почуває. Але потім трапляється якась дрібничка, і вона відразу скочується до протилежної крайності.

– Я думаю, справа в темпераменті, – туманно зауважила місіс Бентрі.

– Так воно і є, – погодилася Елла Зелінські. – Справа в темпераменті. Усі ми наділені темпераментом, але Марина Ґреґ має його значно більше, ніж інші люди. Я могла б розповісти вам про неї такі історії! – Вона з’їла останній сандвіч. – Богу дякувати, я лише секретарка.

РОЗДІЛ П’ЯТИЙ

На прийом на користь «Служби швидкої допомоги Святого Іоанна» прийшла неймовірно велика кількість людей. Вхідна плата становила один шилінг, і гірка монет зростала на очах, набиралася досить пристойна сума. Свою роль відіграла погода: день був сонячний і ясний. Але головною притягувальною силою була неймовірна цікавість місцевого люду, який прагнув зблизька подивитися, що ж ці «кіношники» зробили з Ґосінґтон-Холом. Висувалися найекстравагантніші припущення. Зокрема, велику увагу привертав до себе плавальний басейн. Люди здебільшого уявляють собі голівудських зірок на березі басейну, де вони засмагають на сонці в екзотичному оточенні та в екзотичних компаніях. Ніхто не брав до уваги, що клімат Голівуду був набагато сприятливішим для купання в басейнах, аніж клімат Сент-Мері-Мід. Зрештою Англія має принаймні один жаркий тиждень на літо і принаймні один такий день, коли недільні газети друкують статті на теми «Як зберегти прохолоду», «Як приготувати прохолодний обід» і «Як приготувати прохолодні трунки». Басейн був майже достоту таким, яким кожен його собі уявляв. Великий, наповнений голубою водою, з екзотичним павільйоном для перевдягання, оточений штучно вирощеними кущами та живоплотами. Реакція натовпу була такою, якої й слід було сподіватися, і знайшла своє вираження в багатьох вигуках:

– О, як гарно!

– Приємно було б зануритися туди бодай двічі!

– Я вже бачив такий, коли був на курорті!

– Я називаю це розпустою! Її не слід дозволяти!

– А подивись на мармур! Це, певно, мільйони коштує!

– Не розумію, чому вони вважають, що можуть приїздити сюди й смітити тут грішми!

– Можливо, це все ще покажуть на телеекрані. Ото буде втіха!

Навіть містер Семпсон, найстарший дід у Сент-Мері-Мід, який нахвалявся, що йому дев’яносто шість років, хоч його родичі твердо наполягали, що йому тільки вісімдесят вісім, приплентав подивитися на це диво, спираючись на ціпок, щоб допомогти своїм ревматичним ногам. Він дав йому свою найвищу оцінку:

– О, тут буде справжня розпуста, я не сумніваюся. Голі чоловіки та голі жінки питимуть і куритимуть те, що вони називають косяками. Усе це тут буде, я певен, що буде. Авжеж, – сказав Семпсон із великою втіхою в голосі, – тут буде добра розпуста.

Отже, остаточна печать схвалення сьогоднішнім урочистостям була поставлена. За ще один шилінг доплати людям дозволялося заходити в дім і роздивлятися нову музичну кімнату, вітальню, геть невпізнавану їдальню, стіни якої були тепер обшиті панелями з темного дуба й обтягнуті шкірою, та інші дивовижні куточки перебудованого дому.

– Я ніколи не подумала б, що це Ґосінґтон-Хол, ніколи його не впізнала б, – сказала невістка Семпсона.

Місіс Бентрі прийшла сюди досить пізно й задоволено відзначила, що гроші все надходять і надходять, а кількість людей, які прийшли повитріщатися на її перебудований дім, феноменально велика.

Велике шатро, де подавали чай, було напхом напхане людьми. Місіс Бентрі сподівалася, що булочки з родзинками просто будуть передавати з рук в руки. Проте всім розпоряджалися кілька діловитих жінок. Сама вона попрямувала до трав’яного бордюру й стала оглядати його ревнивим оком. Вона з радістю відзначила, що коштів на нього не шкодували, бордюр вельми пристойний, добре спланований, квіти для нього підібрані дуже гарні та й недешевих сортів. Цей бордюр створено не зусиллями окремих людей, вона була певна. Немає сумніву, що був укладений контракт із якоюсь авторитетною фірмою садового будівництва. Очевидно, їм дали карт-бланш, та й з погодою пощастило, а тому результат вийшов просто чудовий.

Оглядаючись навколо, вона все більше переймалася відчуттям, ніби присутня на якомусь святі з тих, що влаштовують в одному з парків Букінгемського палацу. Усі витягували шиї, щоб побачити все, що можна було побачити, і вряди-годи обраних вели в якісь потаємні приміщення дому. До неї також підійшов стрункий молодик із довгим хвилястим волоссям.

– Місіс Бентрі? Ви місіс Бентрі?

– Так, я місіс Бентрі.

– Гейлі Престон, – відрекомендувався він, потиснувши їй руку. – Я працюю на містера Рада. Я запрошую вас піднятися зі мною на третій поверх. Містер і місіс Рад збирають там кількох своїх близьких друзів.

Задоволена тим, що їй віддають таку шану, місіс Бентрі пішла за ним. Вони увійшли в будинок крізь двері, які в її час називалися дверима в сад. Червона стрічка була натягнута перед головними сходами. Гейлі Престон зняв її з гачка, і вона пройшла нагору. Якраз перед собою місіс Бентрі побачила радника та місіс Олкок. Місіс Олкок була дуже гладка й геть засапалася.

– Чудову роботу вони зробили, правда ж, місіс Бентрі? – відсапуючись, промовила місіс Олкок. – Я хотіла б подивитися на ванні кімнати, але навряд чи дістану таку нагоду, – додала вона майже зі смутком у голосі.

Нагорі сходів Марина Ґреґ та Джейсон Рад приймали свою обрану еліту. Одна з колишніх спалень була зруйнована й приєднана до горішнього майданчика сходів, утворивши там щось на зразок холу. Джузеппе, дворецький, розносив трунки.

Гладкий чоловік у лівреї називав гостей:

– Радник і місіс Олкок, – оголосив він.

Марина Ґреґ була такою, якою й описувала її місіс Бентрі у своїй розмові з міс Марпл, цілком природною й чарівною. Місіс Бентрі вже чула, як місіс Олкок згодом захоплено розповідатиме: «І така вона, знаєте, незіпсована попри свою велику славу!»

– Яка я рада, що ви прийшли, місіс Олкок, і ви, раднику, і сподіваюся, сьогодні ви чудово збавите час! Джейсоне, будь ласка, потурбуйся про місіс Олкок.

Радник і місіс Олкок були проведені далі, до Джейсона та трунків.

– О, місіс Бентрі, як приємно, що ви прийшли.

– Я б не пропустила цю нагоду нізащо у світі, – сказала місіс Бентрі й рушила туди, де наливали мартіні.

Молодик на ім’я Гейлі Престон обслужив її з великою делікатністю, а потім відійшов, дивлячись на невеличкий список у своїх руках, розшукувати, безперечно, інших обранців, гідних постати перед Великими. «Усе в них чудово організовано», – подумала місіс Бентрі, повертаючись із мартіні в руці, щоб подивитися, кого сюди приведуть іще. Привели вікарія, довготелесого, аскетичного на вигляд чоловіка з розгубленим і злегка приголомшеним поглядом. Він сказав зі щирим почуттям у голосі, звертаючись до Марини Ґреґ:

– Я дуже вдячний вам за те, що мене запросили. Я не маю телевізора, але, звичайно, я… мої молоді люди тримають мене в курсі.

Ніхто не знав, що він має на увазі. Міс Зелінські, яка була на чергуванні, приязно усміхаючись, налила йому лимонаду. Наступними піднялися по сходах містер і місіс Бедкок. Гізер Бедкок, розчервоніла й радісна, йшла трохи попереду свого чоловіка.

– Містер і місіс Бедкок, – оголосив лакей у лівреї.

– Місіс Бедкок, – сказав вікарій, обертаючись, із келихом лимонаду в руці, – невтомний секретар нашої служби. Вона одна з наших найкращих працівників. Я навіть не знаю, як би «Служба святого Іоанна» змогла обходитися без неї.

– Не сумніваюся, що вам справді ціни немає, – сказала Марина.

– Ви мене не пам’ятаєте? – грайливим тоном запитала Гізер. – Та як ви могли б запам’ятати мене, адже ви зустрічаєтеся із сотнями людей. До того ж це було багато років тому. І не так близько звідси – аж на Бермудах. Я була там з однією з наших груп швидкої допомоги. О, відтоді минуло вже багато часу.

– Ще б пак, – відповіла Марина Ґреґ, чарівно всміхаючись.

– Я так добре це пам’ятаю, – сказала місіс Бедкок. – Я була схвильована, ви знаєте, дуже глибоко схвильована. Була тоді зовсім юною дівчиною. Подумати тільки – я матиму нагоду побачити Марину Ґреґ у плоті – о, яке щастя! Я завжди була вашою палкою шанувальницею.

– Мені дуже приємно почути це від вас, дуже приємно, – лагідно промовила Марина, ковзаючи поглядом понад плечем Гізер до наступних запрошених, які вже наближалися.

– Не хочу надто набридати вам, – сказала Гізер, – але я мушу…

«Бідолашна Марина Ґреґ, – сказала місіс Бентрі, звертаючись до самої себе. – Мабуть, для неї це повсякденна ситуація. Якого треба терпіння!»

Гізер, вочевидь, була сповнена рішучості завершити свою оповідь.

Місіс Олкок важко дихала над плечем місіс Бентрі.

– Скільки тут вони всього змінили! Я не повірила б, якби не побачила на власні очі. Це ж скільки грошей!..

– …загалом-то хворою я себе не почувала. І подумала, що повинна…

– Це горілка, – сказала місіс Олкок, із підозрою дивлячись на свій келих. – Містер Рад запропонував мені скуштувати її. Це щось дуже по-російському. Не думаю, щоб вона сподобалася мені…

– …І я сказала собі: я не хочу визнавати свою поразку. Добре підмалювалася…

– Мабуть, буде нечемно, якщо я просто поставлю його кудись. – У голосі місіс Олкок пролунали нотки розпачу.

Місіс Бентрі лагідно її заспокоїла:

– Зовсім ні. Горілку треба просто вилити в горло одним ковтком. – Місіс Олкок витріщилася на неї з подивом. – Але це потребує практики. Поставте свій келих на стіл і візьміть мартіні з тієї таці, яку розносить дворецький.

Вона відвернулася до Гізер Бедкок, яка ще не закінчила свою натхненну балаканину.

– Я ніколи не забуду, якою гарною ви були в той день. Я сто разів мала слушність, що знехтувала своїм нездужанням.

Цього разу відповідь Марини не була такою машинальною. Тепер її погляд, який ковзнув понад плечем Гізер Бедкок, здавалося, прикипів до стіни десь на половині сходів. Вона дивилася туди, і було щось таке моторошне у виразі її обличчя, аж місіс Бентрі ступила крок уперед. Їй здалося, Марина зараз упаде непритомна. Що там могло її так настрахати? Але перш ніж вона підійшла до Марини, остання опанувала себе. Її затьмарений і розфокусований погляд повернувся до Гізер. Вона знову усміхнулася, хоч її усмішка стала тепер ще більш машинальною.

– Яка цікава невеличка історія. Що ви будете пити? Коктейль? Джейсоне!

– Я краще випила б лимонаду або помаранчевого соку.

– Ви повинні випити чогось міцнішого. Сьогодні в нас свято, не забувайте.

– Дозвольте мені вмовити вас спробувати американського дайкірі, – сказав Джейсон, підходячи з двома келихами в руках. – Це улюблений трунок Марини.

Він простяг один келих дружині.

– Я більше не питиму, – сказала Марина. – Це вже четвертий.

Але келих узяла.

Гізер також прийняла трунок від Джейсона. Марина відвернулася, щоб привітати наступну особу, яка підіймалася сходами.

Місіс Бентрі сказала місіс Олкок:

– Ходімо подивимося ванні кімнати.

– Ви гадаєте, буде зручно? Господарям це не здасться безцеремонним?

– Я переконана, що ні, – сказала місіс Бентрі. Вона звернулася до Джейсона Рада. – Ми хочемо оглянути ваші чудові нові ванні кімнати. Ви дозволите нам задовольнити цю суто домашню цікавість?

– Звичайно, – сказав Джейсон, усміхаючись. – Ідіть і втішайтеся, дівчата. Можете прийняти ванну, якщо захочете.

Місіс Олкок пішла за місіс Бентрі по коридору.

– Дуже вдячна вам, місіс Бентрі. Я сама ніколи б на таке не наважилася.

– Треба бути сміливішою, якщо ти хочеш чогось досягти, – сказала місіс Бентрі.

Вони пройшли по коридору, відчиняючи різні двері.

Безперервні «охи» й «ахи» вихоплювалися в місіс Олкок та ще у двох жінок, що приєдналися до їхньої компанії.

– Мені дуже подобається рожева ванна, – сказала місіс Олкок. – Ох, як вона мені подобається!

– А мені до вподоби та, що викладена плиткою з дельфінами, – сказала одна з двох жінок.

Місіс Бентрі з превеликим задоволенням виступала в ролі господині дому. На якусь мить вона справді забула, що дім уже їй не належить.

– Ох, ці душові, – з благоговійним страхом промовила місіс Олкок. – Не люблю митися в душі. Ніколи не знаєш, як при цьому зберегти волосся сухим.

– Було б цікаво зазирнути в спальні, – замріяно промовила одна з жінок. – Але така цікавість, либонь, буде надмірною. Ви як вважаєте?

– Я думаю, нам не слід цього робити, – сказала місіс Олкок.

Обидві з надією подивилися на місіс Бентрі.

– Я теж так думаю, – сказала місіс Бентрі, але потім їй стало їх шкода. – Але думаю, ніхто не знатиме, якщо ми зазирнемо туди лише один раз.

І поклала руку на ручку дверей.

Але проти такої цікавості господарі дому вжили заходів. Спальні були замкнені. Глибоке розчарування опанувало цікавих дам.

– Гадаю, кожному дозволено мати свої таємниці, – лагідно промовила місіс Бентрі.

Вони пішли назад коридорами. Місіс Бентрі виглянула в одне з вікон сходового майданчика. Вона побачила внизу місіс Міві (жінку з Нового Кварталу), що здавалася дуже ошатною у своїй серпанковій мереживній сукні. Вона помітила також, що з місіс Міві була Черрі, служниця міс Марпл, чиє прізвище місіс Бентрі не могла пригадати. Схоже, ті обидві жінки дуже втішалися, вони весело сміялися й розмовляли.

Несподівано дім здався місіс Бентрі старим, занепалим і дуже штучним. Так, його пофарбували новою блискучою фарбою, цілком перебудували, але це була не більш як стомлена й обтяжена роками вікторіанська садиба. «Добре, що я звідси пішла, – подумала місіс Бентрі. – Будинки як і все в цьому житті. Їхній час минає. Мій колишній будинок також мав свій час. Його підновили, перебудували, але не думаю, що він став кращим».

Несподівано до неї долинув гомін голосів, який дедалі гучнішав. Дві жінки, які були з нею, кинулися вперед.

– Що відбувається? – запитала одна. – Чутно якісь крики, ніби там щось сталося.

Вони завернули назад по коридору до сходів. Елла Зелінська бігла їм назустріч і швидко проминула їх. Вона смикнула за ручку дверей до спальні і швидко промовила:

– О, хай йому чорт! Я ж їх усі позамикала.

– Що сталося? – запитала місіс Бентрі.

– Одній людині стало погано, – коротко відказала Емма.

– О, люба, мені дуже прикро. Чи не можу я чимось допомогти?

– Я сподіваюся, серед присутніх тут є лікар?

– Я не бачила жодного з наших місцевих лікарів, – сказала місіс Бентрі, – але не сумніваюся, що хтось із них тут є.

– Джейсон телефонує, – сказала Елла Зелінські, – але їй дуже зле.

– Кому зле? – запитала місіс Бентрі.

– Місіс Бедкок, здається.

– Гізер Бедкок? Але ж із нею все було гаразд, зовсім недавно.

Елла Зелінські нетерпляче відповіла:

– З нею стався напад або щось подібне. Ви не знаєте, може, вона має якісь проблеми із серцем абощо?

– Я взагалі нічого про неї не знаю, – промовила місіс Бентрі. – Вона оселилася тут недавно. Вона з Нових Кварталів.

– Нових Кварталів? А, ви маєте на увазі оті новозбудовані оселі. Я навіть не знаю, де тепер її чоловік і який він на вигляд.

– Середніх років, русявий, скромний, – сказала місіс Бентрі. – Він прийшов із нею сюди, тож він повинен бути десь тут.

Елла Зелінські увійшла до ванної кімнати.

– Я не знаю навіть, що їй дати, – сказала вона. – Можливо, нюхальної солі, як ви вважаєте?

– Вона знепритомніла? – запитала місіс Бентрі.

– Гірше, – відповіла Елла Зелінські.

– Я подивлюся, чи зможу чимось допомогти, – сказала місіс Бентрі.

Вона обернулася й швидко рушила до сходів. Завернувши за ріг, наштовхнулася на Джейсона Рада.

– Ви бачили Еллу? – запитав він. – Еллу Зелінські?

– Вона увійшла до однієї з ванних кімнат. Вона там чогось шукає. Нюхальну сіль чи щось таке.

– Уже не треба, – сказав Джейсон Рад.

Щось у тоні його голосу вразило місіс Бентрі. Вона рвучко підвела голову.

– Їй погано? Їй зовсім погано?

– Можна сказати й так. Та бідолашна жінка померла.

– Померла? – Місіс Бентрі була приголомшена. Вона повторила те, що вже сказала раніше: – Але ж із нею все було гаразд зовсім недавно.

– Я знаю. Знаю, – сказав Джейсон. Його обличчя потемніло. – Це ж треба такому статися!

РОЗДІЛ ШОСТИЙ

І

– Ось маєте, – сказала міс Найт, ставлячи тацю зі сніданком на столик біля ліжка міс Марпл. – А як ми себе почуваємо цього ранку? Бачу, ми вже відкрили штори, – додала вона з відтінком несхвалення в голосі.

– Я прокидаюся рано, – сказала міс Марпл. – Та й ви не станете спати довго, коли доживете до мого віку, – докинула вона.

– Місіс Бентрі телефонувала, – сказала міс Найт, – десь півгодини тому. Вона хотіла поговорити з вами, але я сказала, щоб вона зателефонувала згодом, після того як ви поснідаєте. Я не збиралася турбувати вас тоді, коли ви ще не випили чаю й нічого не їли.

– Коли мені телефонують мої друзі, я хотіла б, щоб про це повідомляли зразу, – сказала міс Марпл.

– Даруйте мені, – сказала міс Найт, – але тривожити вас так рано здалося мені вкрай нерозумним. Спершу ви вип’єте чаю, з’їсте варене яєчко та грінку з маслом, а тоді ми подивимося.

– Вона телефонувала півгодини тому, – замислено промовила міс Марпл. – Тобто це було – дайте мені подумати – десь о восьмій годині.

– Ну ж бо, моя люба, не сушіть собі цим голову, – сказала міс Найт із нотками втішання в голосі. – Я сподіваюся, вона скоро зателефонує знову. Чи ви хочете, щоб я зателефонувала їй для вас?

– Ні, дякую, – сказала міс Марпл. – Я хочу з’їсти свій сніданок, поки він гарячий.

– Сподіваюся, я нічого не забула, – весело кинула міс Найт.

Але нічого не було забуто. Чай був, як і годиться, залитий окропом, яйце варилося рівно три хвилини й сорок п’ять секунд, грінка була підсмажена дуже рівно, масло подане на стіл у невеличкому горнятку, а банка з медом стояла поруч. Міс Марпл ніяк не могла заперечувати, що, з багатьох поглядів, міс Найт – справжній скарб. Старенька з’їла свій сніданок із великим апетитом. Потім знизу почувся шум пилососа. Прийшла Черрі.

В унісон із шумом пилососа лунав дзвінкий голос, який наспівував одну з найпопулярніших мелодій дня. Міс Найт, яка прийшла забрати тацю з посудом від сніданку, похитала головою.

– Мені не до вподоби, коли та молода жінка співає на весь дім, – сказала вона. – У цьому є якийсь вияв нешанобливості.

Міс Марпл легенько всміхнулася.

– Черрі ніколи навіть на думку не спадало, що вона мусить виявляти якусь надмірну шанобливість, – зауважила вона. – Навіщо це їй?

Міс Найт пирхнула і сказала:

– Тепер усе стало не так, як колись було.

– Природно, – сказала міс Марпл. – Часи змінюються. З цим необхідно миритися. – І додала: – Може, тепер ви зателефонуєте місіс Бентрі й довідаєтеся, чого вона хотіла від мене?

Міс Найт поквапилася геть. Через хвилину або дві у двері постукали, й увійшла Черрі. Вона здавалася веселою, збудженою і надзвичайно гарною. Пластиковий халат, розмальований матросами та всілякими морськими символами, був туго зав’язаний поверх її темно-синьої сукні.

– У вас гарна зачіска, – сказала міс Марпл.

– Учора ходила до перукарні, – сказала Черрі. – Волосся ще трохи жорстке, але незабаром стане нормальним. Я прийшла запитати, чи ви чули новину.

– Яку новину?

– Про те, що вчора сталося в Ґосінґтон-Холі. Ви ж знаєте, що там улаштували велике свято на користь «Служби швидкої допомоги Святого Іоанна»?

Міс Марпл кивнула головою.

– І що ж там сталося? – запитала вона.

– Одна людина померла в самому його розпалі. Така собі місіс Бедкок. Живе за рогом від нас. Не думаю, що ви з нею знайомі.

– Місіс Бедкок? – у тоні голосу міс Марпл пролунали нотки тривоги. – Але я знаю її. Я думаю – атож, так звали ту жінку, яка вибігла й підняла мене, коли, йдучи по вулиці, я спіткнулася об камінець і впала. Вона була дуже добра.

– О, Гізер Бедкок і справді дуже добра жінка, – сказала Черрі. – Аж занадто добра, як вважає дехто. Мовляв, надто вона набридлива. Але хай там як, а вона померла. Померла та й годі.

– Але чому вона померла?

– А звідки я знаю? – відповіла Черрі. – Її запросили в дім, мабуть, тому, що вона працює секретаркою у «Службі Святого Іоанна». Туди запросили і її, і мера, і багатьох інших. Наскільки мені відомо, вона випила склянку якогось трунку, і хвилин через п’ять їй стало погано, і ніхто навіть не встиг отямитись, як вона померла.

– Яка прикра подія, – сказала міс Марпл. – У неї було слабке серце?

– Вона була здоровісінька – так люди кажуть. Звісно, ніхто ніколи нічого не знає, хіба не так? У тебе можуть бути якісь проблеми із серцем, але нікому не буде про це відомо. А проте я можу одне вам сказати. Додому вони її не відправили.

Міс Марпл здавалася спантеличеною.

– Як це, не відправили її додому? Про що ви говорите?

– Про її тіло, – сказала Черрі, чий веселий настрій анітрохи не змінився. – Лікар сказав, що треба буде робити розтин. Пост-мортем чи як воно там у них називається. Він сказав, що ні від чого він її не лікував, і причина її смерті йому не відома. Мені це здається дивним, – сказала вона.

– Дивним у якому сенсі? – запитала міс Марпл.

– Ну знаєте, – на мить замислилася Черрі. – Дивним. Так, ніби щось ховається за цією смертю.

– Її чоловік дуже засмучений?

– Він був білий, як полотно. Ніколи не бачила чоловіка, якого б так приголомшила чиясь смерть. На нього навіть страшно було дивитися.

Вуха міс Марпл давно були налаштовані на найтонші нюанси, ось і тепер вона трохи схилила голову набік, як зацікавлена птаха.

– Ви її не любили? – запитала вона.

– Я майже її не знаю, – сказала Черрі. – Тобто не знала. Не можу сказати, щоб я її не любила. Але вона не належить до тих людей, які могли б сподобатися мені. Надто набридливий тип.

– Ви хочете сказати, вона належала до тих людей, які полюбляють геть у все пхати носа?

– Ні, я такого не хочу сказати. Зовсім не хочу. Вона була дуже доброю жінкою й усім хотіла робити добро. І була переконана, ніби знає, що для них найліпше. Те, що вони самі про це думають, для неї не мало ваги. Я мала таку тітку. Вона дуже любила тістечка з тмином і весь час готувала їх, і частувала ними людей, і ніколи не цікавилася, подобаються вони їм чи ні. А є ж люди, які терпіти не можуть такі тістечка, і їх нудить лише від запаху тмину. Приблизно такою була й Гізер Бедкок.

– Атож, – замислено промовила міс Марпл, – вона могла бути такою. Я знала схожих на неї людей. Такі люди, – докинула вона, – наражають себе на небезпеку, хоч вони про це й не здогадуються.

Черрі витріщилася на неї.

– Щось ви дивне кажете. Я не зовсім второпала, що ви маєте на увазі.

Прибігла міс Найт.

– Місіс Бентрі, схоже, кудись пішла, – сказала вона. – Вона нікому не сказала, куди вона йде.

– Я можу здогадатися, куди вона йде, – сказала міс Марпл. – Вона йде сюди. Мені час вставати, – додала вона.

ІI

Міс Марпл саме вмостилася у своєму улюбленому кріслі біля вікна, коли з’явилася місіс Бентрі. Вона трохи засапалася.

– Мені дуже багато треба розповісти тобі, Джейн, – сказала вона.

– Про вчорашнє свято? – запитала міс Найт. – Ви ходили на вчорашнє свято чи не так? Я й сама була там пополудні протягом короткого часу. Шатро, у якому подавали чай, було напхом напхане. Людей туди зійшлося видимо-невидимо. Мені проте не пощастило бодай краєчком ока побачити Марину Ґреґ, про що я дуже шкодую.

Вона змела зі столу кілька невидимих порошинок і сказала бадьорим голосом:

– Гадаю, ви хочете трохи побазікати наодинці, – і вийшла з кімнати.

– Схоже, вона нічого не знає, – сказала місіс Бентрі. – Вона подивилася на подругу гострим поглядом. – А ти, Джейн, звичайно, знаєш, я переконана.

– Ти маєш на увазі вчорашню смерть?

– Ти завжди все знаєш, – сказала місіс Бентрі. – Не можу зрозуміти, як тобі це вдається.

– Тут немає нічого дивного, моя люба, – сказала міс Марпл, – я довідуюся про все в той самий спосіб, що і всі інші. Моя денна помічниця Черрі Бейкер принесла мені цю новину. Гадаю, міс Найт скоро про все довідається від різника.

– І що ти про це думаєш? – запитала місіс Бентрі.

– Що я про це думаю? – повторила міс Марпл.

– Не прикидайся, Джейн, адже ти чудово розумієш, що я маю на увазі. Ідеться про ту жінку – хай там як її звуть…

– Гізер Бедкок, – сказала міс Марпл.

– Вона приходить на свято, весела й життєрадісна. Я була там, коли вона прийшла. А десь через півгодини вона опускається на стілець, каже, їй стало погано, кілька разів судомно хапає ротом повітря й помирає. Що ти думаєш про це?

– Не треба так швидко робити висновки, – сказала міс Марпл. – Уся проблема в тому, що думає про це лікар?

Місіс Бентрі кивнула головою.

– Має бути розслідування й посмертний розтин, – сказала вона. – З цього можна зробити висновок, що вони про це думають, чи не так?

– Не обов’язково, – сказала міс Марпл. – Кожен може несподівано захворіти й раптово померти, й у такому випадку лікарі мусять зробити розтин і з’ясувати причину смерті.

– Тут ідеться про більше, – сказала місіс Бентрі.

– Звідки ти знаєш? – запитала міс Марпл.

– Доктор Сенфорд прийшов додому й зателефонував до поліції.

– Хто тобі сказав?

– Старий Бріґс, – мовила місіс Бентрі. – Хоча, власне, він мені не казав нічого. Але ж ти знаєш, надвечір він ходить працювати в саду доктора Сенфорда, отож він обрізав сухі гілки біля вікон його кабінету й звідти почув, як доктор телефонував у поліційну дільницю в Мач-Бенгемі. Бріґс розповів своїй дочці, а дочка згадала про це в розмові з поштаркою, а поштарка сказала мені, – пояснила місіс Бентрі.

Міс Марпл усміхнулася.

– Бачу, що Сент-Мері-Мід не дуже змінилося й залишається майже таким, яким було й колись.

– Чутки розходяться тут так само, – погодилася місіс Бентрі. – А тепер скажи мені, Джейн, якої ти думки про все це.

– Насамперед тут треба подумати про чоловіка, – замислено промовила міс Марпл. – Він був там?

– Так, він був там. Тобі не здається, що вона сама заподіяла собі смерть? – припустила місіс Бентрі.

– Цього не могло бути, – рішуче заперечила міс Марпл. – Вона не належала до такого різновиду людей.

– Як ти на неї натрапила, Джейн?

– Того дня я вийшла прогулятися, подивитися на нові квартали і впала навпроти її будинку. Вона поставилася до мене дуже добре. Вона була надзвичайно доброю людиною.

– А ти бачила її чоловіка? Він не скидався на такого, хто міг би отруїти її?

Міс Марпл зробила жест заперечення, і місіс Бентрі пояснила:

– Ти знаєш, що я маю на увазі. Він не здався тобі схожим на майора Сміта, або Берті Джонса, або когось такого, кого ти знала багато років тому й хто отруїв свою дружину або намагався отруїти?

– Ні, – сказала міс Марпл, – він не здався мені схожим на жодного чоловіка з тих, кого я раніше знала. Але вона здалася.

– Хто – місіс Бедкок?

– Атож, – сказала міс Марпл, – вона нагадала мені жінку, яку звали Елісон Вайлд.

– І якою вона була, та Елісон Вайлд?

– Вона зовсім не знала, – повільно проказала міс Марпл, – яким є світ. Вона не знала, якими є люди. Вона ніколи про них не думала. А тому, ти розумієш, була безпорадною проти всього, що могло з нею трапитися.

– Я не думаю, що розумію бодай одне слово з того, що ти кажеш, – мовила місіс Бентрі.

– Це дуже важко пояснити точно, – провадила міс Марпл тоном вибачення. – Це походить від того, що людина завжди зосереджена на самій собі, і я не хочу цим сказати, що вона егоїстична, – додала вона. – Така людина може бути доброю, несебелюбною і навіть розважливою. Але якщо ти схожа на Елісон Вайлд, ти ніколи ясно не усвідомлюєш, що ти робиш. А тому ти ніколи не знаєш, що може з тобою статися.

– Ти не могла б висловити це трохи ясніше? – запитала місіс Бентрі.

– Я можу тобі навести метафоричний приклад. Я розповім тобі про те, що насправді ніколи не відбувалося, бо я все це вигадала.

– Розповідай, – сказала місіс Бентрі.

– Припустімо, ти прийшла до крамниці й тобі відомо, що крамарка має сина, схильного жити злочинним життям, хоч він ще й перебуває у віці підлітка. І він слухає, коли ти розповідаєш його матері про гроші, які ти тримаєш удома, або про срібні прикраси чи якісь коштовності. Ці речі збуджують тебе й тішать, і ти хочеш поговорити про них. І можливо, у цій же таки розмові ти згадуєш про вечір, коли тебе не буде вдома. Ти навіть розповідаєш про те, що ніколи не замикаєш свої двері. Ти зацікавлена тим, що говориш, у тому, що ти їй розповідаєш, бо воно весь час у тебе на думці. А потім у той самий вечір ти несподівано повертаєшся додому, бо щось забула, і бачиш, що той поганий хлопець забрався у твій дім, ти ловиш його на гарячому, і він обертається і б’є тебе кийком по голові.

– Сьогодні це може трапитися з ким завгодно, – сказала місіс Бентрі.

– Я так не думаю, – сказала міс Марпл, – адже більшість людей наділені відчуттям самозахисту. Вони усвідомлюють, що нерозумно казати або робити те чи інше перед тією людиною або людьми, які вас слухають, якщо ці люди наділені невідповідним характером. Але, як я вже тобі сказала, Елісон Вайлд ніколи не думала ні про кого, крім самої себе, – вона належала до того різновиду людей, які розповідають тобі тільки про те, що вони робили, що вони бачили, що вони відчували або що вони чули. Вони ніколи не згадують про те, що робили або що казали інші люди. Для них життя – це дорога з одностороннім рухом, рухаються по ній лише вони. Інші люди здаються їм чимось схожим – як би це сказати? – чимось схожим на шпалери, якими обклеєна кімната. – Вона помовчала, а тоді сказала: – Я думаю, Гізер Бедкок належала до таких людей.

Місіс Бентрі запитала:

– Ти думаєш, вона була такою людиною, яка могла вклепатися в халепу, не розуміючи, що робить?

– І не розуміючи, що робити це небезпечно, – сказала міс Марпл. Вона додала: – Я думаю, це єдина причина, з якої її могли вбити. Якщо, звичайно, – додала міс Марпл, – ми не помиляємося у своєму припущенні, що було скоєно вбивство.

– А ти не думаєш, що вона когось шантажувала? – припустила місіс Бентрі.

– Ой, ні, – запевнила її міс Марпл. – Вона була доброю, приязно до всіх налаштованою жінкою. Вона ніколи не стала б робити чогось подібного. – І вона роздратовано додала: – Уся ця історія видається мені просто-таки неймовірною. Цього не мало бути.

– Що ти маєш на увазі? – заохотила її місіс Бентрі.

– Мені раптом спало на думку, а чи не було це помилкове вбивство? – замислено проказала міс Марпл.

Двері відчинилися, і до кімнати майже забіг доктор Гейдок. Міс Найт дріботіла за ним.

– О, я бачу, тут усе гаразд, – сказав доктор Гейдок, дивлячись на двох дам. – Я прийшов з’ясувати, як ваше здоров’я, – сказав він, звертаючись до міс Марпл, – але нічого запитувати мені не треба. Я бачу, ви стали приймати ліки, які я вам приписав.

– Ліки, докторе?

Доктор Гейдок показав пальцем на плетиво, яке лежало на столі, поруч із нею.

– Ви почали розплутувати, – сказав він. – Правильно я вгадав?

Міс Марпл підморгнула йому – дуже легенько, майже непомітно, по-старосвітськи.

– А ви не можете, щоб не пожартувати, докторе Гейдок, – сказала вона.

– А ви не можете затулити мені очі своєю вовною, моя люба леді. Я знаю вас надто багато років. Раптова смерть у Ґосінґтон-Холі – й усі язики в Сент-Мері-Мід почали теліпатися. Хіба це не так? Убивство припускається ще до того, як стануть відомі результати розслідування.

– А коли почнеться розслідування? – запитала міс Марпл.

– Післязавтра, – повідомив доктор Гейдок, – і на той час, – провадив він, – ви, леді, детально обговорите всю цю історію, виголосите свій вердикт і, сподіваюся, з’ясуєте багато інших пунктів також. Ну, гаразд, – додав він, – я не стану гаяти тут свій час. Не годиться гаяти час на пацієнта, який не потребує моєї допомоги. Ваші щоки рожеві, очі сяють, ви почали втішатися життям. А ніщо так не лікує людину, як інтерес до життя. Піду далі своєю дорогою.

І він швидко вийшов.

– Я завжди звертаюся до нього, а не до Сенфорда, – сказала місіс Бентрі.

– І я так само, – промовила міс Марпл. – Він також добрий друг, – докинула вона замислено. – Я думаю, він прийшов, щоб мене підбадьорити й заохотити.

– Значить, це було вбивство, – сказала місіс Бентрі. Вони подивилися одна на одну. – Принаймні, лікарі так вважають.

Увійшла міс Найт. Уперше в житті обох дам опанувало надто велике нетерпіння, щоб вони з радістю зустріли принесену нею каву. Вони ледве дочекалися, коли залишаться наодинці, і тоді міс Марпл відразу ж сказала:

– Отже, Доллі, ти там була…

– Я практично бачила, як це сталося, – сказала місіс Бентрі зі скромною гордістю.

– Чудово, – сказала міс Марпл. – Я хотіла сказати – ну, ти знаєш, що я хотіла сказати. Тож ти можеш із великою точністю розповісти мені, що там було від тієї миті, коли вона прийшла.

– Мене запросили в дім, – сказала місіс Бентрі. – Статус сноба.

– І хто привів тебе туди?

– Один стрункий молодик. Я думаю, він секретар Марини Ґреґ або щось подібне. Він повів мене нагору сходами. Вони утворили щось на зразок організаційного комітету свята там, на сходах угорі.

– На сходовому майданчику? – здивовано запитала міс Марпл.

– О, вони там усе змінили. Вони зруйнували стіну перевдягальні та однієї зі спалень й створили там щось подібне до алькова, практично цілу кімнату. Вона дуже приваблива на вигляд.

– Розумію. І хто там був?

– Марина Ґреґ, вона була дуже природною і чарівною, така приваблива й граційна у своїй сіро-зеленій сукні. І її чоловік, звичайно, і та жінка, Елла Зелінські, про яку я тобі розповідала. Вона – їхній секретар. І ще було там восьмеро або десятеро людей, я думаю. Декого з них я знала, декого – ні. Деякі були працівниками кіностудії – саме їх я й не знала. Був там також вікарій і дружина доктора Сенфорда. Сам доктор прийшов пізніше, потім з’явилися також полковник та місіс Клітерінґ і головний шериф. І думаю, там був хтось із преси. І молода жінка з великою камерою, яка фотографувала.

Міс Марпл кивнула головою.

– Розповідай далі.

– Гізер Бедкок і її чоловік прийшли відразу після мене. Марина Ґреґ говорила мені дуже приємні слова, потім говорила їх іншим – о, так! – вікарію, а тоді прийшли місіс Бедкок та її чоловік. Вона, щоб ти знала, працювала секретаркою «Служби швидкої допомоги Святого Іоанна». Хтось про це сказав і наголосив на тому, як багато вона працює і який з неї цінний працівник. І Марина Ґреґ сказала їй кілька приємних слів. Потім місіс Бедкок, яка вразила мене, – мушу визнати, Джейн, жінка дуже набридлива, – стала розповідати довгу й занудну історію про те, як багато років тому вона десь зустрічалася з Мариною Ґреґ. Вона виявила велику безтактність ще й у тому, що пригадала, у якому році це було й усе таке інше. Я переконана, що не тільки актриси та кінозірки, а й звичайні люди не люблять, коли їм нагадують про їхній вік. Але, схоже, вона зовсім не подумала про це.

– Ні, – погодилася з нею міс Марпл, – вона не належала до того типу жінок, які про це думають. І що далі?

– Далі не було нічого незвичайного, крім того, що Марина Ґреґ повелася, я сказала б, трохи дивно.

– Ти хочеш сказати, вона була роздратована?

– Ні, ні, я маю на увазі зовсім не те. Щиро кажучи, я анітрохи не переконана, що вона чула бодай одне слово з тієї розповіді. Вона пильно дивилася кудись понад плечем місіс Бедкок, і коли та закінчила розповідати свою досить дурну історію про те, як покинула ліжко, будучи хворою, і вибігла з дому, щоб зустрітися з Мариною та одержати її автограф, запала дивна тиша. Потім я побачила її обличчя.

– Чиє обличчя? Місіс Бедкок?

– Ні. Обличчя Марини Ґреґ. Здавалося, вона не почула жодного слова з розповіді тієї жінки, місіс Бедкок. Вона невідривно дивилася через її праве плече на протилежну стіну. Вона так дивилася… ні, я не можу пояснити тобі, як саме вона дивилася…

– А ти спробуй, Доллі, – сказала міс Марпл, – бо я відчуваю, що це може бути дуже важливим.

– У неї був застиглий погляд, – сказала місіс Бентрі, борюкаючись зі словами, – так, ніби вона побачила щось таке – о, моя люба, як важко буває описувати те, що ти бачила! Ти пам’ятаєш про леді з Шейлота? «Тріснуло дзеркало наполовину. “Мене проклято, я ж невинна!” – зойкнула леді з Шейлота». Саме такий був у неї вигляд. Сьогодні люди сміються з Теннісона, але леді з Шейлота завжди зачаровувала мене, коли я була молода, і тепер зачаровує.

– У неї був застиглий погляд, – повторила міс Марпл замислено. – І вона дивилася понад плечем місіс Бедкок на стіну. Що було на тій стіні?

– Якась картина, думаю, – сказала місіс Бентрі. – Італійська. Думаю, то була копія однієї з мадонн Белліні, але я не певна. На тій картині Богородиця тримає на руках дитину, яка сміється.

Міс Марпл спохмурніла.

– Я не можу собі уявити, щоб картина могла так вплинути на вираз її обличчя.

– А надто, якщо ми візьмемо до уваги, що вона мусила бачити її кожного дня, – погодилася місіс Бентрі.

– Якісь люди ще підіймалися сходами?

– О, так, підіймалися.

– Хто вони були, ти пам’ятаєш?

– Ти хочеш сказати, вона могла дивитися на когось із тих людей, що підіймалися сходами?

– Звісно, могла, а чом би й ні?

– Так, звичайно, а дай-но мені подумати. Там був майор, у своєму парадному мундирі з усіма ланцюжками та регаліями, і його дружина, і був також якийсь чоловік із довгим волоссям і кумедною бородою, з тих, які вони носять сьогодні. Дуже молодий чоловік. І була там також дівчина з фотоапаратом. Вона зайняла на сходах таку позицію, щоб їй зручно було знімати всіх, хто підходив до Марини й тиснув їй руку, а ще були там двоє людей, мені незнайомих, певно, кіношники. Були там і Ґрайси з Нижньої Ферми. Були, либонь, інші, але це всі, кого я можу тепер пригадати.

– Звучить не вельми обнадійливо, – сказала міс Марпл. – А що сталося далі?

– Я думаю, Джейсон Рад штовхнув її ліктем чи сталося щось там іще, бо вона раптом отямилася й посміхнулася до місіс Бедкок, а потім стала говорити те, що й завжди говорить. Знову стала жінкою природною, милою, чарівною, одне слово, задіяла весь свій набір трюків.

– А далі?

– А далі Джейсон Рад запропонував їм випити.

– Чого випити?

– Дайкірі, думаю. Він сказав, що це улюблений коктейль його дружини. Він подав один келих їй, а другий – тій жінці, місіс Бедкок.

– Це дуже цікаво, – сказала міс Марпл. – Справді дуже цікаво. А що сталося потім?

– Я не знаю, бо в ту хвилину я пішла з групою жінок оглядати ванні кімнати. Далі пам’ятаю, як їхня секретарка прибігла до нас і сказала, що комусь там стало погано.

РОЗДІЛ СЬОМИЙ

Офіційне розслідування було коротким і принесло тільки розчарування. Чоловік упізнав померлу, а всі інші свідчення були медичними. Гізер Бедкок померла від чотирьох пігулок гіетилдексилбарбоквінделоритату або, будьмо відвертими, речовини зі схожою назвою. Не було жодних свідчень, що пояснювали б, як ця речовина потрапила в організм жертви.

Остаточні висновки від офіційного розслідування відклали на два тижні.

Коли всі почали розходитися, детектив-інспектор Френк Корніш підійшов до Артура Бедкока.

– Можна мені перекинутися з вами кількома словами, містере Бедкок?

– Звичайно, звичайно.

Артур Бедкок був схожий на уривок пожованої мотузки більше, аніж будь-коли.

– Я нічого не можу зрозуміти, – мурмотів він. – Я просто нічого не розумію.

– У мене тут машина, – сказав Корніш. – Ми поїдемо до вас додому, гаразд? Там нам буде зручніше поговорити, та й ніхто не заважатиме.

– Дякую вам, сер. Так, так, не заперечую, там справді нам буде краще поговорити.

Вони зупинилися біля акуратно пофарбованих у синій колір воріт будинку номер три на Арлінґтон-клоз. Артур Бедкок пішов першим, інспектор – за ним. Артур дістав свій ключ, але не встиг устромити його в шпарину, як двері відчинилися зсередини. Жінка, що відчинила їх, стояла там, здавалося, трохи збентежена. Артур Бедкок, схоже, розгубився від несподіванки.

– Мері, – сказав він.

– Я щойно приготувала тобі чаю, Артуре. Подумала, ти захочеш випити чаю, коли повернешся з розслідування.

– Я дуже вдячний тобі, звичайно, – мовив Артур Бедкок. Він дещо завагався, а потім сказав: – Познайомтеся. Інспектор Корніш – місіс Бейн. Вона моя сусідка.

– Бачу, – сказав інспектор Корніш.

– Я принесу ще одну філіжанку, – сказала місіс Бейн.

Вона зникла, а Артур Бедкок, у чиїх рухах була якась невпевненість, провів інспектора у світлу, обтягнуту кретоном вітальню, праворуч від холу.

– Вона дуже добра жінка, – сказав Артур Бедкок. – І завжди була такою.

– А ви давно її знаєте?

– О, ні. Лише відтоді, коли ми сюди приїхали.

– Ви живете тут уже два роки, наскільки мені відомо, чи навіть три?

– Уже близько трьох, – відповів Артур. – Але місіс Бейн оселилася тут лише півроку тому, – пояснив він. – Її син працює неподалік, і після смерті чоловіка вона перебралася жити сюди, а син живе й харчується з нею.

Місіс Бейн з’явилася якраз у цю мить, із тацею в руках, яку вона принесла з кухні. Це була темноволоса жінка років сорока, у чиєму погляді відчувалася якась невідома тривога. Кольором шкіри, що пасував до її темного волосся та очей, вона скидалася на циганку. У виразі її очей було щось трохи дивне. Вони дивилися якось напружено. Вона поставила тацю на стіл, й інспектор Корніш сказав якусь люб’язність, що ні до чого не зобов’язувала. Професійний інстинкт підказував йому бути пильним. Насторожений вираз в очах жінки, швидкоплинний страх, який промайнув у них, коли Артур відрекомендував його, не пройшов для нього непоміченим. Цей вираз легкого страху та недовіри в очах при зустрічах із представниками закону був притаманний людям, які, хай і ненавмисне, цей закон у чомусь порушили, але причини такої поведінки могли бути й іншими. Інспектор Корніш був переконаний, що тут ідеться саме про ці інші причини. Він відчував, що місіс Бейн уже мала якісь стосунки з поліцією, що примушували її тепер стерегтися й почувати себе невпевнено. Він пообіцяв собі, що спробує довідатися більше про Мері Бейн. Поставивши тацю на стіл, вона відмовилася скласти їм компанію, сказавши, що їй треба додому, і пішла.

– Вона здається дуже милою жінкою, – сказав інспектор Корніш.

– Так, і справді. Вона дуже приязна, дуже добра сусідка й дуже симпатична жінка, – погодився Артур Бедкок.

– Вона приятелювала з вашою дружиною?

– Ні, ні, я б так не сказав. У них були добрі сусідські взаємини. Але нічого особливого у плані особистих стосунків.

– Розумію. А зараз, містере Бедкок, ми хочемо здобути від вас стільки інформації, скільки ви зможете нам дати. Результати розслідування дещо приголомшили вас, чи не так?

– Справді, вони мене приголомшили, інспекторе. Звичайно, я не міг не розуміти, там було щось не так, адже Гізер ніколи не нарікала на здоров’я. Я не пам’ятаю, щоб вона хворіла протягом бодай одного дня. Тож я і сказав собі: «Тут-таки щось не так». Але справжній результат розслідування мені здається просто неймовірним, інспекторе, якщо ви розумієте, про що я кажу. Справді неймовірним. Що то, в біса, за «біетилгекс…» – він спіткнувся на цьому слові й не зміг його закінчити.

– Для тієї речовини існує й легша назва, – сказав інспектор. – Вона продається під торговою маркою «Кальмо». Вам коли-небудь доводилося її чути?

Артур Бедкок спантеличено похитав головою.

– Її частіше застосовують в Америці, ніж тут, – сказав інспектор. – І продають там без рецептів, як я зрозумів.

– А яка її дія?

– Вона приводить розум у спокійний і щасливий стан, – сказав Корніш. – Її приписують тим, хто страждає від перенапруги, тривоги, депресії, меланхолії, сонливості й усього такого іншого. Правильно приписана доза не становить небезпеки, але передозування не рекомендується. Схоже, ваша дружина прийняла вшестеро більше від звичайної дози.

Бедкок здивовано витріщився на нього.

– Гізер ніколи у своєму житті не приймала нічого подібного. Я в цьому переконаний. Вона не належала до жінок, схильних часто приймати ліки. Ніколи не переживала ні депресії, ні тривоги. Вона була однією з найвеселіших жінок, яких ви тільки можете собі уявити.

Інспектор кивнув головою.

– Розумію. І жоден лікар не приписував їй чогось подібного?

– Ні. Безперечно, що ні.

– А хто був її лікар?

– Вона була записана до доктора Сіма, але, наскільки мені відомо, жодного разу не зверталася до нього, відколи ми сюди приїхали.

Інспектор Корніш замислено сказав:

– Отже, вона не була жінкою, яка могла б відчути потребу в таких ліках або прийняти їх?

– Ні, інспекторе, вона такою жінкою не була, я в цьому переконаний. Вона прийняла їх унаслідок якоїсь помилки.

– Таку помилку дуже важко собі уявити, – сказав інспектор Корніш. – Що вона їла та пила в той день?

– Дайте-но подумати. В обід…

– Обід можна не згадувати, відтоді минуло надто багато часу. Препарат, прийнятий у такій кількості, діє швидко й раптово. Чай. Поверніться до чаю.

– Ми з нею пропхалися до шатра на території маєтку. Там була страшенна товкотнеча, але зрештою нам пощастило одержати по булочці та філіжанці чаю. Ми випили його швидко, бо в шатрі було парко, і відразу потім вийшли на свіже повітря.

– І то було все, що вона з’їла й випила – булочку та філіжанку чаю?

– Саме так, сер.

– А після цього ви увійшли в дім. Так чи не так?

– Так. До нас підійшла молода леді і сказала, що міс Марина Ґреґ буде вельми рада бачити мою дружину й мене у своєму домі. Звісно, моя дружина була на вершині щастя. Останніми днями вона тільки й говорила, що про Марину Ґреґ. Усі були збуджені. Зрештою ви, інспекторе, знаєте про це не гірше, аніж будь-хто.

– Так, справді, – сказав Корніш. – Моя дружина теж була збуджена. Зрештою люди з усієї округи заплатили свій шилінг, щоб прийти подивитися на Ґосінґтон-Хол і на те, що було там зроблено, й усі вони сподівалися бодай краєчком ока побачити й саму Марину Ґреґ.

– Молода леді привела нас у дім, – сказав Артур Бедкок, – і повела нагору сходами. Саме там відбувалися головні урочистості. Нагорі, на майданчику сходів. Але той майданчик мав тепер зовсім інший вигляд, ніж раніше, так я розумію. Він тепер був більше схожий на велику кімнату або залу, утворену з кількох колишніх кімнат, де стояли стільці та столи з трунками на них. Там було десятеро чи дванадцятеро людей, якщо не помиляюся.

Інспектор Корніш кивнув головою.

– І вас там зустріли – хто?

– Сама Марина Ґреґ. Чоловік був із нею. Я забув, як його звуть.

– Джейсон Рад, – сказав інспектор Корніш.

– О, так, хоч я відразу його й не помітив. Хай там як, а міс Ґреґ привітала Гізер дуже приязно і, здавалося, була дуже рада бачити її, а Гізер стала розповідати історію про те, як вона зустрічалася з міс Ґреґ у Вест-Індії багато років тому, й усе було, можна сказати, чудово.

– Усе було, можна сказати, чудово, – повторив інспектор. – А потім?

– А потім міс Ґреґ запитала, що ми будемо пити. І чоловік міс Ґреґ, містер Рад, подав Гізер келих із коктейлем, він називався дікері чи якось так.

– Дайкірі.

– Правильно, сер. Він приніс два келихи. Один для Гізер і один для міс Ґреґ.

– А ви, що пили ви?

– Я пив херес.

– Зрозуміло. І ви троє стояли там і пили разом?

– Ну, не зовсім так. Річ у тому, що сходами підіймалися нові люди. Там був мер і ще кілька людей – американський джентльмен і леді, здається, – і ми трохи відійшли від сходів.

– І ваша дружина випила свій дайкірі тоді?

– Ні, власне кажучи, не тоді.

– Ну знаєте, якщо вона не випила його тоді, то коли ж вона його випила?

Артур Бедкок насупився, намагаючись пригадати.

– Я думаю – вона поставила його на один зі столів. Вона побачила там кількох друзів. Думаю, то були якісь люди зі «Служби швидкої допомоги Святого Іоанна», що приїхали з Мач-Бенгема або десь звідти. Хай там хто вони були, але вона стала розмовляти з ними.

– І коли ж вона випила свій коктейль?

Артур Бедкок знову наморщив лоба, намагаючись пригадати.

– Це було трохи згодом, – сказав він. – На той час люду там побільшало. Хтось підбив лікоть Гізер, і її коктейль розхлюпався.

– Що ви сказали? – Інспектор рвучко підняв погляд. – Її коктейль розхлюпався?

– Атож, так мені пригадується… Спочатку вона взяла келих, відпила трохи і скривилась. Вона не любила коктейлів, знаєте, але з такої врочистої нагоди чому б і не випити… Проте, коли вона там стояла, хтось підбив їй руку, і коктейль розхлюпався. Він вилився їй на сукню, і, якщо я правильно пам’ятаю, то й на сукню Марини Ґреґ також. Проте міс Ґреґ повелася надзвичайно стримано, вона вдала, ніби це її анітрохи не засмутило, мовляв, ніяких плям від цього не залишиться, і дала Гізер хусточку, щоб та витерла свою сукню, а тоді подала їй келих, який тримала в руці, і сказала: «Випийте мій коктейль, я до нього ще не доторкалася».

– Отже, вона віддала їй свій власний трунок? – запитав інспектор. – Ви певні, що не помиляєтеся?

Артур Бедкок замовк на хвилину, щоб трохи подумати.

– Так, я цілком певен, що не помиляюся, – сказав він.

– І ваша дружина взяла той трунок?

– Спочатку вона не хотіла брати його, сер. Вона сказала: «Ой, ні, я не можу його у вас узяти», але міс Ґреґ засміялася і сказала: «Я сьогодні вже й так забагато випила».

– І тоді ваша дружина взяла келих, і що вона з ним зробила?

– Вона трохи відвернулася й випила його, одним ковтком, я думаю. А потім ми трохи відійшли по коридору, роздивляючись картини та штори. Ті штори були з дуже гарної тканини, ми такої раніше ніколи не бачили. А тоді я зустрів свого приятеля, радника Олкока, і ми з ним розговорилися. Я навіть не можу сказати, як довго тривала наша розмова, коли раптом я обернувся й побачив, що Гізер сидить на стільці, сама на себе не схожа, тож я підійшов до неї й запитав: «Що з тобою?» А вона мені відповіла, що почувається трохи дивно.

– Як це – трохи дивно?

– Не знаю, сер. Я не мав часу про це запитати. Її голос справді звучав дивно і якось глухо, а голова ніби гойдалася трохи. Зненацька вона захрипіла, і голова впала вниз. Вона була мертва, сер, мертва.

РОЗДІЛ ВОСЬМИЙ

І

– Сент-Мері-Мід, ви сказали? – запитав головний інспектор Кредок, рвучко підвівши голову.

Помічник комісара був трохи здивований.

– Так, – сказав він. – Сент-Мері-Мід. А в чому річ? Вам щось…

– Та нічого, – сказав Дермот Кредок.

– Це зовсім мале село, як я розумію, – провадив перший. – Хоч, звичайно, там зараз розгортається велике нове будівництво. Практично забудовують усю відстань від Сент-Мері-Мід до Мач-Бенгема, наскільки мені відомо. Кіностудія «Гелінґфорт», – додав він, – розташована по другий бік від Сент-Мері-Мід, у напрямку Маркет-Бейзинґа.

У тоні його голосу все ще лунало запитання. Дермот Кредок відчув, що він, либонь, повинен дещо пояснити.

– У тому селі я маю добру знайому, – сказав він. – У Сент-Мері-Мід. Стару леді. Вона вже зовсім старенька. Можливо, і померла, я не знаю. Але якщо ні…

Помічник комісара зрозумів, що хоче сказати йому його підлеглий, чи, принаймні, йому здалося, ніби він його зрозумів.

– Що ж, – сказав він, – це допоможе вам «проникнути» в те середовище. Місцеві плітки завжди несуть у собі якусь інформацію. Це взагалі досить дивна історія.

– Графство вирішило покликати нас на допомогу? – запитав Дермот.

– Так. Я маю лист від головного констебля. Вони, схоже, не вважають цю справу суто місцевою. Найбільший будинок у тій місцевості, Ґосінґтон-Хол, нещодавно купили кінозірка Марина Ґреґ та її чоловік. Вони знімають фільм у своїй новій кіностудії, у «Гелінґфорті», фільм, у якому Марина грає головну роль. Вони влаштували на території свого маєтку свято на користь «Служби швидкої допомоги Святого Іоанна». Убита жінка – її звали місіс Гізер Бедкок – була місцевим секретарем тієї служби й виконала більшу частину адміністративної роботи з підготовки до свята. Схоже, вона була компетентною й розумною жінкою, яку любили в тій місцевості.

– Така собі жінка-бос? – припустив Кредок.

– Цілком можливо, – відповів помічник комісара. – Проте мій досвід показує, що жінок-босів убивають рідко. Я не знаю, чому. Одне слово, то була досить сумна історія. На свято, як розповідають, прийшло дуже багато народу, погода була чудова, все відбувалося згідно з планом. Марина Ґреґ та її чоловік організували невеличкий приватний прийом у Ґосінґтон-Холі. Там було від тридцяти до сорока людей. Місцеве начальство, кілька людей, пов’язаних зі «Службою Святого Іоанна», кілька особистих друзів Марини Ґреґ і кілька діячів та працівників кіно. Усе було гарно й мирно, всі почували себе щасливими. Але сталася неймовірна й фантастична подія: Гізер Бедкок була там отруєна.

Дермот Кредок замислено проказав:

– Комусь заманулося обрати дивне місце для злочину.

– Так само думає й головний констебль. Якщо в когось виникло бажання отруїти Гізер Бедкок, навіщо було робити це в той день і за таких обставин? Існували сотні простіших способів. Вельми ризиковано доливати смертельну дозу отрути в коктейль у натовпі з двадцятьох або тридцятьох людей. Хтось повинен був щось побачити.

– А отрута справді була в тому коктейлі?

– Так, вона справді була в тому коктейлі. Тут усе детально викладено. Довжелезна й неймовірно заплутана назва, одна з тих, що їх так полюбляють лікарі, але насправді досить відома речовина, яку застосовують для лікування в Америці.

– В Америці? Зрозуміло.

– Не тільки там, а й у нас. Але на тому березі Атлантичного океану вона більш відома. У малих дозах ця мікстура вельми корисна.

– На неї треба виписувати рецепт чи її можна купити вільно?

– Ні. Потрібен рецепт.

– Атож, історія дивна, – сказав Дермот. – Гізер Бедкок була якось пов’язана з тими кіношниками?

– Ні, не була.

– А хтось із членів її родини там був?

– Її чоловік.

– Її чоловік, – замислено повторив Дермот.

– Так, думка про чоловіка приходить у першу чергу, – погодився помічник комісара, – але наш місцевий працівник – здається, його звуть Корніш – не думає, що чоловік до цього причетний, хоч і повідомляє, що Бедкок розгублювався та нервував, але він слушно зазначає, що цілком респектабельні люди нерідко так поводяться, коли їх допитує поліція. Схоже, подружжя Бедкоків було вірними й відданими одне одному людьми.

– Одне слово, тамтешня поліція не думає, що чоловік убитої причетний до її смерті. Схоже, справа справді цікава. Я так розумію, що мушу їхати туди, сер?

– Так. І я раджу вам поквапитися, Дермоте. Кого ви хочете взяти із собою?

Дермот поринув у роздуми на хвилину або дві.

– Мабуть, Тідлера, – сказав він замислено. – Він добрий працівник, а до того ж він кінозірка. Це може виявитися корисним.

Помічник комісара кивнув головою.

– Бажаю успіхів, – сказав він.

IІ

– Оце так! – вигукнула міс Марпл, її щоки зарожевіли від радості й подиву. – Справжній сюрприз! Як вам ведеться, мій любий хлопчику, – хоч ви вже далеко не хлопчик. Хто ви тепер, головний інспектор чи начальник, для якого вони вигадали нову назву – командер?

Дермот пояснив їй, яке звання він тепер носить.

– Думаю, мені немає потреби запитувати, що ви тут робите, – сказала міс Марпл. – Наше місцеве вбивство визнане гідним уваги самого Скотленд-Ярду.

– Вони передали справу нам, – сказав Дермот, – і тому я, природно, насамперед з’явився до нашого місцевого представника.

– Ви маєте на увазі… – мовила міс Марпл, трохи почервонівши.

– Так, тітонько, я мав на увазі вас, – сказав Дермот таким тоном, ніби говорив про щось само собою зрозуміле.

– Боюся, – сказала міс Марпл із жалем у голосі, – що я втратила кваліфікацію останнім часом. Тепер я так рідко виходжу на люди.

– Але навіть виходячи рідко, ви падаєте саме там, де вам допомагає підвестися жінка, яку вб’ють через десять днів, – сказав Дермот Кредок.

Міс Марпл видала звук, який можна було витлумачити як вигук легкого подиву.

– Не знаю, звідки ви могли про це довідатися, – сказала вона.

– Не розумію, чому ви здивовані, – сказав Дермот Кредок. – Ви самі казали мені, що в селі кожен знає про все. І не для протоколу, – додав він. – Ви зрозуміли, що її вб’ють, відразу, як тільки подивилися на неї?

– Звісно, ні, звісно, ні! – вигукнула міс Марпл. – Як вам таке могло спасти на думку?

– А ви не помітили в очах її чоловіка виразу, що нагадав би вам про Гаррі Сімпсона, або Девіда Джонса, або когось такого, кого ви знали багато років тому й хто потім штовхнув свою дружину в провалля?

– Ні, не помітила! – вигукнула міс Марпл. – І я цілком переконана в тому, що містер Бедкок не спроможний учинити таке підле вбивство. Принаймні, майже впевнена, – додала вона, замислившись на мить.

– Та оскільки людська природа є такою, якою вона є… – зловтішно помурмотів Кредок.

– Тут ви не помилилися, – погодилася з ним міс Марпл і докинула: – Гадаю, він досить скоро переживе своє велике горе й довго не тужитиме за нею…

– Чому? Вона знущалася з нього?

– Ні, звичайно, – сказала міс Марпл, – але я не думаю, що вона була – не знаю, як би це висловити, – жінка розважлива. Добра – так. Але не розважлива. Вона любила його й доглядала, коли він був хворий, дбала про те, щоб нагодувати його й добре вести їхнє домашнє господарство, але навряд чи вона коли-небудь цікавилася тим, що він відчуває або думає. Така поведінка жінки робить життя її чоловіка дуже самотнім.

– Он як, – сказав Дермот, – а є надія, що в майбутньому він почуватиметься менш самотнім?

– Думаю, він одружиться знову, – сказала міс Марпл. – Можливо, навіть дуже скоро. І мабуть, на превеликий жаль, знову одружиться з жінкою такого самого різновиду. Я маю на увазі, що то буде жінка із сильнішою індивідуальністю, ніж його власна.

– Ви маєте когось на прикметі? – запитав Дермот.

– Ні, я конкретно нікого не знаю, – сказала міс Марпл. І з жалем додала: – Але я так мало знаю.

– Але що ви думаєте? – запитав у неї Дермот Кредок. – Адже ви ніколи не відмовлялися думати.

– Я думаю, – несподівано сказала міс Марпл, – що вам треба поговорити з місіс Бентрі.

– Місіс Бентрі? А хто вона така? Котрась із кінолюду?

– Ні, – мовила міс Марпл. – Вона живе в Іст-Лоджі, у садибі Ґосінґтон. Вона була на святі в той день. Їй раніше належав Ґосінґтон. Їй та чоловікові, полковникові Бентрі.

– Вона була на святі? І щось там бачила?

– Я думаю, буде краще, коли вона сама вам розповість, що там бачила. Можливо, те, що вона розповість, і не матиме безпосереднього стосунку до справи, але воно зможе – як би це висловити? – навіяти вам певні думки. Скажіть їй, що це я послала вас до неї, і я думаю, буде добре, якщо ви нагадаєте їй про леді з Шейлота.

Дермот Кредок подивився на неї, трохи схиливши голову набік.

– Леді з Шейлота, – повторив він. – Це якісь кодові слова, чи не так?

– Я не думала надавати їм такого змісту, – сказала міс Марпл. – Але вони їй підкажуть, що я маю на увазі.

Дермот Кредок підвівся на ноги.

– Я ще прийду, – попередив він її.

– Це дуже добре з вашого боку, – сказала міс Марпл. – Можливо, якщо ви зможете викроїти час, ви прийдете до мене якогось дня, і ми з вам вип’ємо чаю. Якщо ви досі п’єте чай, – додала вона з певним смутком у голосі. – Я знаю, що сьогодні багато молодих людей схильні пити тільки щось міцне. Вони вважають, що пообідній чай – це якийсь пережиток.

– Я не настільки молодий, – сказав Дермот Кредок. – Атож, я прийду до вас одного дня, і ми вип’ємо чаю. Ми вип’ємо чаю й побазікаємо, попліткуємо про село. До речі, ви знайомі з якимись кінозірками або працівниками кіностудії?

– Не знаю анікогісінько з них, – мовила міс Марпл. – А про них мені відомо лише те, що я довідалася з чуток, – докинула вона.

– Ви завжди довідуєтеся багато з чуток, – сказав Дермот Кредок. – До побачення. Я був дуже радий побачитися з вами.

ІІІ

– Добрий день, добрий день, – сказала місіс Бентрі, дещо розгубившись, коли Дермот Кредок відрекомендувався й пояснив, хто він такий. – Нечасто доводиться зустрічатися з такими людьми. А хіба вас не завжди супроводжують сержанти?

– Сержант зі мною приїхав, – відповів Кредок. – Але він виконує іншу роботу.

– Здійснює рутинні допити? – запитала місіс Бентрі з упевненістю в голосі.

– Щось у такому дусі, – серйозним голосом відповів Дермот.

– А Джейн Марпл послала вас до мене, – промовила місіс Бентрі, проводячи його до невеличкої вітальні. – Я саме працювала з квітами, – пояснила вона. – Сьогодні один із тих днів, коли квіти поводяться украй вередливо й не хочуть робити те, чого ти від них вимагаєш. Вони або стримлять там, де зовсім не треба, щоб вони стриміли, або не хочуть лягати там, де тобі треба, щоб вони лягли. Тому я рада, що можу на певний час відвернути увагу від них, а надто коли йдеться про таку цікаву тему. Отже, то справді було вбивство, так?

– А ви думаєте, то було вбивство?

– Я думаю, то міг бути й нещасливий випадок, – сказала місіс Бентрі. – Ніхто не сказав нічого конкретного, я маю на увазі офіційну заяву, звісно. Лише дурне твердження про те, що невідомо, як саме отрута потрапила в коктейль і хто її туди долив. Але, звичайно, всі ми говоримо про вбивство.

– І про те, хто його вчинив?

– Хоч як дивно, а про це ніхто жодних здогадів не висловлює. Бо, наприклад, я реально не бачу, хто міг би його вчинити.

– Ви маєте на увазі, що не можете собі уявити, хто мав би фізичну змогу його вчинити?

– Ні, ні, зовсім не те. Я вважаю, що фізично вчинити це було б важко, але можливо. Ні, я маю на увазі, що неможливо уявити собі, яка людина захотіла б зробити це.

– Тобто ніхто, на вашу думку, не захотів би вбивати Гізер Бедкок?

– Атож, відверто кажучи, я не можу уявити жодної такої людини, яка захотіла б убити Гізер Бедкок. Мені довелося бачити її кілька разів під час різних місцевих подій. Дівчатка-скаути, «Служба швидкої допомоги Святого Іоанна», всілякі справи, пов’язані з діяльністю парафії. Треба визнати, вона була досить надокучливою жінкою. З будь-якого приводу фонтан ентузіазму і стільки балаканини, що кінця їй не видно. Але за це ніхто нікого не вбиває. Вона належала до того різновиду людей, що коли в давні дні одна з таких жінок наближалася до парадних дверей, ви квапилися сказати своїй покоївці, – а ми тоді мали на службі в себе таких вельми корисних дівчат, – що нас «немає вдома» або «немає вдома для гостей», якщо совість не дозволяла покоївці збрехати.

– Тобто чимало людей залюбки уникнули б її товариства, але нікому не спало б на думку усувати її назавжди?

– Дуже точно сформульовано, – сказала місіс Бентрі, схвально кивнувши головою.

– Великих грошей вона не мала, – уголос міркував Дермот, – а тому ніхто не збагатився б унаслідок її смерті. Схоже, її могли не любити, але підстав ненавидіти її ні в кого не було. А шантажувати кого-небудь вона не могла?

– Їй ніколи б і на думку не спало щось подібне, – сказала місіс Бентрі. – Вона була жінкою совісною й принциповою.

– А її чоловік не мав інтрижку з якоюсь іншою жінкою?

– Не думаю, – сказала місіс Бентрі. – Я бачила його лише на святі. Він був схожий на уривок пожованої мотузки. Начебто й пристойний чоловік, але якийсь жалюгідний.

– Небагато варіантів у нас залишається, чи не так? Мабуть, вона щось знала.

– Щось знала?

– Щось таке, що могло завдати комусь шкоди.

Місіс Бентрі знову похитала головою.

– Сумніваюся, – сказала вона. – Сумніваюся й дуже сумніваюся. Вона справила на мене враження жінки, яка, якби щось про когось знала, то не могла б не теліпати про це язиком, а отже, про це знали б усі.

– Тоді й цей варіант відпадає, – сказав Дермот Кредок, – і мені залишається тільки сказати вам, із чим я сюди прийшов. Міс Марпл, якою я щиро захоплююся і яку глибоко шаную, сказала мені, щоб я вам нагадав про леді з Шейлота.

– А, он воно що! – сказала місіс Бентрі.

– Дещо пригадалося й мені, – сказав Дермот Кредок. – Вона дивилася на Камелот, чи не так?

Вітер здмухнув павутину,

Тріснуло дзеркало наполовину.

«Мене проклято, я ж невинна!» —

Зойкнула леді з Шейлота.

– Саме так. Вона дивилася туди, – підтвердила місіс Бентрі.

– Я прошу вашого пробачення. Хто дивився? І куди?

– Дивилася саме таким поглядом, – сказала місіс Бентрі.

– Хто дивився таким поглядом?

– Марина Ґреґ.

– А, Марина Ґреґ! Коли це було?

– Хіба Джейн Марпл не розповіла вам?

– Вона не розповіла мені нічого. Вона послала мене до вас.

– Даремно вона так зробила, – сказала місіс Бентрі, – адже вона вміє розповідати набагато краще, ніж я. Мій чоловік мав звичай казати, що я уриваю мало не кожну свою фразу, і він ніколи не міг зрозуміти, про що я, власне, розповідаю. Та коли ви бачите, як хтось дивиться на щось таким поглядом, ви не можете не запам’ятати його.

– Розкажіть мені про той погляд, – попросив Дермот Кредок.

– Це було на святі. Я називаю той прийом святом, бо як інакше його назвати? Але то був справді невеличкий прийом на майданчику сходів, де вони облаштували щось подібне до холу. Марина Ґреґ була там і її чоловік. Вони запросили туди декого з нас. Вони запросили мене тому, що я раніше володіла цим будинком, і вони запросили Гізер Бедкок та її чоловіка, бо вона взяла на себе організаційні приготування до свята. І ми піднялися туди сходами приблизно водночас, тож я стояла там, зовсім поруч, і не могла цього не помітити.

– Зрозуміло. І що ж ви помітили?

– Ну, знаєте, місіс Бедкок дала волю своєму язику, як то роблять люди, коли зустрічаються зі знаменитостями. Мовляв, як це чудово і яке вони переживають хвилювання, адже вони завжди мріяли про зустріч із ними. І вона почала розповідати довгу історію про те, як одного разу їй уже випало щастя зустрітися з Мариною і яке збудження тоді її опанувало. А я, знаєте, тоді подумала: як важко, певно, бідолашним знаменитостям вислуховувати все це захоплене базікання й відповідати на нього приязною усмішкою – від такого і схибнутися можна. І тоді раптом помітила, що на обличчі Марини Ґреґ немає приязної усмішки. Вона лише стояла, ніби заціпенівши і втупившись в одну точку.

– Вона втупилася… в місіс Бедкок?

– Ні, ні, вона, здавалося, забула про місіс Бедкок. Тобто навряд чи вона чула, що там базікає місіс Бедкок, дивлячись поглядом, який би я назвала поглядом леді з Шейлота, так, ніби вона раптом побачила щось жахливе, щось таке, що вселяло їй моторошний жах; вона ніби не могла повірити власним очам, і їй було на це нестерпно дивитися.

– Мене проклято, я ж невинна? – припустив Дермот Кредок.

– Саме так. Тому я й називаю такий погляд поглядом леді з Шейлота.

– Але на що вона дивилася, місіс Бентрі?

– Хотіла б я знати!

– Вона стояла нагорі сходів, ви кажете?

– Вона дивилася над головою місіс Бедкок – ні, над її плечем, я думаю.

– Прямо над серединою сходів?

– Можливо, трохи ближче до одного боку.

– І сходами підіймалися люди?

– О, так, я думаю, їх було там п’ятеро або шестеро.

– Вона дивилася конкретно на когось із них?

– Я не знаю, – відповіла місіс Бентрі. – Розумієте, я дивилася не туди. Я дивилася на неї. Сходи були в мене за спиною. Я тоді подумала: можливо, вона дивиться на одну з картин.

– Але вона повинна знати картини добре, якщо живе в тому будинку.

– Так, так, звичайно. Ні, я думаю, вона дивилася на когось із людей. Цікаво, на кого саме?

– Спробуймо це з’ясувати, – сказав Дермот Кредок. – Чи можете ви пригадати, хто були ті люди?

– Ну, я знаю принаймні, що там був мер із дружиною. Був іще один чоловік – думаю, репортер – з рудим волоссям, бо мене відрекомендували йому пізніше, але прізвища не пам’ятаю. Я ніколи не чую прізвищ, коли мені їх називають. Ґелбрейт – чи якось так. Крім того, там був великий чорний чоловік. Я не маю на увазі негра – я лише хочу сказати, що весь він був якийсь дуже темний і могутній. А з ним – актриса. Надміру білява, з норковим коміром. І старий генерал Барнстейпл із Мач-Бенгема. Він уже, бідолаха, втратив останній розум. Навряд чи хтось міг би вжахнутися, дивлячись на нього. О, мало не забула! Були там ще старі Ґрайси з ферми.

– Це всі, кого ви можете пригадати?

– Звичайно, там могли бути й інші. Але зрозумійте, я тоді ні до кого не придивлялася. Я знаю, що мер із дружиною, генерал Барнстейпл та американці прийшли приблизно в той час. І були там люди, які знімали фотографії. Один, думаю, був місцевий фотограф, і була дівчина з Лондона, така собі богемна особа з довгим волоссям і досить великим фотоапаратом.

– І ви думаєте, що до одного з тих людей був прикутий погляд Марини Ґреґ, який так змінив вираз її обличчя?

– Я, знаєте, тоді не думала нічого, – відверто зізналася місіс Бентрі. – Я просто здивувалася, чому вона дивиться таким дивним поглядом, і більше про це не думала. Проте потім людина згадує про такі речі. Але, звичайно, – чесно зізналася місіс Бентрі, – я могла все це вигадати, уявити собі. Зрештою в неї могли несподівано розболітися зуби, або гостра шпилька встромилася їй у тіло, або шпигнув гострий біль. У таких випадках людина нерідко намагається нічого не показати й поводитись, як звичайно, проте вираз її обличчя не може не стати жахливим.

Дермот Кредок засміявся.

– Я радий бачити, що ви реалістка, місіс Бентрі, – сказав він. – Як ви самі припускаєте, моторошний погляд Марини Ґреґ міг пояснюватися однією з таких причин. Але це факт, безперечно, цікавий, і він може нам щось підказати.

Він похитав головою й подався до поліційного відділка в Мач-Бенгем – щоб відрекомендуватися там офіційно.

РОЗДІЛ ДЕВ’ЯТИЙ

І

– Отже, на місцевому рівні ви не виявили нічого цікавого? – запитав Кредок, підсуваючи свій портсигар до Френка Корніша.

– Абсолютно нічого, – відповів Корніш. – Ані ворогів, ані сварок, із чоловіком чудові стосунки.

– Про іншу жінку або іншого чоловіка теж не йдеться?

Співрозмовник Кредока похитав головою.

– У цьому плані нічого. Жодного натяку на скандал. Вона не належала до жінок, яких ми називаємо сексуальними. Брала участь у роботі численних комітетів та всіляких організацій, їй іноді трохи заздрили, тільки й усього.

– А чоловік не хотів одружитися з якоюсь іншою жінкою? Яка, скажімо, працює в тому самому офісі, де працює й він?

– Він працює у фірмі «Бідл-енд-Расел», агенти та експерти з нерухомого майна. Там є така собі Флорі Вест із хворою щитовидкою і міс Ґрандл, якій щонайменше півсотні років і в якої не більше привабливості, ніж у копиці сіна, нічого, що могло б розбудити хіть у чоловіка. Хоч я особливо не здивувався б, якби він незабаром одружився.

Кредок виявив зацікавленість.

– Із сусідкою, – пояснив Корніш. – Вона вдова. Коли я повернувся сюди разом із ним з офіційної процедури розслідування, вона вже була тут. Приготувала йому чай і всіляко піклувалася про нього. Він здавався здивованим і вдячним. Якби ви мене запитали, я сказав би вам, що вона хоче одружити його на собі, а він, бідолаха, навіть не здогадується про це.

– А що вона за жінка?

– Досить симпатична, – визнав Корніш. – Не дуже молода, але вродлива, такою собі прикметною циганською вродою. Смаглява, з карими очима.

– А як її звуть?

– Бейн. Місіс Мері Бейн. Вдова.

– А що робив її чоловік?

– Не маю уявлення. У неї син, який працює тут, поблизу, і живе з нею. Вона виглядає на спокійну, респектабельну жінку. Проте в мене таке відчуття, ніби я вже десь її бачив. – Він подивився на свого годинника. – За десять хвилин дванадцята. Я домовився, що вас сьогодні приймуть у Ґосінґтон-Холі о дванадцятій годині. Нам пора їхати туди.

IІ

Очі Дермота Кредока, що, як і завжди, здавалися лагідно неуважними, насправді подумки занотовували кожну особливість, яку він помічав у Ґосінґтон-Холі. Інспектор Корніш привіз його сюди, передав молодикові на ім’я Гейлі Престон і тактовно покинув їх наодинці. Після того Дермот Кредок тільки те й робив, що лагідно кивав головою у відповідь на балаканину Престона. Гейлі Престон, як він зрозумів, працював на Джейсона Рада й був у нього чи то агентом із реклами, чи то помічником, чи то особистим секретарем або виконував усі ці обов’язки. Він говорив багато, говорив вільно й розлого, щоправда, досить монотонно, але в якийсь хитромудрий спосіб йому щастило майже не повторюватися. Це був приємний молодик, який прагнув, аби його переконаність у тому, що все відбувається найкраще в цьому найкращому зі світів, сформована на основі поглядів, схожих на погляди доктора Панґлоса з вольтерівського «Кандіда», поділялася всіма тими, у чиєму товаристві йому випадало бути. Він сказав кілька разів і щоразу по-різному, яка прикра й ганебна подія тут сталася, як усі стурбовані, у якому розпачі перебуває Марина, а містер Рад не може навіть висловити, як те, що сталося, вибило його з рівноваги і як він не може навіть збагнути, чому воно могло статися. Можливо, та жінка мала певну алергію на деякі речовини? Він висловлює цю думку як одне з припущень – адже алергії нерідко призводять до тяжких наслідків. Головний інспектор Кредок може розраховувати на будь-яку співпрацю та допомогу, що може надати йому кіностудія «Гелінґфорт» та її працівники. Він може ставити які завгодно запитання, оглядати все, що йому заманеться. Якщо вони матимуть змогу допомогти йому в будь-який спосіб, вони йому допоможуть. Усі вони відчувають глибоку повагу до місіс Бедкок, усі цінували її щиру відданість своєму суспільному обов’язку й ту неоціненну працю, яку вона зробила для «Служби швидкої допомоги Святого Іоанна».

Потім він заговорив знову – іншими словами, але вони були наповнені тим самим змістом. Важко було б уявити когось іншого з такою готовністю до співпраці. Разом із тим він спробував донести до свідомості інспектора, наскільки ця подія далека від целофанового світу кіностудії; але при тому підтвердив, що містер Джейсон Рад і міс Марина Ґреґ чи будь-які люди, що мешкають у цьому будинку, готові докласти всіх зусиль і допомогти розслідуванню в будь-який із можливих способів. Виголошуючи свою промову, він, либонь, разів сорок чотири згідливо кивнув головою. Дермот Кредок скористався з паузи і сказав:

– Дуже вам дякую.

Це було сказано спокійно, але з рішучістю, яка змусила містера Гейлі Престона аж підстрибнути на місці.

– Отже… – сказав він і замовк, чекаючи.

– Ви сказали, я можу ставити будь-які запитання?

– Звичайно. Звичайно. Я вас слухаю.

– Це те місце, де вона померла?

– Місіс Бедкок?

– Місіс Бедкок. Це те місце?

– Так. Саме тут вона й померла. Я можу показати вам стілець, на якому вона тоді сиділа.

Вони стояли на розбудованому майданчику сходів. Гейлі Престон пройшов трохи по коридору й показав Кредоку на дубове крісло з ручками досить незвичайної конструкції.

– Вона сиділа тут, – сказав він. – Сказала, що почуває себе зле. Хтось пішов принести їй чогось, і тоді вона просто вмерла, тут-таки у кріслі.

– Зрозуміло.

– Я не знаю, чи бачилася вона з лікарем десь недавно. Чи була вона попереджена про те, що в неї негаразд із серцем…

– У неї було все гаразд із серцем, – сказав Дермот Кредок. – Вона була здоровою жінкою. Вона померла від ушестеро більшої дози речовини, офіційну назву якої не наважуся повторити, але яка, наскільки мені відомо, має також набагато простішу назву – кальмо.

– Я знаю речовину, що так називається, знаю, – сказав Гейлі Престон. – Я сам іноді приймаю її.

– Справді? Це дуже цікаво. І вона справляє на вас добрий ефект?

– Чудовий, просто чудовий. Вона збадьорює, і вона ж таки заспокоює, якщо ви розумієте, про що я кажу. Природно, – додав він, – її слід приймати у відповідних дозах.

– А чи присутня ця речовина в домі?

Кредок знав відповідь на це запитання, але він поставив його так, ніби її не знав. Гейлі Престон відповів йому з цілковитою відвертістю:

– Скільки завгодно. Пляшечка цієї мікстури є майже в кожній шафці в кожній із ванних кімнат.

– Що аж ніяк не полегшує наше завдання.

– Звичайно, ні, – сказав Гейлі Престон. – Вона могла сама прийняти мікстуру, не знаючи, як я вже сказав, що в неї алергія на цю речовину.

Кредок подивився на нього з виразом сумніву. Гейлі Престон зітхнув і сказав:

– Вам точно відомо, яку дозу вона прийняла?

– Точно. Доза була смертельною, і місіс Бедкок сама прийняти її не могла. Ми з’ясували, що вона ніколи нічого у своєму житті не приймала, крім соди або аспірину.

Гейлі Престон похитав головою і сказав:

– Тоді це справді створює для нас проблему. Справді створює.

– Де містер Рад і міс Ґреґ приймали своїх гостей?

– Просто тут, – сказав Гейлі Престон, підійшовши туди, де закінчувалися сходи.

Головний інспектор Кредок стояв поруч із ним. Він подивився на стіну навпроти себе. Посередині він побачив італійську мадонну з дитиною. Добра копія, припустив він, якоїсь дуже відомої картини. Мадонна в синій хламиді підіймала вгору малюка Ісуса, й обоє, дитина й мати, сміялися. По обидва боки від Богородиці стояли групи людей, що, задерши голови, дивилися на дитину. Одна з найгарніших мадонн, подумав Дермот Кредок. Праворуч і ліворуч від картини були два вузькі вікна. Загальна композиція з картини й вікон створювала чудове враження, але він не побачив у ній нічого такого, що примусило б жінку дивитися поглядом леді з Шейлота, яка відчула на собі прокляття долі.

– Люди, звичайно, підіймалися сходами? – запитав він.

– Так. Хоч їх було там зовсім небагато. Декого привів я, інших супроводжувала Елла Зелінські, секретарка містера Рада. Ми хотіли, щоб усе відбувалося приємно й неформально.

– А ви були тут, коли прийшла місіс Бедкок?

– Мені соромно признатися вам у цьому, головний інспекторе Кредок, але я просто не пам’ятаю. У мене був список прізвищ, я виходив у сад і на подвір’я й приводив людей у дім. Я відрекомендовував їх, давав їм випити й виходив, щоб привести наступних. У той час я не знав, яка ця місіс Бедкок на вигляд, і вона була не в моєму списку.

– А як щодо місіс Бентрі?

– Ви про жінку, що раніше володіла цим будинком, так? Якщо я не помиляюся, то вона й місіс Бедкок зі своїм чоловіком прийшли приблизно водночас. – Він зробив паузу. – Десь тоді прийшов і мер. У нього на шиї висів великий ланцюг, а його русява дружина була в небесно-синій сукні з мереживами. Я пам’ятаю їх усіх. Але я нікому з них не наливав трунків, бо знову й знову мусив спускатися вниз і приводити наступну групу.

– А хто наливав їм трунки?

– Не можу точно сказати. Нас було троє або четверо на тому чергуванні. Я знаю, що я саме спускався вниз, коли мер підіймався сходами.

– А хто ще був на сходах, коли ви спускалися ними, якщо пам’ятаєте?

– Джим Ґелбрейт, один із газетярів, що мав писати репортаж про свято, і ще троє або четверо людей, яких я не знав. Там було двоє фотографів, один із місцевих, я не пам’ятаю, як його звуть, і богемна дівиця з Лондона, що спеціалізується на незвичайних ракурсах. Вона прилаштувала свій фотоапарат під таким кутом, щоб могла знімати міс Ґреґ, яка приймала гостей. А ще, дайте-но мені подумати, саме тоді з’явився Ардвік Фен.

– А хто такий Ардвік Фен?

Гейлі Престон виглядав шокованим.

– Він дуже велике цабе, головний інспекторе. Дуже велике цабе на телебаченні та у світі кіно. Ми навіть не знали, що він перебував у цій місцевості.

– То його поява була для вас сюрпризом?

– Безперечно, була, – сказав Престон. – Він і справді влаштував нам приємний сюрприз, з’явившись цілком несподівано.

– Він старий друг міс Ґреґ та містера Рада?

– Був старим другом Марини багато років тому, коли вона була одружена зі своїм другим чоловіком. Але мені невідомо, наскільки добре знав його Джейсон.

– Проте то був приємний сюрприз, коли він з’явився?

– Безперечно. Усі ми були в захваті.

Кредок кивнув головою і перевів розмову на інші теми. Він став доскіпливо розпитувати про трунки, про те, з чого їх готували, як подавали, хто їх розносив, які постійні або найняті слуги були на чергуванні. Відповіді, які він одержував на ці запитання, давали надію сподіватися, що, як уже натякнув йому інспектор Корніш, хоч кожен із тих тридцятьох людей дуже легко міг отруїти Гізер Бедкок, а проте кожного з тих тридцяти хтось міг побачити, якби він це робив! То був, на думку Кредока, великий шанс, якого не можна було втрачати.

– Дякую вам, – нарешті сказав він. – А зараз я хотів би, якщо можна, поговорити з міс Мариною Ґреґ.

Гейлі Престон похитав головою.

– Мені шкода, – сказав він, – мені справді шкода, але про це й мови не може бути.

Брови в Кредока підсмикнулися вгору.

– Чому?

– Вона лежить без руху. Цілковитий занепад сил. Зараз вона перебуває під безпосереднім наглядом свого приватного лікаря. Він написав довідку, яка підтверджує її хворобу. Зараз я вам її покажу.

Кредок узяв довідку й прочитав її.

– Розумію, – сказав він. Потім запитав: – А що, Марина Ґреґ постійно має при собі лікаря?

– Вони перебувають у стані безперервної напруги, ці актори й актриси. Кожен із них – як напнута струна. Тому вважають, що кожна кінозірка повинна мати приватного лікаря, добре обізнаного з будовою її організму та нервової системи. Моріс Джилкріст має дуже добру репутацію. Він наглядає за здоров’ям Марини Ґреґ уже протягом багатьох років. Чотири останні роки вона дуже хворіла, певно, ви читали про це. Вона лежала в лікарні протягом тривалого часу. Лише близько року тому до неї повернулися сили й здоров’я.

– Розумію.

Побачивши, що Кредок далі не наполягає, Гейлі Престон відчув очевидну полегкість.

– Може, хочете поговорити з містером Радом? – запропонував він. – Він буде, – провадив він, подивившись на свого годинника, – він приїде з кіностудії десь через десять хвилин, якщо можете зачекати.

– Гаразд, я зачекаю, – сказав Кредок. – А тим часом… Доктор Джилкріст тут, у домі?

– Так, він тут.

– Тоді я хотів би поговорити з ним.

– Будь ласка. Зараз я його покличу.

Молодик поквапився геть. Дермот Кредок замислено стояв нагорі сходів. Звичайно ж, нажаханий погляд, який описала місіс Бентрі, міг цілком бути витворений її уявою. Вона належить до тієї породи людей, подумав він, які дуже легко перестрибують до висновків. Але він не міг не припускати, що висновок, який вона зробила зі своїх спостережень, правильний. Не заходячи так далеко, як порівнювати погляд Марини Ґреґ із поглядом леді з Шейлота, яка відчула грізне застереження долі, Марина Ґреґ могла побачити щось таке, що засмутило або роздратувало її. Щось таке, що примусило її забути про гостю, з якою вона розмовляла. Можливо, хтось підіймався тими сходами, кого можна було б описати як несподіваного – або небажаного – гостя?

Він обернувся, почувши кроки. Гейлі Престон повернувся з доктором Морісом Джилкрістом. Доктор Моріс Джилкріст був зовсім не такий, яким уявляв його собі Дермот Кредок. У ньому не було ані награної лагідності, ані чогось театрального. Він мав обличчя чоловіка прямого, щирого, практичного. На ньому був твідовий костюм надто вигадливого крою, як на англійський смак. З-під копиці брунатного волосся, дивилися спостережливі й гострі карі очі.

– Доктор Джилкріст? Я – головний інспектор Дермот Кредок. Можна мені поговорити з вами наодинці?

Доктор кивнув головою. Він звернув у коридор і пройшов майже до самого його кінця, потім штовхнув двері до однієї з кімнат і запросив Кредока увійти.

– Тут ніхто нас не потурбує, – сказав він.

Це, вочевидь, була власна кімната доктора, дуже зручно обставлена. Доктор Джилкріст показав інспектору на стілець, а тоді сів і сам.

– Я так розумію, – сказав Кредок, – що міс Марина Ґреґ, згідно з вашим діагнозом, не може давати свідчення. Що з нею, докторе?

Джилкріст легенько стенув плечима.

– Нерви, – сказав він. – Якщо ви почнете ставити їй запитання тепер, вона вдариться в істерію через десять хвилин. Я не можу цього дозволити. Якщо ви пошлете до мене свого поліційного лікаря, я поясню йому свою точку зору. Вона не змогла бути присутня на попередньому офіційному розслідуванні з цієї ж таки причини.

– Як довго, – запитав Кредок, – вона перебуватиме в такому стані?

Доктор Джилкріст подивився на нього й усміхнувся. То була приязна усмішка.

– Якщо хочете знати мою думку, – сказав він, – думку простої людини, а не лікаря, то промине не більш як сорок вісім годин, і вона не лише захоче побачитися з вами, а й вимагатиме, щоб вас привели до неї! Вона захоче ставити вам запитання. Захоче відповідати на ваші запитання. Такі вони є! – Він нахилився вперед. – Мені хотілося б пояснити вам, якщо я зможу, головний інспекторе, що спонукає цих людей так діяти й так поводитися. Життя людей, які створюють кіно, минає в постійній напрузі, і чим більшого успіху вони досягають, тим більша напруга. Ви завжди, щодня перебуваєте на видноті в публіки. А коли ви на зйомках, коли ви працюєте, то це тяжка одноманітна праця, яка триває багато годин. Ви приходите туди вранці, ви сідаєте там і чекаєте. Ваш епізод може бути зовсім маленьким, але знімають його багато разів, знову й знову. Якби ви працювали в театрі, ваш виступ або репетиція тривали б протягом акту або принаймні частини акту. Усе відбувалося б у послідовності, було б більш або менш людським і зрозумілим. Та коли ви знімаєтеся для кіно, кожен із кадрів вихоплюють із послідовності. Робота стає одноманітною і занудною. Вона виснажує. Ви живете, звичайно, у розкоші, тут вам і заспокійливе, і ванни, і креми, і пудри, і постійний медичний догляд, ви можете розслаблюватися на вечірках та зустрічах із шанувальниками, а проте все ваше життя минає на видноті. Розслабитися по-справжньому вам ніколи не вдасться.

– Я це можу зрозуміти, – сказав Дермот. – Так, можу.

– І треба розповісти ще про одне, – провадив Джилкріст. – Якщо ви обираєте собі цю дорогу, а тим більше, коли ви досягаєте на ній успіху, ви перетворюєтеся на людину особливого зразка. Ви стаєте – або, принаймні, так підказує мені мій досвід – людиною надзвичайно вразливою, яка мусить постійно змагатися з невпевненістю в собі. Вас мучить невтішне відчуття власної неадекватності, острах, що ви неспроможні зробити те, чого від вас вимагають. Люди вважають акторів і актрис створіннями самовпевненими. Але це неправда. Ніякого самомилування тут немає, вони не тільки не тішаться власними перевагами, а й знемагають від постійної тривоги, чи відповідають вони своєму покликанню, і відчувають гостру потребу постійно самостверджуватися, вислуховувати слова хвали або захоплення. Запитайте про це в Джейсона Рада. Він вам розповість те саме. Їм треба дати відчути, що вони спроможні зробити це, переконати їх у тому, що ніхто краще від них цього не зробить, підбадьорювати їх весь час, поки ви не досягнете бажаного результату. Але вони завжди сумніваються в собі. І це робить їх нервовими, якщо назвати їхній стан звичайним, непрофесійним, людським словом. З біса нервовими. Клубками нервів. І чим нервовішими вони є, тим ліпше виконують вони свою роботу.

– Цікаво, – сказав Кредок. – Дуже цікаво. – Він помовчав і додав: – Хоч я й не зовсім розумію, навіщо ви все це мені…

– Я хочу, щоб ви зрозуміли Марину Ґреґ, – сказав Моріс Джилкріст. – Ви бачили її кінофільми, звичайно.

– Вона чудова актриса, – сказав Дермот, – чудова. Вона наділена індивідуальністю, красою, привабливістю.

– Атож, – сказав Джилкріст, – вона наділена всіма цими якостями, і їй довелося працювати, мов проклятій, щоб досягти результатів, яких вона досягла. У результаті її нерви пошматувалися на клапті, а фізично її не можна назвати жінкою сильною. Не такою сильною, якою їй слід би бути. Вона наділена одним із тих темпераментів, які гойдаються між розпачем і захватом. Вона не може цього уникнути. Такою вона створена. Їй довелося багато страждати у своєму житті. Велика частина страждань спіткали її з власної вини, але не всі. Жоден із її шлюбів не був щасливим, крім, я сказав би, останнього. Нарешті вона одружилася з чоловіком, який глибоко кохає її і кохав протягом багатьох років. Вона знайшла притулок у цьому коханні, і вона щаслива в ньому. Невідомо, доки це триватиме. Проблема з нею полягає в тому, що вона або думає, що нарешті знайшла те місце або ту хвилину у своєму житті, де все перетворюється на чарівну казку, або провалюється в найглибшу яму й почувається жінкою, чиє життя зруйноване і яка ніколи не знала й не знатиме ані кохання, ані щастя. – Він сухо додав: – Якби вона лиш могла зупинитися десь посередині між цими двома крайнощами, це було б для неї чудово; але світ утратив би велику актрису.

Він замовк, але Дермот Кредок не озивався. Він думав, навіщо Моріс Джилкріст розповів йому все те, що він розповів. Навіщо йому цей деталізований аналіз Марини Ґреґ. Джилкріст дивився на нього. Здавалося, він заохочує Дермота поставити йому якесь одне конкретне запитання. Дермот сушив собі голову над тим, яке ж запитання він повинен поставити. Нарешті він повільно промовив із виглядом людини, яка намацує свій шлях:

– Її дуже засмутила трагічна подія, що тут сталася?

– Так, – підтвердив Джилкріст, – дуже.

– Навіть дужче, ніж можна було б сподіватися?

– Це залежить, – сказав доктор Джилкріст.

– Від чого?

– Від причини, з якої ця подія її так засмутила.

– Мабуть, – сказав Дермот, намацуючи свій шлях, – раптова смерть, що сталася в розпалі свята, привела її у стан шоку?

Він не побачив майже ніякої реакції на обличчі, що дивилося на нього.

– А може, – сказав він, – тут ішлося про щось більше?

– Годі, звісно, передбачити, як реагуватиме людина на ту або ту подію. Ви ніколи цього не вгадаєте, навіть якщо знаєте людину дуже добре. Вона завжди може вас здивувати. Марина могла б поставитися до тієї події спокійно, без надмірних емоцій. У неї чуйне серце, і вона могла б сказати: «О, бідолашна жінка, яка трагедія! Я не годна зрозуміти, як це могло статися». Вона могла б виявити співчуття, занадто не переймаючись. Зрештою люди нерідко помирають на тих вечірках, які влаштовують у світі кіно. Або вона могла б у тому випадку, якби навколо нічого цікавого не відбувалося, захотіти – захотіти цілком підсвідомо, врахуйте – драматизувати ситуацію і влаштувати сцену. Але могла існувати й інша причина, яка продиктувала її поведінку.

Дермот вирішив узяти бика за роги.

– Мені хотілося б, – сказав він, – почути вашу думку про існування якоїсь іншої причини.

– Я не знаю, – сказав доктор Джилкріст. – Я не можу бути впевненим. – Він помовчав, а тоді сказав: – У нас існують правила професійного етикету, ви ж бо знаєте. Саме вони визначають стосунки між лікарем і пацієнтом.

– Вона вам щось сказала?

– Не думаю, що я маю право відповідати вам на це запитання.

– Чи Марина Ґреґ була знайома з цією жінкою, Гізер Бедкок? Вона зустрічалася з нею раніше?

– Я думаю, вона була для неї людиною з натовпу, – сказав доктор Джилкріст. – Ні. Проблема зовсім не в цьому. Як на мене, Гізер Бедкок тут узагалі ні до чого.

Дермот сказав:

– А цю мікстуру, яку називають «кальмо», Марина Ґреґ коли-небудь приймала?

– Та вона буквально на ній живе, – відповів доктор Джилкріст. – І те саме можна сказати про всіх у цьому оточенні, – додав він. – Елла Зелінські її приймає, Гейлі Престон її приймає, та що там казати, половина кіностудії її приймає – це найперша мода на сьогодні. Усі ці ліки схожі між собою. Людям набридає приймати одні, і вони переходять на інші, новіші, і не стомлюються нахваляти їх – мовляв, нічого кращого вони раніш не приймали.

– І вони справді так чудово їм допомагають?

– Чудово чи не чудово, – сказав Джилкріст, – а свою роботу вони виконують. Вони вас заспокоюють або збадьорюють, вселяють вам переконаність у тому, що тепер ви спроможні зробити те, чого не могли зробити раніше. Я приписую їх лише в тих випадках, коли не можу відмовити людям, але вони не становлять ніякої небезпеки, якщо приймати їх у нормальних дозах. Вони допомагають людям, які самі собі не можуть допомогти.

– Хотілося б мені знати, – сказав Дермот Кредок, – що саме ви хочете цим сказати.

– Я намагаюся розв’язати складну проблему: у чому саме полягає мій обов’язок, – відповів йому Джилкріст. – Тут ідеться про два обов’язки. Один – це обов’язок лікаря у стосунку до свого пацієнта. Те, що пацієнт йому каже, має конфіденційний характер і має бути збережене в таємниці. Але існує інша точка зору. Лікар може вважати, що його пацієнтові загрожує небезпека. І він повинен вжити заходів. Щоб відвернути цю небезпеку.

Він замовк. Кредок дивився на нього й чекав.

– Так. – сказав доктор Джилкріст. – Я знаю, що повинен робити. Мушу попросити вас, головний інспекторе Кредок, зберегти те, про що я вас попрошу, у таємниці. Не від своїх колег, звичайно. Але від зовнішнього світу, а передусім від людей, що живуть у цьому будинку. Ви згодні?

– Я не можу зв’язувати себе такою обіцянкою, – сказав інспектор Кредок. – Адже я не знаю, про що йтиметься. У загальному плані так, я згоден. Тобто обіцяю вам, що інформацію, яку ви мені надасте, я зберігатиму лише для себе та своїх колег.

– А тепер слухайте, – сказав Джилкріст. – Це взагалі може нічого не означати. Жінка готова сказати що завгодно, коли вона перебуває в такій перенапрузі нервів, у якій зараз перебуває Марина Ґреґ. Я перекажу вам те, що вона сказала мені. Це взагалі може нічого не означати.

– Що вона вам сказала? – запитав Кредок.

– Після того як померла Гізер Бедкок, Марина була на грані істерики. Послала по мене. Я дав їй заспокійливе. Я сидів поруч із нею, тримаючи її руку, і просив заспокоїтися, мовляв, усе буде гаразд. І тоді, перш ніж провалитися в сон, вона сказала: «Той трунок призначався для мене, докторе».

Кредок пильно подивився на нього.

– Вона це справді сказала? А наступного дня?

– Більше вона не згадувала про це. Я сам був її запитав, але вона ухилилася від відповіді. Вона сказала: «О, ви, певно, помилилися. Я переконана, що ніколи не казала нічого подібного. Я, либонь, була тоді під дією наркотику».

– Але ви певні, вона це сказала й то цілком серйозно?

– Я не маю найменшого сумніву, – сказав Джилкріст. – Хоч це й не означає, що справді так і було, – додав він застережливо. – Чи хтось хотів отруїти її, чи хтось хотів отруїти Гізер Бедкок, я не знаю. Ви маєте більше можливостей довідатися про це, ніж я. Я стверджую лише те, що Марина Ґреґ, безперечно, думала й вірила, що та доза призначалася їй.

Кредок мовчав протягом кількох хвилин. Потім сказав:

– Дякую вам, докторе Джилкріст. Я ціную те, що ви мені розповіли, і розумію ваш мотив. Якщо те, що сказала вам Марина Ґреґ, ґрунтується на фактах, то небезпека їй загрожує досі, чи не так?

– У цьому вся суть, – сказав доктор Джилкріст. – У цьому вся суть.

– Ви маєте якісь підстави вірити в те, що це справді так?

– Ні, не маю.

– Жодного уявлення про те, що спонукало її так думати?

– Жодного.

– Дякую вам.

Кредок підвівся.

– Ще тільки одне, докторе. Ви не знаєте, чи сказала вона про це чоловікові?

Джилкріст повільно похитав головою.

– Ні, – сказав він. – Я не маю найменшого сумніву – вона нічого не сказала своєму чоловікові.

На якусь мить його очі зустрілися з очима Дермота, потім він коротко кивнув головою й сказав:

– Я вам не потрібен більше? Гаразд. Тоді я піду й скину оком на свою пацієнтку. Ви поговорите з нею відразу, коли це стане можливим.

Він вийшов із кімнати, а Кредок залишився на місці, закопиливши губу й щось тихо насвистуючи.

РОЗДІЛ ДЕСЯТИЙ

– Джейсон уже повернувся, – сказав Гейлі Престон. – Ходімо, головний інспекторе, я відведу вас до його кімнати.

Кімната, що нею Джейсон Рад користувався почасти як кабінетом, а почасти як вітальнею, була на другому поверсі, обставлена зручно, але без зайвої розкоші. Вона не мала ніяких ознак індивідуальності, і не було жодного знаку, який указував би на смаки та вподобання того, хто користувався нею. Джейсон Рад підвівся з-за столу, за яким сидів, і вийшов Дермотові назустріч. Дермот подумав, що цій кімнаті немає потреби мати свою індивідуальність, бо її було більше, аніж досить, у того, хто нею користувався. Гейлі Престон був неймовірний пустослов і базіка. Джилкріст дихав силою й магнетизмом. Але цього чоловіка, як негайно зрозумів Дермот, йому буде дуже нелегко збагнути. У процесі своєї професійної діяльності Кредоку довелося зустрічати з багатьма людьми, яких він мусив розгадувати. На той час він уже набув здатності визначати потенційні можливості, а іноді й читати думки більшості людей, з якими входив у контакт. Але він відразу відчув, що зможе прочитати лише стільки думок Джейсона Рада, скільки дозволить йому сам Джейсон Рад. Його глибоко посаджені замислені очі все помічали, але нічого не відкривали. Потворна голова зі зморшкуватим обличчям свідчила про надзвичайно потужний інтелект. Обличчя клоуна відштовхувало, але водночас і приваблювало. «Ось де, – подумав Дермот Кредок, – я сидітиму, слухатиму й дуже ретельно все занотовуватиму».

– Пробачте, головний інспекторе, якщо примусив вас чекати себе. Мене затримало невеличке ускладнення, яке виникло в кіностудії. Можу я запропонувати вам чогось випити?

– Не тепер, дякую вам, містере Рад.

Обличчя клоуна несподівано зморщилося, утворивши вираз іронічного подиву.

– Ви подумали, це не той дім, де можна прийняти пропозицію випити?

– Ні, я подумав зовсім про інше.

– Звичайно, звичайно, головний інспекторе, я просто пожартував. То що ви хочете знати? Що я можу вам розповісти?

– Містер Престон дуже змістовно відповів на всі запитання, які я йому поставив.

– І його відповіді допомогли вам?

– Не настільки, як я сподівався.

Вираз обличчя в Джейсона Рада був запитливий.

– Я також розмовляв із доктором Джилкрістом. Він повідомив мені, що ваша дружина ще не досить здорова, щоб відповідати на запитання.

– Марина, – сказав Джейсон Рад, – дуже вразлива. У неї бувають, якщо сказати правду, бурхливі напади нервової істерики. А вбивство, скоєне так близько, цілком може спричинити напад істерики, гадаю, ви зі мною погодитеся.

– Атож, – стримано кивнув головою Дермот Кредок, – це не дуже приємний досвід.

– Хай там як, а навряд чи моя дружина змогла б розповісти вам щось таке, чого ви не зможете з не меншою достовірністю довідатися від мене. Я стояв поруч із нею, коли все це сталося, а сказати правду, я набагато спостережливіший, ніж моя дружина.

– Першим запитанням, яке я хотів би поставити вам, – сказав Дермот, – (і, певне, ви вже відповідали на нього, але з деяких міркувань я знову хочу поставити вам його) чи ви або ваша дружина були раніше знайомі з Гізер Бедкок?

Джейсон Рад похитав головою.

– Ні, не були. Щодо мене, то я точно не бачив тієї жінки жодного разу у своєму житті. Я одержав від неї два листи, де йшлося про потреби «Служби швидкої допомоги Святого Іоанна», але я не зустрічався з нею особисто доти, доки їй не залишилося прожити лише п’ять хвилин.

– Але вона казала, що мала зустріч із вашою дружиною? Джейсон Рад кивнув головою.

– Атож, років дванадцять-тринадцять тому, якщо не помиляюся. На Бермудських островах. Служба швидкої допомоги давала там великий прийом у саду, який Марина відкривала для них, і я думаю, місіс Бедкок, як тільки її було відрекомендовано, почала довго й занудно розповідати, як, незважаючи на те, що злягла в ліжко з грипом, вона підвелася й прийшла туди, бо завжди мріяла одержати автограф від моєї дружини.

Іронічна усмішка знову скривила його обличчя.

– Таке, я мушу сказати, відбувається скрізь і завжди, головний інспекторе. Величезні юрби людей шикуються в черги, щоб одержати від моєї дружини автограф, і цю дорогоцінну хвилину свого життя вони ніколи не забувають. Їх можна зрозуміти, адже то велика подія в їхньому житті. Так само можна зрозуміти й мою дружину, яка не спроможна запам’ятати когось одного з тисячі мисливців за автографами. Тож повірте мені, в її пам’яті не збереглося, що колись вона вже зустрічалася з місіс Бедкок.

– Це я цілком можу зрозуміти, – сказав інспектор Кредок. – Але одна з присутніх там осіб розповіла мені, містере Рад, що ваша дружина була вельми неуважною в ті хвилини, коли місіс Бедкок розповідала їй свою історію. Ви підтверджуєте цей факт?

– Дуже можливо, – сказав Джейсон Рад. – Марина не вельми сильна жінка. Вона, звичайно, звикла до того, що я називаю її громадською діяльністю, і спроможна виконувати свої обов’язки в цьому плані майже машинально. Але в кінці довгого дня вона іноді не витримує. То, певно, і були такі хвилини. Мушу зізнатися, сам я нічого подібного не помітив. Проте, стривайте, не зовсім так. Я пригадую, вона трохи затрималася з відповіддю місіс Бедкок. Здається, я навіть лагідно штовхнув її ліктем під ребра.

– Щось, можливо, відвернуло її увагу? – запитав Дермот.

– Так, але й могла датися взнаки втома.

Дермот Кредок мовчав протягом кількох хвилин. Він дивився у вікно, де краєвид над лісами, що оточували Ґосінґтон-Хол, був трохи похмурий. Потім перевів погляд на картини на стінах і нарешті подивився на Джейсона Рада. Обличчя Джейсона Рада було уважним, але не більше. Прочитати його почуття було неможливо. Він здавався чемним і цілком розслабленим, але насправді, подумав Кредок, міг бути зовсім не таким. Це був чоловік надзвичайного розумового гарту. З нього якщо й можливо щось витягти, то тільки в тому випадку, якщо ти викладеш перед ним на стіл свою козирну карту. Дермот ухвалив своє рішення. Він зробить саме так.

– А вам не спадало на думку, містере Рад, що отруєння місіс Бедкок – сута випадковість? Що насправді отруїти хотіли вашу дружину?

Запала мовчанка. Обличчя Джейсона Рада не змінило виразу. Дермот чекав. Зрештою Джейсон Рад глибоко зітхнув і, схоже, розслабився.

– Так, – сказав він спокійно. – Ви маєте цілковиту слушність, головний інспекторе. Я не сумнівався в цьому від самого початку.

– Але ви нічого не сказали про це ані інспекторові Корнішу, ані під час розслідування.

– Ні, не сказав.

– Чому, містере Рад?

– Якби я вам сказав, що вважав цю думку суто своєю власною, не підкріпленою жодними доказами, то ви не мали б причин не визнати мою слушність. Факти, що привели мене до цього висновку, цілком доступні й для сил правопорядку, які, певно, більш кваліфіковані, щоб робити висновки, ніж я. Я нічого не знав про місіс Бедкок персонально. Вона могла мати ворогів, хтось міг вирішити дати їй випити смертельну дозу отрути саме за цих конкретних обставин, хоч таке рішення й видається досить дивним і надуманим. Але уявні вороги місіс Бедкок могли обрати такий варіант убивства саме тому, що на цей прийом людей зібралося дуже багато, прийшло чимало гостей, яких узагалі ніхто не знав, і в такому сум’ятті було б дуже важко знайти особу, котра це вчинила. Усе це так, але я хочу бути відвертим із вами, головний інспекторе. Не ця причина спонукала мене промовчати. Я скажу вам, якою була справжня причина. Я не хотів, щоб моя дружина бодай на одну хвилину запідозрила, що вона дивом уникла смерті через отруєння.

– Дякую вам за відвертість, – сказав Дермот. – Хоч я й не зовсім розумію причину, яка примусила вас промовчати.

– Не розумієте? Мабуть, мені це буде важко вам пояснити. Вам треба було б знати Марину, щоб зрозуміти. Вона людина, яка гостро потребує щастя й безпеки. Її життя було надзвичайно успішним у матеріальному сенсі. Вона здобула славу в мистецтві, але її особисте життя склалося вкрай нещасливо. Скільки разів їй здавалося, що вона нарешті знайшла щастя, і шалена радість переповнювала її – а потім усі її надії терпіли крах. Вона неспроможна, містере Кредок, сформувати раціональний, обачливий погляд на життя. Щоразу, вступаючи у шлюб, вона, наче дитина, якій розповідають чарівну казку, сподівалася, що відтепер заживе щасливо.

І знову іронічна усмішка перетворила потворне обличчя клоуна, надавши йому дивного, напрочуд лагідного виразу.

– Але шлюби не бувають такими, головний інспекторе. Шалена пристрасть не триває протягом нескінченного часу. Ми повинні вважати, що нам надзвичайно пощастило, якщо наше життя наповнене спокійною втіхою, щирою приязню та стриманим і розважливим щастям. Ви одружені, головний інспекторе? – запитав він.

Дермот Кредок похитав головою.

– Такого щастя або нещастя на мою долю ще не випадало, – промурмотів він.

– У нашому світі, світі кіно, одруження пов’язане з великим професійним ризиком. Кінозірки одружуються часто. Іноді щасливо, іноді катастрофічно нещасливо, але рідко їхній шлюб триває довго. У цьому стосунку я не думаю, що в Марини не набагато більше причин нарікати на свою долю, аніж у її колег, але жінка з такою вдачею переживає ці речі надзвичайно гостро. Вона переконала себе в тому, що вона нещаслива, що життя ніколи не обернеться до неї своєю світлою стороною. Вона завжди розпачливо мріяла про одне й те саме: про кохання, щастя, приязнь, безпеку. Вона палко прагнула мати дітей. У медицині існує опінія, що надмірна сила цього бажання робить неможливим його здійснення. Один дуже знаменитий лікар порадив їй усиновити дитину. Він сказав, що коли палке бажання материнства задовольняється через усиновлення дитини, то незабаром по тому жінка без проблем народжує власну дитину. Марина всиновила не менш як троє дітей. На певний час вона заспокоїлася й була щаслива, але це було не те, чого вона прагнула. Тож ви не можете уявити собі її щастя й захват, коли одинадцять років тому вона виявила, що народить власну дитину. Її втіху й захват годі описати. Вона була при доброму здоров’ї, і лікарі запевнили її, що все має бути гаразд. Може, ви знаєте, а може, і не знаєте, що в результаті все закінчилося трагічно. Дитина – хлопчик – народилася розумово неповноцінною, недоумкуватою. Для Марини це стало катастрофою. Вона занедужала й кілька років пролежала в санаторії, тяжко хвора. Хоч її одужання й було повільним, але вона одужала. Незабаром по тому ми одружилися, й у неї знову з’явився інтерес до життя, і вона почала відчувати, що знову може стати щасливою. Спочатку було дуже важко знайти для неї пристойний контракт для участі у фільмі. Усі були схильні сумніватися, чи її здоров’я витримає напругу акторської праці. Мені довелося воювати за це. – Джейсон міцно стулив губи. – Зрештою наша битва завершилася перемогою. Ми почали знімати фільм. А тим часом купили цей будинок і стали перебудовувати його. Лише два тижні тому Марина казала мені, яка вона щаслива і як нарешті вона відчула, що зможе жити щасливим сімейним життям, залишивши всі свої тривоги позаду. Я, звичайно, трохи нервував, бо, як і зазвичай, її сподівання були надто оптимістичними. Проте я не мав сумніву, що вона щаслива. Симптоми її нервового захворювання зникли, вона була такою спокійною та втихомиреною, якою я її ніколи раніше не бачив. Усе було добре, доки… – Він замовк. Його голос несподівано став гірким: – Доки не сталося те, що сталося! Чому та жінка мала померти саме тут? Це вже само по собі стало великим потрясінням для Марини. Я не міг ризикувати, – і я був сповнений рішучості не ризикувати, – і не міг допустити, аби вона довідалася, що то був замах на її життя. Бо це стало б другим – і, можливо, фатальним – потрясінням. Воно могло б привести до ще одного психічного колапсу.

Він подивився у вічі Дермоту.

– Тепер ви розумієте?

– Я розумію вашу точку зору, – сказав Кредок, – але, пробачте, не можу збагнути, чому ви цілком нехтуєте один дуже важливий аспект цієї справи. Ви сказали мені про свою переконаність у тому, що зроблено спробу отруїти вашу дружину. Але хіба небезпека не залишається? Якщо отруйник не домігся успіху, то чи не ймовірно, що він повторить свою спробу?

– Природно, я про це подумав, – сказав Джейсон Рад, – але я переконаний у тому, що, будучи, так би мовити, попередженим, зможу вжити всіх розумних заходів остороги, щоб відвернути небезпеку від своєї дружини. Я охоронятиму її й накажу, щоб усі охороняли її. Але переконаний, сама вона не повинна знати, що їй загрожує якась небезпека.

– І ви думаєте, – обережно запитав Дермот, – що сама вона про це не знає?

– Звісно, ні. Не має жодного уявлення.

– Ви в цьому певні?

– Певен. Така думка ніколи їй не спаде.

– Але вона спала вам, – нагадав йому Дермот.

– Це зовсім не те, – відповів Джейсон Рад. – Логічно – це очевидний висновок. Але моя дружина не мислить логічними категоріями, і почнімо з того, що вона просто не зможе собі уявити, щоб комусь заманулося спровадити її на той світ. Така можливість просто не спаде їй на думку.

– Може, ви й маєте слушність, – повільно промовив Дермот, – але це залишає нас із кількома іншими проблемами. Тому дозвольте мені бути з вами цілком відвертим. Кого ви підозрюєте?

– Не можу вам сказати.

– Пробачте мені, містере Рад, але що ви маєте на увазі? Ви не можете мені сказати, бо не знаєте, чи знаєте, але не хочете?

Джейсон Рад відповів відразу:

– Я не знаю. Не маю найменшого уявлення. Мені здається так само неможливим, як, певно, здається і їй, що хтось може зненавидіти її так сильно – може заздрити їй настільки, щоб захотіти вбити її. З другого боку, факти незаперечно свідчать, що саме це сталося.

– Будь ласка, опишіть мені факти так, як ви їх бачите.

– Гаразд, опишу. Обставини тут цілком очевидні. Я наповнив два келихи коктейлями дайкірі з уже наготовленого глека. Я поніс їх до Марини й місіс Бедкок. Що робила місіс Бедкок, я не знаю. Вона відійшла, я думаю, поговорити з кимось зі своїх знайомих. Моя дружина тримала свій трунок у руці. У ту хвилину підійшли мер із дружиною. Вона поставила келих, до якого ще не доторкалася губами, і привіталася з ними. Потім до неї підходили вітатися й інші люди. Старий друг, із яким ми не бачилися багато років, кілька інших представників місцевої знаті й один або двоє людей із кіностудії. Протягом цього часу келих із коктейлем стояв на столі, що тепер опинився позаду нас, оскільки ми трохи наблизилися до початку сходів. Один або двоє фотографів зняли мою дружину, коли вона розмовляла з мером, – ми сподівалися, що ці знімки сподобаються місцевому населенню, – на спеціальне прохання репортерів місцевої преси. Поки все це відбувалося, я приніс кілька свіжих трунків для тих гостей, які щойно прийшли. Отруту вкинули в келих моєї дружини десь протягом цього часу. Не запитуйте мене, як це було зроблено, бо то була складна робота. З другого боку, якщо в когось вистачило витримки й нахабства зробити це відкрито й недбало, то можна бути певним, що на це майже ніхто не звернув уваги. Ви мене запитуєте, чи підозрюю я когось; я можу тільки сказати, що принаймні хтось один із двадцятьох людей, які там зібралися, міг це зробити. Люди там, розумієте, пересувалися невеличкими групами, розмовляючи, вряди-годи відходячи оглянути ті зміни, які було зроблено в домі. Там відбувався рух, безперервний рух. Я багато думав і міркував, напружував свої мізки, проте ніщо, абсолютно ніщо не могло спрямувати мою підозру на якусь конкретну особу.

Він замовк і скрушно зітхнув.

– Я вас розумію, – сказав Дермот. – Будь ласка, розповідайте далі.

– Гадаю, ви вже чули розповідь про те, що відбулося далі.

– Мені хотілось би почути її також від вас.

– Я повернувся туди, де починалися сходи. Моя дружина обернулася до столу й узяла свій келих. У цю мить місіс Бедкок неголосно скрикнула. Хтось, певно, підбив їй руку, келих вислизнув із її пальців, упав на підлогу й розбився. Марина повелася так, як і належало господині дому. Трохи рідини бризнуло також на її сукню. Але вона промовила кілька заспокійливих слів, звертаючись до місіс Бедкок, своєю хусточкою витерла їй сукню й наполягла, щоб та випила її власний трунок. Якщо я правильно пам’ятаю, вона сказала: «Я вже й так випила сьогодні чимало». Ось так воно все було. Але в одному я можу запевнити вас. Фатальну дозу не могли долити в коктейль після цього, бо місіс Бедкок відразу піднесла келих до губів. І як вам відомо, через чотири або п’ять хвилин вона була вже мертва. Я весь час запитую себе, – я не можу собі уявити, – що відчув отруйник, побачивши, як провалився його план?..

– Ви вже тоді про все це думали?

– Ні, звісно. Тоді я подумав, цілком природно, що та жінка пережила раптовий напад якоїсь хвороби. Сердечну недостатність, інфаркт або щось подібне. Мені й на думку тоді не спало, що йшлося про отруєння. Ані ви, ані хтось інший також, гадаю, про це не подумали б.

– Мабуть, що ні, – сказав Дермот. – Що ж, ваша розповідь досить чітка і, схоже, ви досить точно виклали факти. Але ви стверджуєте, що не підозрюєте жодну конкретну особу. Тут, пробачте, я вам не можу цілком повірити.

– Запевняю вас, що так воно і є.

– Тоді погляньмо на це під іншим кутом. Чи є люди, котрі не люблять вашу дружину? Звучить, звичайно, трохи мелодраматично, коли я ставлю запитання в такій формі, але чи має вона ворогів?

Джейсон Рад зробив виразний жест рукою.

– Ворогів? Ворогів? А що ви маєте на увазі, коли кажете «вороги»? Існує багато заздрості та ревнощів у тому світі, у якому ми з дружиною живемо. Там завжди знайдеться той, хто захоче сказати тобі якусь гидоту, розпустити погану чутку, поставити підніжку, якщо трапиться нагода. Але це аж ніяк не означає, що хтось із таких людей здатний на вбивство, його не можна навіть вважати потенційним убивцею. Ви зі мною згодні?

– Так, я з вами згодний. Тут не може йтися про дрібну заздрість або неприхильне ставлення. А чи немає людини, яку ваша дружина примусила б страждати в минулому?

Джейсон Рад відповів не відразу. Натомість він спохмурнів.

– Чесно кажучи, такої людини я назвати не можу, хоч не можу не признатися, що багато думав на цю тему.

– Щось пов’язане з любовною історією, зі стосунками з якимсь чоловіком?

– У Марини, звичайно, були любовні історії такого виду. І не можна виключати, що вона завдала якомусь чоловікові великої прикрості. Але не думаю, щоб якесь із подібних роздратувань могло перейти в довготривалу ненависть. Я в цьому переконаний.

– А як щодо жінок? Чи не знаєте ви жінку, яка надовго зберегла б недоброзичливе ставлення до Марини Ґреґ?

– Коли йдеться про жінок, тут ніколи не можна бути певним. Проте щось конкретне мені зараз не спадає на думку.

– Хто здобув би фінансову вигоду, якби ваша дружина померла?

– У її заповіті згадується чимало людей, але великі суми грошей там нікому не обіцяно. Думаю, що фінансову вигоду, як ви це висловили, отримав би як її чоловік я, а якщо подивитися на справу з другого боку, то, можливо, і кінозірка, що займе її місце у фільмі. Хоча, звичайно, зйомки фільму можуть бути припинені. Тут нема жодної певності.

– Що ж, поки що не будемо заглиблюватися в це, – сказав Дермот.

– То ви обіцяєте мені, що Марина не знатиме про те, що їй загрожує небезпека?

– Ми ще обговоримо з вами цю ситуацію, – сказав Дермот. – Я хотів би звернути вашу увагу на те, що ви тут ідете на істотний ризик. Проте можна не порушувати це питання доти, доки ваша дружина перебуває під медичним наглядом. А тепер я хочу попросити у вас одну річ. Я хочу, щоб ви з усією можливою точністю склали для мене список осіб, які були в тому холі, облаштованому на майданчику сходів, або підіймалися сходами в ті хвилини, коли було скоєне вбивство.

– Я зроблю все, що можу, але у своїх можливостях я сумніваюся. Ви ліпше поговоріть на цю тему з моєю секретаркою Еллою Зелінські. У неї чудова пам’ять, і до того ж вона має список усіх місцевих людей, яких ми запрошували туди. Якщо хочете побачитися з нею тепер…

– Так, я дуже хочу побачитися з міс Еллою Зелінські, – сказав Дермот.

РОЗДІЛ ОДИНАДЦЯТИЙ

І

Елла Зелінські дивилася на Дермота Кредока без будь-яких емоцій крізь свої великі окуляри в роговій оправі, а він не міг повірити – як же йому пощастило! Зі спокійною діловою готовністю вона дістала з висунутої шухляди вкритий друкованими літерами аркуш і подала йому.

– Думаю, я маю всі підстави стверджувати, що пропусків тут нема, – сказала вона. – Але не виключено, що я внесла сюди одне або два прізвища – я кажу про прізвища місцевих жителів – тих людей, яких насправді тут не було. Маю на увазі тих, які пішли раніше або кого не пощастило знайти й привести сюди. В усьому іншому список правильний – я в цьому не сумніваюся.

– Надзвичайно сумлінна робота, якщо ви дозволите мені дати їй оцінку, – сказав Дермот.

– Дякую вам.

– Я думаю – хоч нічого в цих речах не тямлю, – що ви досягли високого рівня ефективності у своїй роботі.

– Усе має бути надруковане чітко і ясно, звичайно ж.

– А в чому ще полягають ваші обов’язки? Ви, певно, так би мовити, здійснюєте зв’язок між кіностудією і Ґосінґтон-Холом?

– Ні. До кіностудії я не маю жодного стосунку, хоч, природно, одержую звідти повідомлення по телефону або передаю їх туди. Моя робота вимагає від мене здійснювати нагляд за соціальним життям міс Ґреґ, її громадськими та приватними зобов’язаннями і певною мірою стежити за порядком у домі.

– Вам подобається ваша робота?

– Мені за неї добре платять, і я навчилася знаходити в ній певний інтерес. Проте, звичайно, вбивство не входить у коло моїх оплачуваних обов’язків, – сухо промовила вона.

– Вам дуже важко було в нього повірити?

– Настільки важко, що мені хочеться вас запитати: а ви переконані, що то було вбивство?

– Жертва проковтнула смертельну дозу діетилмексину… і так далі, що ж то могло бути ще?

– То міг бути нещасливий випадок.

– І як він міг статися, той нещасливий випадок, як ви собі його уявляєте?

– Мені його набагато легше уявити, ніж вам, бо ви погано знаєте обставини, за яких він трапився. Цей дім напхом напханий ліками всіх різновидів та наркотичними речовинами всіх різновидів. Коли я кажу наркотичні речовини, то маю на увазі ті з них, які приписують для лікування, але як і в більшості ліків, те, що вони називають летальною дозою, не набагато перевищує терапевтичну дозу.

Дермот кивнув головою.

– Люди кіно й театру мають дивовижні прогалини у своєму розумі. Іноді мені здається, що чим більшим генієм митця ти володієш, тим менше здорового глузду здатний виявити в повсякденному житті.

– Це схоже на правду.

– Ви тільки уявіть собі, скільки пляшечок, упаковок, порошків, капсул та коробочок тягають вони за собою – там у них заспокійливе, там – тонік, там – пігулка, яка збадьорює й повертає сили, то хіба ви станете заперечувати, що все це дуже легко змішати й переплутати?

– Я не бачу, як це могло відбутися в даному випадку.

– А я бачу. Один із гостей хотів прийняти заспокійливе або підбадьорливе й дістав одну з пляшечок, які вони завжди носять із собою, і можливо, тому, що точно не пам’ятав, яка доза йому потрібна, бо не приймав її протягом певного часу, міг долити у свій келих надто багато тієї субстанції. Потім його увагу хтось відвернув, і він відійшов геть, залишивши свій трунок на одному зі столів, і тут підходить та місіс, чиє ім’я я забула, думає, що то її келих, бере й випиває те, що в ньому. Такий збіг обставин, безперечно, набагато легше собі уявити, аніж будь-що інше.

– Невже ви думаєте, що ми не розглянули й не проаналізували всі ці можливості?

– Ні, не думаю. Адже там було надто багато людей і стояло надто багато келихів із трунками. А такі випадки, коли ви берете не свій келих і перехиляєте його собі в горло, трапляються часто.

– Отже, ви не думаєте, що Гізер Бедкок була зумисне отруєна? Ви вважаєте, вона випила коктейль із чужого келиха?

– Я не можу уявити собі нічого більш імовірного.

– У такому разі, – сказав Дермот, ретельно добираючи слова, – то був келих Марини Ґреґ. Ви це собі усвідомлюєте? Марина подала їй свій власний келих.

– Або келих, який вона вважала своїм власним, – поправила його Елла Зелінські. – Ви ще не розмовляли з Мариною? Вона вкрай неуважна. Вона могла взяти будь-який келих, схожий на її власний, і випити його. Я не раз бачила, як вона це робить.

– Вона приймає кальмо?

– О, так, як і всі ми.

– Ви також, міс Зелінські?

– Бувало й зі мною. У таких випадках люди схильні брати поганий приклад.

– Я дуже хотів би поговорити з міс Ґреґ, – сказав Дермот. – Вона, як мені здається, надто довго не може прийти до тями.

– Такий у неї темперамент, – сказала Елла Зелінські. – Вона весь час накручує себе, ви ж знаєте. А тут убивство. Звісно, вона не може сприйняти це без істерики.

– На відміну від вас, міс Зелінські?

– Якщо всі навколо перебувають у стані постійного збудження, – сухо сказала Елла, – то це розвиває у вас бажання вдаватися в іншу крайність.

– Ви пишаєтеся тим, що спроможні й бровою не повести, коли поруч із вами відбувається трагедія?

Вона на мить замислилася.

– Можливо, це справляє не дуже гарне враження. Але якби я не розвинула в собі цього вміння, то теж могла б схибнутися.

– Чи вам дуже важко працювати з міс Ґреґ?

Це було запитання особистого характеру, але Дермот Кредок поставив його про всяк випадок. Якби Елла Зелінські підсмикнула брови й мовчки запитала, який це має стосунок до вбивства місіс Бедкок, він мусив би визнати, що ніякого. Та йому подумалося, що Елла Зелінські може знайти втіху в тому, щоб сказати йому, якої вона думки про Марину Ґреґ.

– Вона – велика актриса. Наділена персональною привабливістю, яку вміє показати на екрані з дивовижною переконливістю. Тому можливість працювати з нею мимоволі сприймаєш як привілей. Проте в особистому плані вона спроможна створити навколо себе пекло!

– Он як! – зауважив Дермот.

– Вона не знає середини, розумієте? Або злітає в небо, або провалюється в болото, й усе в неї жахливо перебільшене, і вона знову й знову змінює свою думку, і при ній не можна згадувати про величезну кількість речей, щоб не зіпсувати їй настрій.

– Про що, наприклад?

– Не дай, Боже, заговорити при ній про психічні розлади або про санаторії для душевнохворих. Думаю, не слід дивуватися, що вона особливо чутлива до цих тем. І не доведи, Господи, заговорити про дітей.

– А діти? До чого тут діти?

– У неї відразу псується настрій, коли вона бачить дітей або чує про те, що люди щасливі з дітьми. Коли вона чує, що хтось має народити дитину або вона щойно народилася, її відразу опановує глибокий смуток. Розумієте, вона вже ніколи не зможе народити іншу дитину, а та єдина, яку вона мала, народилася дефективною. Ви, певно, про це вже знаєте?

– Я чув про це, так. Це дуже сумно й справді було для неї великим нещастям. Але після стількох років можна було б трохи й забути про все.

– Вона не може забути. Вона одержима своїм горем. Думає про це й думає.

– А містер Рад?

– О, то була не його дитина. То була дитина останнього з її попередніх чоловіків, Айзідора Райта.

– Останнього з її попередніх чоловіків? А де він тепер живе?

– Він знову одружився й живе у Флориді, – швидко відповіла Елла Зелінські.

– Як ви вважаєте, Марина Ґреґ за своє життя набула багатьох ворогів?

– Не думаю, що багатьох. Як і всі ми. Вороги бувають у кожного. Через іншу жінку, іншого чоловіка, внаслідок ревнощів, або заздрощів, або чого завгодно.

– Вам не відомо, щоб вона боялася кого-небудь?

– Марина? Боялася кого-небудь? Не думаю. А ви вважаєте, вона мусила боятися когось?

– Я не знаю, – сказав Дермот. Він узяв список гостей. – Дякую вам, міс Зелінські. Якщо мені потрібна буде ще якась інформація, я знову прийду зустрітися з вами. Ви мені дозволите?

– Звичайно. Я завжди готова… Усі ми завжди готові вам якось допомогти.

IІ

– То що ти маєш для мене, Томе?

Детектив-сержант Тідлер поблажливо усміхнувся. Його звали не Том, а Вільям, але його колеги не могли втриматися: адже всі знають Тома Тідлера з популярної дитячої гри.

– Скільки золота й срібла накопав ти мені? – запитав Дермот Кредок, звертаючись до свого підлеглого в тому ж дусі.

Вони стояли біля шинку «Синій кабан». Тідлер щойно повернувся з кіностудії, де провів цілий день.

– Золота дуже мало, – сказав Тідлер. – Ані пліток, ані вартих уваги чуток. Одне або два припущення про самогубство.

– Чому самогубство?

– Усі думають, вона посварилася з чоловіком і хотіла, щоб він її пожалів. Але помирати вона, звісно, не збиралася.

– Не думаю, щоб у цьому було якесь зерно істини, – сказав Дермот.

– Ні, звичайно, його там немає. Вони просто нічого про це не знають. Живуть лише своїми проблемами. У них тільки й мови, що шоу треба довести до кінця, що зйомки мають тривати, вони там сиплють своєю термінологією, а я в ній ні «бе», ні «ме». Для них головне, щоб Марина Ґреґ повернулася на своє робоче місце. Вона вже двічі зривала зйомки – влаштовувала істерику.

– А загалом вони її люблять?

– Її витівки їм страшенно остогидли, але вони не можуть не бути зачарованими нею, коли вона в тому настрої, щоб їх чарувати. Її чоловік без тями від неї, до речі.

– А що вони думають про нього?

– Вони думають, він найліпший у світі режисер, чи продюсер, чи як вони це називають.

– А ти не чув, щоб він мав інтрижку з якоюсь кінозіркою або просто з якоюсь іншою жінкою?

Том Тідлер скинув на нього здивованим поглядом.

– Ні, – сказав він. – Про щось таке я не чув жодного натяку. А чому ви вирішили, що це може бути?

– А чом би й ні? – сказав Дермот. – Марина Ґреґ переконана, що смертельна доза призначалася для неї, ось у чім проблема.

– Вона досі в цьому переконана? Чи має вона слушність?

– У мене нема підстав сумніватися, що так воно й було, – відповів Дермот. – Але річ не в цьому. Річ у тому, що вона не сказала про це своєму чоловікові, а лише своєму лікарю.

– Ви думаєте, вона сказала б йому, якби…

– Я лише подумав, – сказав Кредок, – чи в якомусь куточку її свідомості не виникла підозра, що її чоловік міг бути причетний. Поведінка лікаря здалася мені трохи дивною. Можливо, я все це вигадав, проте не думаю.

– Принаймні, у кіностудії я нічого подібного не почув, – сказав Том. – А про такі речі стає відомо відразу.

– А сама вона не завела роману з якимсь іншим чоловіком?

– Ні, вона, схоже, зберігає вірність Радові.

– А чогось цікавого про її минуле ти не чув?

Тідлер посміхнувся широкою посмішкою.

– Нічого, крім того, що можна прочитати будь-якого тижня в будь-якому кіножурналі.

– Думаю, мені треба їх почитати, – сказав Дермот, – щоб увійти в атмосферу.

– Чого там тільки не пишуть – і прямим текстом, і натяками, – сказав Тідлер.

– Цікаво знати, – замислено промовив Дермот, – чи моя міс Марпл читає кіножурнали.

– Ви про ту стару леді, що живе в будинку біля церкви?

– Саме про неї.

– Кажуть, вона жінка з дуже гострим розумом, – сказав Тідлер. – Кажуть, ніби тут не відбувається нічого такого, про що міс Марпл не чула б. Вона може небагато знати про людей кіно, але вона, либонь, здатна надати вам найдетальнішу інформацію про Бедкоків.

– Тепер це не так просто, як було раніш, – сказав Дермот. – Тут уже не така глуха провінція, як раніше. Споруджується багато нових будинків, у яких оселяються нові люди. Бедкоки приїхали сюди не так давно, вони родом не звідси.

– Я там майже нічого не чув про місцевих жителів, звичайно, – сказав Тідлер. – Я зосередив усю увагу на сексуальному житті кінозірок та на всьому такому іншому.

– Ти небагато звідти приніс, – пробурчав Дермот. – А щось усе ж таки довідався там про минуле Марини Ґреґ чи зовсім нічого?

– Кілька разів виходила заміж, хоч і не більше за інших. Перший чоловік вважав, що вона не досить приділяє йому уваги, хоч і був вельми пересічним суб’єктом. Ріелтором чи кимось таким. А що це таке – ріелтор?

– Думаю, це означає «агент із продажу нерухомості».

– Хай там як, а він не вписувався у світ гламуру, і вона позбулася його й одружилася з чужоземним чи то графом, чи то князем. Той шлюб тривав дуже недовго, але, принаймні, кісток там ніхто нікому не переламав. Вона просто виштовхала його геть і одружилася з номером третім. Кінозіркою Робертом Траскотом. Там, кажуть, було палке кохання. Дружина Роберта Траскота не хотіла його відпускати, але зрештою мусила змиритися, злупивши з нього величезні аліменти. Наскільки мені відомо, усім кінозіркам чоловічого роду живеться вельми нелегко, бо їм доводиться платити надто великі аліменти своїм колишнім жінкам.

– Але й цей шлюб закінчився крахом?

– Так. Її серце було розбите, наскільки мені відомо, але через рік або два прийшло нове, велике кохання. Айзідор Якийсь-Там – драматург.

– Життя в неї було екзотичне, – сказав Дермот. – Гаразд, на цьому сьогодні закінчимо. Завтра на нас чекає нелегка робота.

– А що саме?

– Уважно вивчити список, який я сьогодні роздобув. Просіяти двадцять із чимось прізвищ і серед тих, які залишаться, шукати нашого «ікса».

– А ви маєте бодай якийсь здогад, хто він, цей «ікс»?

– Жоднісінького. Якщо це не Джейсон Рад, звісно. – І він додав, скрививши губи в іронічній усмішці: – Я, либонь, піду до міс Марпл, щоб вона мене ознайомила з місцевими новинами.

РОЗДІЛ ДВАНАДЦЯТИЙ

Міс Марпл провадила розслідування, керуючись власними методами.

– Ви дуже люб’язні зі мною, місіс Джеймсон, дуже люб’язні. Мені бракує слів, щоб висловити вам свою вдячність.

– О, це сута дрібничка, міс Марпл. Я дуже рада зробити вам приємність. Вам, певно, потрібні останні номери?

– Ні, ні, не обов’язково, – сказала міс Марпл. – Думаю, що давні номери мені теж згодяться.

– Тоді ось вони, маєте їх, – сказала місіс Джеймсон, – тут їх чимала купа, але запевняю вас, ми обійдемося без них. Можете тримати їх у себе доти, доки вам буде треба. Але вам буде важко їх нести. Дженні, як там твоя клієнтка?

– З нею все гаразд, місіс Джеймсон. Я щойно помила їй голову, і тепер вона має добре висохнути.

– У такому разі, моя люба, проведи, будь ласка, міс Марпл додому й допоможи їй віднести ці журнали. Ні, ні, міс Марпл, не клопочіться, для нас це зовсім не проблема. Ми завжди надзвичайно раді зробити для вас усе, що можемо.

«Якими добрими бувають люди, – подумала міс Марпл, – а надто якщо вони знають тебе протягом практично всього свого життя». Місіс Джеймсон з давніх-давен тримала в їхньому селі перукарню, й ось тепер вона вирішила не відставати від прогресу й змінила свою вивіску, написавши на ній:

Діана. Модні зачіски

Проте майстерня залишалася такою, як і раніше, задовольняючи ті самі потреби своїх клієнтів. Тут робили якісну хімічну завивку, могли підстригти й представників молодшого покоління, які не вимагали чогось надзвичайного, проте головною клієнтурою місіс Джеймсон були солідні дами середнього віку з давно усталеними звичками, що не бачили можливості зробити ту зачіску, яку їм хотілося, десь-інде.

– Диво та й годі! – сказала Черрі наступного ранку, коли готувалася пропилососити потужним «Гувером» залу, яку вона досі вперто називала подумки «вітальнею». – Що це у вас таке?

– Намагаюся ознайомитися з тим, як живуть люди у світі кіно, – відповіла їй міс Марпл.

Вона відклала вбік «Новини кіноекрана» й розгорнула «Серед кінозірок».

– Це справді дуже цікаво. І нагадує мені багато про що.

– Фантастичне, либонь, у них життя, – сказала Черрі.

– Життя в них особливе, – відповіла міс Марпл. – І дуже навіть особливе. А проте я згадую принагідно, що колись розповідала мені одна моя подруга. Вона працювала медсестрою в лікарні. Там у них, казала вона, усе так само просто, так само пліткують і розпускають чутки, як і в нас. А від лікарів, молодших і гарніших, просто рятунку немає.

– Але чому раптом ви зацікавилися світом кіно? – запитала Черрі.

– Мені сьогодні досить важко плести, – відповіла міс Марпл. – Звичайно, шрифт у цих журналах досить дрібненький, але я можу скористатися лупою.

Черрі подивилася на неї з цікавістю.

– Ви завжди мене дивуєте, – сказала вона. – Чим ви тільки не цікавитеся!

– Я цікавлюся всім, – відповіла міс Марпл.

– Я хотіла сказати, що у вашому віці ви починаєте цікавитися зовсім новими темами.

Міс Марпл похитала головою.

– Справа не в нових темах. Мене цікавить людська природа, щоб ти знала, а людська природа мало чим відрізняється незалежно від того, про чиє життя йдеться: життя кінозірок, медсестер у лікарні, селян, які живуть у Сент-Мері-Мід, чи, – замислено додала вона, – людей, які оселяються в будинках Нового Кварталу.

– Я не бачу великої схожості між моїм життям та життям кінозірки, – сміючись, промовила Черрі, – на жаль, не бачу. Думаю, ви зацікавилися їхнім життям тому, що Марина Ґреґ та її чоловік оселилися в Ґосінґтон-Холі.

– І тому, що там сталася вельми прикра подія, – сказала міс Марпл.

– Ви маєте на увазі смерть місіс Бедкок? То було нещастя, справді нещастя.

– А що думають про це… – міс Марпл хотіла сказати «в будинках Нового Кварталу», проте ці слова зависли в неї на вустах, і вона трохи змінила своє запитання: – Що думають про це ти та твої друзі?

– Діло темне, – сказала Черрі. – Схоже на вбивство, чи не так, хоч поліція нічого прямо не каже. Але що це могло бути, як не вбивство?

– Я не знаходжу іншого пояснення, – погодилася міс Марпл.

– Це не могло бути самогубство, – сказала Черрі. – Гізер Бедкок не належала до тих людей, які можуть заподіяти собі смерть.

– Ти її добре знала?

– Та ні. Не дуже. Можна сказати, зовсім не знала. Вона була з тих жінок, які полюбляють повсюди стромляти свій ніс. Завжди закликають вступати до того або того товариства, приходити на якісь збори. Енергія з них так і бризкає. Її чоловікові іноді це вкрай набридало, я думаю.

– А вороги в неї були, як ти думаєш?

– Людям вона іноді наостогидала до смерті. А проте я не бачу нікого, хто захотів би вбити її, крім хіба що її чоловіка. Але він людина надто м’якої вдачі й не міг би зважитися на це. Проте, як то кажуть, у тихому болоті чорти водяться. Я чула, що вбивця Кріпен був надзвичайно лагідний, а Гейґ, який топив свої жертви в казані з кислотою, був просто чарівним чоловіком! Тому ніколи не можна бути ні в чому впевненим, хіба не так?

– Бідолашний містер Бедкок! – сказала міс Марпл.

– І люди кажуть, він був засмучений і нервовий на святі в той день, – до того, як це сталося, я маю на увазі, – але люди завжди кажуть щось подібне, коли таке відбувається. Якби ви запитали мене, я вам сказала б, що зараз вигляд у нього набагато кращий, аніж у попередні роки. Схоже, він дуже повеселішав.

– Справді? – запитала міс Марпл.

– Ніхто не думає, що це зробив він, – сказала Черрі. – Але як не він, то хто? Я не можу позбутися думки, що то все ж таки був нещасливий випадок якогось виду. Нещасливі випадки трапляються. Ти думаєш, тобі відомо все про гриби, йдеш у ліс і приносиш додому кошик із грибами. Але туди потрапляє один отруйний, і ось ти вже готова, ти корчишся в агонії і благаєш, щоб лікар застав тебе ще живою.

– Келихи з коктейлями та хересом не вельми надаються до самогубств, – сказала міс Марпл.

– О, я не знаю, – мовила Черрі. – Пляшка з отрутою завжди може потрапити до чиїхось рук унаслідок помилки. Одного разу знайомі мені люди наковталися концентрованого розчину ДДТ. Вони ледве не врізали дуба.

– Нещасливий випадок, – замислено проказала міс Марпл. – Було б найкраще, якби справді йшлося про нещасливий випадок. Мушу признатися, я справді не вірю, що у випадку зі смертю Гізер Бедкок ішлося про умисне вбивство. Я не кажу, що це неможливо. Немає нічого неможливого, але в даному разі це не схоже на правду. Ні, я думаю, істину слід шукати не тут.

Вона зашаруділа своїми журналами й розгорнула наступний.

– Ви шукаєте якусь розповідь про когось?

– Ні, – промовила міс Марпл. – Я шукаю всякі незвичайні відомості про людей, про їхній спосіб життя й щось таке – якусь дрібничку, що могла б допомогти.

Вона знову стала гортати журнали, а Черрі потягла свого пилососа на вищий поверх. Обличчя в міс Марпл було тепер рожевим і зацікавленим, а що вона була вже трохи глухувата, то не почула кроків, які наближалися по садовій стежці до вікна вітальні. Вона підвела голову тільки тоді, коли легенька тінь упала на сторінку, яку вона читала. Дермот Кредок стояв за вікном і, всміхаючись, дивився на неї.

– Я бачу, ви виконуєте своє домашнє завдання, – зауважив він.

– Інспекторе Кредок, яка я рада, що ви прийшли. І як мені приємно, що ви не шкодуєте свого часу, аби побачитися зі мною. Ви хочете філіжанку кави чи, може, віддасте перевагу келихові хересу?

– Я залюбки вип’ю келих хересу, – сказав Дермот. – Але ви сидіть, – додав він. – Я попрошу його після того, як увійду.

Він увійшов крізь бічні двері й незабаром приєднався до міс Марпл.

– Ну то як? – запитав він. – Ця купа паперу підкинула вам якісь ідеї?

– Забагато ідей, – сказала міс Марпл. – Мене нелегко вразити, ви знаєте, але те, що я тут прочитала, мене все ж таки трохи зачепило.

– Ви маєте на увазі приватне життя кінозірок?

– О, ні! – заперечила міс Марпл. – Зовсім не це. Це якраз видається мені цілком природним, якщо взяти до уваги обставини їхнього життя, і гроші, що там обертаються, і можливості близько зійтися одне з одним. О, тут нема чого дивуватися. Мене вражає те, як вони про це пишуть. Я досить старомодна, ви знаєте, і переконана, що такого дозволяти не слід.

– Ідеться про новини, – сказав Дермот Кредок, – і під видом об’єктивних коментарів там дозволено говорити всяку гидоту.

– Я знаю, – сказала міс Марпл. – І це мене іноді дуже сердить. Певно, ви вважаєте дурістю з мого боку, що я читаю цю макулатуру. Але мені хочеться бути в курсі подій, а сидячи вдома, я не можу знати так багато про те, що відбувається у світі, як мені хотілося б.

– Так я й подумав, – сказав Дермот Кредок, – і саме тому я прийшов, аби дещо вам розповісти.

– Але даруйте мені, дорогий хлопче, а ви певні, що ваші начальники схвалять таку вашу ініціативу?

– Я не бачу, чому б її їм не схвалити. Ось тут, – додав він, – я маю список. Список людей, які були на тому сходовому майданчику протягом короткого часу, який проминув від приходу Гізер Бедкок до її смерті. Ми вже викинули з нього чимало людей, можливо, надто поквапно, але я так не думаю. Ми викинули мера та його дружину, члена місцевої ради та його дружину й більшість місцевих людей, хоч чоловіка ми залишили. Я добре пам’ятаю, що ви завжди насамперед підозрюєте чоловіка.

– Він завжди буває очевидним підозрюваним, – сказала міс Марпл тоном виправдання, – а те, що очевидне, часто буває правдивим.

– Не можу не погодитися з вами, – сказав Кредок.

– Але про чийого чоловіка ви говорите, мій любий хлопче?

– А ви про якого думаєте? – запитав Дермот, скинувши на неї гострим поглядом.

Міс Марпл подивилася на нього.

– Джейсон Рад? – запитала вона.

– Ага! – сказав Кредок. – Ваш розум працює в тому ж напрямку, що й мій. Я не думаю, що то був Артур Бедкок, бо не думаю, що вбити хотіли Гізер Бедкок. Я думаю, що жертвою мала стати Марина Ґреґ.

– Це здається майже очевидним, чи не так? – промовила міс Марпл.

– А що ми обоє погоджуємося на цьому, то поле нашого пошуку розширюється. І коли я вам розповім, хто був там у той день, що вони бачили або казали, що бачили, і де вони були або казали, що були, то ви могли б побачити це й самі, якби там були. Тому мої начальники, як ви їх називаєте, нічого не можуть мати проти того, що я обговорюю все це з вами, ви згодні зі мною?

– Ви дуже добре все це сформулювали, мій дорогий хлопче, – сказала міс Марпл.

– Я коротко викладу вам те, що мені розповіли, а потім ми перейдемо до списку.

Він стисло розповів їй про те, що сьогодні почув, а тоді дістав список.

– Убивця хтось із них, – сказав він. – Мій хрещений батько, сер Генрі Клітерінґ, розповідав мені, що колись ви мали тут клуб під назвою «У вівторок увечері». Ви по черзі вечеряли одне в одного, а тоді хтось розповідав історію – історію про якусь подію з реального життя, яка закінчувалася таємницею. Таємницею, розгадку якої знав лише оповідач. І щоразу, розповів мені мій хрещений батько, ви знаходили правильну відповідь. Тож я вирішив прийти до вас і запропонувати вам свою таємницю, щоб ви її відгадали.

– Ваш хрещений батько вочевидь переоцінив мої можливості, – з докором у голосі сказала міс Марпл, – але я маю одне запитання до вас.

– Запитуйте.

– Як у неї з дітьми?

– З дітьми? У неї лише один хлопчик. Психічно хвора дитина, яка перебуває в санаторії, в Америці. Ви про нього запитуєте?

– Ні, – сказала міс Марпл, – я запитую не про нього. Це дуже сумна історія, звісно. Одна з тих трагедій, які трапляються і за які нема кого винуватити. Ні, я маю на увазі тих дітей, про яких я прочитала в одній статті, ось тут. – Вона поплескала долонею по купі газет і журналів, що лежали перед нею. – Дітей, яких Марина Ґреґ усиновила. Двох хлопчиків і дівчинку, якщо не помиляюся. В одному випадку їй написала багатодітна мати, яка не мала досить грошей, щоб прогодувати своїх дітей, і запитала, чи не зможе вона взяти в неї на виховання одну дитину. Про це з солодкавою дурною сентиментальністю писали в багатьох газетах. Мовляв, мати правильно зрозуміла свій материнський обов’язок, і тепер її дитина матиме чудовий дім, добре виховання та блискуче майбутнє. Я не змогла знайти багато інформації про інших двох. Одне з них було дитиною чужоземного біженця, а друге мало американське походження. Марина Ґреґ усиновлювала їх у різний час. Я хотіла б знати, що з ними сталося.

Дермот Кредок подивився на неї з цікавістю.

– Дивно, що ви про це подумали, – сказав він. – У мене самого виникла туманна думка про тих дітей. Але як ви пов’язуєте їх із цією історією?

– Наскільки мені вдалося почути або прочитати, вони тепер із нею не живуть, чи не так?

– Я гадаю, вони добре забезпечені, – сказав Кредок. – Зрештою закони всиновлення наполягають на цьому. Імовірно, вона заснувала для них фонд і переказала туди гроші.

– Отже, коли вона… стомилася від них, – сказала міс Марпл, зробивши коротку паузу перед словом «стомилася», – вони були просто відіслані геть! Після того, як їх виховували в розкоші та в достатку. Це було так?

– Мабуть, що так, – відповів Кредок. – Я точно не знаю.

Він і далі дивився на неї з цікавістю.

– Діти дуже все відчувають, ви ж знаєте, – сказала міс Марпл, хитаючи головою. – Вони відчувають усе набагато гостріше, аніж уявляють собі ті, хто їх оточує. Вони відчувають, коли їх скривдять, відмовляться від них, перестануть звертати на них увагу. Жодні вигоди чи переваги – ні добра освіта, ні заможне життя, ні сталий прибуток, ні успішний початок професійної кар’єри – не допоможуть їм забути про таку кривду. Це рана, яка ніколи не гоїться.

– Так. Але чи не здається вам трохи неприродним, трохи натягнутим думати… А до речі, що саме ви думаєте?

– Я не робила якихось висновків, – сказала міс Марпл. – Мені лише стало цікаво, де вони перебувають і скільки їм тепер років. Вони вже дорослі, судячи з того, що я тут про них прочитала.

– Я це з’ясую, думаю, – повільно промовив Дермот Кредок.

– О, я не хотіла б завдавати вам зайвого клопоту, і я навіть не наполягаю, що моя невеличка ідея чогось варта.

– Якщо я це з’ясую, шкоди не буде, – сказав Дермот Кредок. Він зробив якусь позначку у своєму записнику. – А зараз не хочете глянути на мій невеличкий список?

– Я, щиро кажучи, не думаю, що зможу в цьому бути корисною. Адже я просто не знаю тих людей, які там були.

– Я вам про них розповідатиму, – сказав Кредок. – Починаймо. Джейсон Рад, чоловік (чоловіки завжди найперші підозрювані). Усі кажуть, що Джейсон Рад обожнює свою дружину. Це вже підозріло само по собі, вам не здається?

– Не обов’язково, – з гідністю заперечила міс Марпл.

– Він активно намагався приховати той факт, що об’єктом нападу була його дружина. Він навіть не натякнув поліції, що в нього виникла така підозра. Не знаю, чому він вважає нас такими йолопами, адже ми й без нього могли прийти до такого висновку. Ми відразу про це подумали. Але ось яким було його пояснення. Він боїться, що ця підозра дійде до вух його дружини й та запанікує.

– А вона належить до жінок, що легко впадають у паніку?

– Атож, вона неврастенічка, має вибуховий темперамент, переживає напади істерики, провалюється у глибоку депресію.

– Це не обов’язково свідчить про те, що вона боягузка, – заперечила міс Марпл.

– З другого боку, – сказав Кредок, – якщо вона точно знає, що була об’єктом нападу, то може знати, і хто намагався її отруїти.

– Ви хочете сказати, вона знає, хто намагався її отруїти, але не хоче називати ім’я цієї особи?

– Я вважаю це лише можливістю, а якщо так, то чом би й ні? Не слід виключати ту можливість, що вона не хоче, аби причина нападу на неї стала відома її чоловікові.

– Це, безперечно, цікава думка, – сказала міс Марпл.

– А ось вам іще кілька імен. Секретарка Елла Зелінські. Надзвичайно ділова й компетентна молода жінка.

– У неї роман із чоловіком актриси, ви думаєте? – запитала міс Марпл.

– Я в цьому не сумніваюся, – відповів Кредок. – Але чому ви так думаєте?

– Це надто часто трапляється, – сказала міс Марпл. – І тому вона не дуже любить бідолашну Марину Ґреґ, я думаю?

– А отже, має мотив для вбивства, – сказав Кредок.

– Безліч секретарок та працівниць мають романи з чоловіками тих жінок, у яких вони служать, – сказала міс Марпл, – але дуже й дуже рідко намагаються отруїти їх.

– Ми повинні допустити виняток, – зауважив Кредок. – Крім того, там було двоє місцевих і один лондонський фотограф, і два представники преси. Жоден із них не тягне на підозрюваного, проте ми перевіримо їх усіх. Була там також жінка, колись одружена з другим чи третім чоловіком Марини Ґреґ. Їй, звичайно, не сподобалося, коли Марина Ґреґ відбила в неї чоловіка. Але відтоді минуло вже одинадцять чи дванадцять років, тож малоймовірно припускати, що вона прийшла сюди з метою отруїти Марину Ґреґ і в такий спосіб помститися їй за ту давню кривду. Був там іще чоловік на ім’я Ардвік Фен. Колись він був дуже близьким другом Марини Ґреґ. Він не бачився з нею багато років. Ніхто не знав, що він перебуває в цій частині світу, і його поява була для всіх, хто його знав, великим сюрпризом.

– А могла вона бути вражена, коли побачила його?

– Певно, могла.

– Вражена – й, можливо, налякана.

– «Мене проклято – я ж невинна», – процитував Кредок. – Ось що вона могла подумати. Крім того, там сновигав молодий Престон, виконуючи свої обов’язки. Він говорив дуже багато – але, звичайно ж, нічого не чув, нічого не бачив і нічого не знав. Либонь, надміру наполягав, що він нічого не знає. Хтось із них уселяє вам конкретну підозру?

– Не зовсім, – сказала міс Марпл. – хоч цікавих можливостей багато. Проте я все ж таки хотіла б знати більше про дітей.

Він подивився на неї з цікавістю.

– Ви просто одержимі тими дітьми, – сказав він. – Гаразд, я це з’ясую.

РОЗДІЛ ТРИНАДЦЯТИЙ

І

– Певно, мер усе ж таки до цього не причетний, – мовив інспектор Корніш із таємною надією в голосі.

Він постукав олівцем по списку з іменами. Дермот Кредок усміхнувся з розумінням у погляді.

– А хотілося б? – запитав він.

– Ще б пак не хотілося, – сказав Корніш. – Пихатий і лицемірний старий падлюка! Як він усім уже остогид! Корчить із себе святого, а сам по вуха загруз у брехні та й хабарі лупить нещадно!

– А ви не можете схопити його за комір?

– Ні, – сказав Корніш, – він надто слизький. І завжди у злагоді із законом.

– Це спокусливо для вас, я розумію, – сказав Дермот Кредок, – але, думаю, Френку, вам доведеться прибрати з вашої уяви цю рожеву картину.

– Та знаю, знаю, – сказав Корніш. – Теоретично можливість, що то був він, існує, але її ймовірність дорівнює майже нулю. Кого там ми маємо ще?

Обидва стали знову переглядати список. У ньому ще залишалося десять прізвищ.

– Ми дійшли з вами згоди, – сказав Кредок, – що тут нікого не пропущено, чи не так?

У тоні його голосу пролунали нотки слабкої надії, що все-таки когось пропущено. Корніш не підтримав його невисловленого сумніву.

– Я думаю, ми можемо бути цілком певні, що тут вони всі. Після місіс Бентрі прийшов вікарій, а після нього – Бедкоки. На сходах було тоді восьмеро людей. Мер і його дружина, Джошуа Ґрайс та його жінка з Нижньої Ферми, Доналд МакНейл із мач-бенгемської газети «Гералд і Арґус», Ардвік Фен, громадянин Сполучених Штатів, міс Лола Брустер, американська кінозірка. Оце вони всі і є. На додачу була там іще фотограф із Лондона, що спеціалізується на художніх знімках. Вона прилаштувала свій фотоапарат у кутку сходів. Якщо розповідь місіс Бентрі про «застиглий погляд» Марини Ґреґ відповідає дійсності й вона дивилася на когось, хто був на сходах, то ми маємо шукати ту персону серед названих мною людей. Мер, на жаль, відпадає. Ґрайси відпадають – вони, наскільки мені відомо, ніколи нікуди не виїздили із Сент-Мері-Мід. Залишається тільки четверо людей. Місцевого журналіста також слід відкинути, дівчина-фотограф перебувала там уже з півгодини – тоді чому Марина Ґреґ зреагувала на її присутність лише тепер? Хто в нас залишається?

– Двоє зловісних гостей з Америки, – сказав Кредок із легкою усмішкою.

– Не можу не погодитися з вами.

– Поки що вони найголовніші з наших підозрюваних, – сказав Кредок. – Вони з’явилися несподівано. Ардвік Фен – давня любов Марини, вона з ним не бачилася вже багато років. Лола Брустер була колись одружена з третім чоловіком Марини, який розлучився з нею, щоб одружитися з Мариною. Думаю, те розлучення не було ані тихим, ані мирним.

– Я зробив би її підозрюваною номер один, – сказав Корніш.

– Справді, Френку? Після того як минуло чи не п’ятнадцять років і сама вона вже двічі виходила заміж?

Корніш сказав, що жінки здатні на все. Дермот погодився з цим загальним твердженням, але зауважив, що ця конкретна версія здається йому щонайменше дивною.

– Але ви не станете заперечувати, що напруженість у стосунках між цими двома жінками залишилася?

– Можливо. Але жодної перспективи я тут не бачу. А як щодо тимчасово найнятих слуг, які розносили трунки?

– На певний час забудьмо про «застиглий погляд», так? Що ж, тут ми в основному все з’ясували. За обслуговування гостей відповідала місцева фірма з Маркет-Бейзінґа. У домі на той час були дворецький Джузеппе та двоє місцевих дівчат, що працюють у буфеті на кіностудії. Я знаю обох. Не надто розумні, але цілком нешкідливі.

– Отже, ви перекладаєте всю роботу на мої плечі. Що ж, я поговорю з репортером. Він міг щось помітити. Потім поїду до Лондона. Зустрінуся там з Ардвіком Феном та Лолою Брустер – і дівчиною-фотографом, як же її звуть? – Марґо Бенс. Вона теж могла щось побачити.

Корніш кивнув головою.

– Я ставлю на Лолу Брустер. – Він із цікавістю подивився на Кредока. – А ви, я бачу, на відміну від мене, не вельми вірите в цю версію.

– Я думаю про її труднощі.

– Труднощі?

– Про те, що їй було б дуже непросто підсипати отруту в келих Марини так, щоб ніхто цього не помітив.

– Такі труднощі існували для кожного, чи не так? Наважитися на це було сутим безумством.

– Я згоден, що лише шаленець міг на таке наважитися, але в тій ситуації Лолі Брустер треба було бути більшим шаленцем, аніж комусь іншому.

– Чому? – запитав Корніш.

– Бо вона була дуже важливою гостею. Вона знаменитість, має гучне ім’я. Усі дивилися на неї.

– Це правда, – погодився Корніш.

– Як тільки вона з’явилася, місцеві люди стали штурхати одне одного ліктями, шепотітися й витріщатися на неї, а потім Марина Ґреґ та Джейсон Рад передали її під безпосередній нагляд секретарів. Для неї це було б дуже нелегко, Френку. Хоч би якою вона була спритною, вона не могла бути певною, що ніхто не бачить її. Це було б для неї великою перешкодою, дуже великою.

– А для інших хіба ні?

– Ні, – сказав Кредок. – Звичайно ж, ні. Візьмімо, наприклад, дворецького Джузеппе. Він наливав трунки в келихи, він їх розносив. Він міг би вкинути одну або дві пігулки кальмо в келих без особливих проблем.

– Джузеппе? – Френк Корніш замислився. – Ви думаєте, це зробив він?

– Причин підозрювати його поки що немає, – сказав Кредок, – але така причина може відшукатися. Тобто може знайтися серйозний, переконливий мотив, ось що я хотів сказати. А фізично він міг би зробити це без особливих ускладнень. І хтось інший із обслуги міг би це зробити, та, на жаль, їх не було на місці злочину – на жаль для нас, звичайно.

– Хтось міг умисне влаштуватися на роботу в ту фірму обслуговування задля цієї мети.

– Ви вважаєте, цей злочин міг бути задуманий так далеко наперед?

– Ми поки що нічого не знаємо, – сказав Кредок із роздратуванням у голосі. – Ми не знаємо, що стало поштовхом до злочину. І ми нічого не довідаємося, поки не витиснемо те, що нам треба, з Марини Ґреґ або її чоловіка. Вони мусять щось знати або когось підозрювати – проте вони мовчать. Нам треба буде пройти ще довгу дорогу.

Він зробив паузу, а тоді підбив підсумки:

– Якщо ми знехтуємо «застиглий погляд», який міг бути простим збігом, то побачимо, що існують також інші люди, які могли зробити це досить легко. Наприклад, секретарка Елла Зелінські. Вона також розносила трунки, наливала їх у келихи. Ніхто не став би дивитися на неї з особливим зацікавленням. Те саме можна сказати й про того гнучкого молодика – я забув, як його звуть. Гейлі – Гейлі Престон? Атож, здається, так. Кожен із них мав добру нагоду. Фактично, якби хтось із них захотів спровадити на той світ Марину Ґреґ, йому було б набагато безпечніше зробити це на людях, під час великого свята або прийому.

– Ще хтось у кандидатах?

– Ну, звичайно ж, чоловік, – сказав Кредок.

– Що ж, повернімося до чоловіків, – сказав Корніш, слабко усміхаючись. – Ми підозрювали бідолаху Бедкока, поки не зрозуміли, що головною жертвою була Марина Ґреґ. А тепер ми перенесли підозру на Джейсона Рада. Хоч мушу сказати, він здається вельми відданим своїй дружині.

– Він справді має таку репутацію, – сказав Кредок, – але ти ніколи не знаєш.

– Якби він хотів позбутися її, то чи не було б легше просто розлучитися з нею?

– Звичайно, так було б простіше, – погодився Дермот, – але в цій справі може бути багато чого такого, про що ми досі не знаємо.

Задзвонив телефон. Корніш узяв слухавку.

– Що? Так? Будь ласка, з’єднуйте. Так, він тут.

Він слухав якусь хвилину, а тоді поклав долоню на слухавку й подивився на Дермота.

– Міс Марина Ґреґ, – сказав він, – почувається набагато краще. Вона готова поговорити з вами.

– Мені треба поквапитися, – сказав Дермот Кредок, – поки настрій у неї не змінився.

IІ

У Ґосінґтон-Холі Дермота Кредока зустріла Елла Зелінські. Вона, як і завжди, була діловита й лаконічна.

– Міс Ґреґ чекає на вас, містере Кредок, – сказала вона.

Дермот подивився на неї з певним інтересом. Від самого початку особистість Елли Зелінські заінтригувала його. Він сказав собі: «Обличчя гравця в покер, якщо я коли-небудь бачив подібне». Вона з готовністю відповідала на всі запитання, які він ставив. Не було жодного знаку, що вона від нього щось приховує, але він досі не мав найменшого уявлення про те, що вона думає, відчуває або й знає про цю справу. В обладунку її досконалої діловитості не було жодної тріщини. Вона могла знати набагато більше, ніж говорила, вона могла знати дуже багато. Єдине, у чому він анітрохи не сумнівався, – і мусив признатися собі, що не має жодних причин для такої впевненості, – це, що вона коханка Джейсона Рада. Це було, як він вважав, професійною хворобою секретарок і в даному випадку, либонь, нічого не означало. Але цей факт, принаймні, можна було витлумачити як мотив, і він був переконаний, цілком переконаний, що вона щось від нього приховує. Можливо, любов, можливо, ненависть. Або ж просто відчуття провини. Вона могла того дня скористатися з несподіваної нагоди, а могла вже давно планувати те, що нарешті вчинила. Він дуже легко міг собі уявити, як вона реалізувала свій задум. Ось вона швидко, але без надмірного поспіху снує між гостями то сюди, то туди, подаючи келихи то одному, то іншому, забираючи келихи порожні й постійно тримаючи в полі зору той стіл, на який Марина поставила свій коктейль. А потім, можливо, у ту саму мить, коли Марина вітала гостей зі Сполучених Штатів, під здивовані й радісні вигуки, а всі очі були звернені на те місце, де відбулася їхня зустріч, Елла Зелінські здобула нагоду спокійно й без перешкод опустити кілька пігулок смертельної дози в той келих. Тут були потрібні залізні нерви, зухвалість, швидкість і спритність. Елла Зелінські всіма цими якостями наділена. Хоч би що вона робила, по ній не буде видно, що вона робить щось заборонене, вираз провини в неї на обличчі не з’явиться. Це могло б стати простим, блискучим убивством, убивством, яке не могло зазнати невдачі. Але випадок розпорядився інакше. У натовпі хтось неумисне підштовхнув руку Гізер Бедкок. Вона розлила свій коктейль, і Марина з притаманною їй імпульсивною грацією відразу запропонувала гості власний келих, який стояв на столі, досі неторканий. І таким чином померла не та жінка.

Звичайно, це чиста теорія, а можливо, і чиста нісенітниця, сказав собі Дермот Кредок, водночас обмінюючись чемними фразами з Еллою Зелінські.

– Я хотів би поставити вам одне запитання, міс Зелінські. Обслуговування прийому здійснювалося тут фірмою з Маркет-Бейзінґа, чи не так?

– Так.

– Чому обрали саме цю фірму?

– Я не знаю, – сказала Елла. – Це не входить до моїх обов’язків. Наскільки мені відомо, містер Рад вважав, що буде тактовніше звернутися до якоїсь місцевої фірми, аніж до фірми з Лондона. З нашого погляду, цей прийом був справою досить дрібного масштабу.

– Зрозуміло.

Він дивився на неї. Вона стояла, трохи спохмурнівши, спрямувавши погляд кудись униз. Гладенький лоб, рішуче підборіддя, тіло, що могло б здаватися вельми спокусливим, якби йому це було дозволено, чітко окреслений жадібний рот. А очі? Він подивився на них із подивом. Повіки були червоні. «Невже вона плакала?» – подумав він зачудовано. Було схоже, що так. Але він міг би заприсягтися, що вона не належала до того різновиду молодих жінок, які плачуть. Вона подивилася на нього так, ніби прочитала його думки, дістала хусточку й гучно прочистила собі ніс.

– Ви схопили нежить, – сказав він.

– Це не нежить. Сінна лихоманка. Алергія якогось виду. У цю пору року вона мучить мене завжди.

Почулося тихе дзижчання. У кімнаті були два телефони, один на столі й ще один на іншому столі, у кутку. Задзвонив цей останній. Елла Зелінські підійшла до нього й узяла слухавку.

– Так, – сказала вона, – він тут. Зараз я його приведу. – Вона поклала слухавку. – Марина готова до розмови з вами, – сказала вона.

ІІІ

Марина Ґреґ прийняла Кредока в кімнаті на другому поверсі, що, вочевидь, була її приватною віталенькою, прилеглою до спальні. Після розповідей про її депресію та знервованість Дермот Кредок сподівався побачити тремтячого інваліда. Та хоч Марина й напівлежала на канапі, голос її лунав дзвінко, а очі були ясні. Вона нанесла на обличчя дуже мало макіяжу, та, незважаючи на це, здавалася значно молодшою за свій вік, і він був майже приголомшений стриманим світінням її краси. Вона знаходила свій вираз у витончених лініях її щік та підборіддя, у тому, як вільно спадало волосся, природно обрамляючи її обличчя. Видовжені очі кольору морської води, підмальовані олівцем брови, які завдячували щось мистецтву, але більше природі, теплота й лагідність усмішки – усе це дихало витонченою магією. Вона сказала:

– Головний інспектор Кредок? Моя поведінка була ганебною. Я прошу у вас пробачення. Після тієї страшної події я геть розклеїлася. Мусила б опанувати себе, але не змогла. Мені дуже соромно.

Її усмішка була сумною, лагідною, вона трохи підняла кутики рота. Вона подала йому руку, і він її взяв.

– Було цілком природно, – сказав він, – що вас ця подія засмутила.

– Усіх вона засмутила, – сказала Марина. – Але я не повинна була показувати, що мене вона засмутила більше, аніж будь-кого.

– Справді більше?

Вона дивилася на нього протягом хвилини, а тоді кивнула головою.

– Так, – сказала вона. – Ви спостережливі. Звичайно ж, більше.

Вона опустила очі й довгим указівним пальцем стала легенько колупати підлокітник канапи. Такий жест він якось помітив в одному з її фільмів. Той жест нічого не означав, а проте здавався наповненим значенням. Було в ньому щось від замріяної лагідності.

– Я боягузка, – сказала вона, не підіймаючи погляду. – Хтось хотів убити мене, а помирати мені не хотілося.

– Чому ви думаєте, що хтось хотів вас убити?

Її очі широко розкрилися.

– Бо то в мій келих – у мій коктейль – було підсипано отруту. Тій дурній і бідолашній жінці він дістався внаслідок помилки. Ось чому та подія стала для мене такою жахливою й трагічною А крім того…

– Так, міс Ґреґ?

Вона, схоже, вагалася, чи говорити їй далі.

– Можливо, у вас є й інші причини вважати, що жертвою мали стати ви?

Вона кивнула головою.

– Які причини, міс Ґреґ?

Вона помовчала хвилину, перш ніж заговорити.

– Джейсон каже, я повинна розповісти вам про це.

– То ви довірилися йому?

– Так… Спочатку я не хотіла, але доктор Джилкріст переконав мене, що я повинна розповісти йому про це. І тоді з’ясувалося, що він теж так думає. Він весь час так думав, але – хіба не дивна річ – сумна усмішка знову скривила її губи, – він не хотів стривожити мене, розповівши про свою підозру. Ви собі уявляєте? – Марина сіла, зробивши несподіваний різкий рух. – Мій любий Джинкс! Невже він думає, що я скінчена ідіотка?

– Ви ще не сказали мені, міс Ґреґ, чому ви думаєте, що хтось хотів отруїти вас…

Якусь хвилину вона мовчала, потім рвучко простягла руку до своєї сумочки, відкрила її, дістала звідти клапоть паперу й тицьнула йому в руку. Він прочитав його. Там був один рядок, надрукований на машинці.

Не сподівайся, що й наступного разу

тобі так пощастить

Кредок гостро запитав:

– Де ви це взяли?

– Папірець лежав на моєму туалетному столику, коли я повернулася з ванни.

– Отже, хтось у домі…

– Не обов’язково. Хтось міг видертися на балкон, що біля мого вікна, і підкинути його звідти. Думаю, вони хотіли ще більше мене залякати, але їм це не вдалося. Я розлютилася й попросила покликати вас для розмови.

Дермот Кредок усміхнувся.

– Певно, той, хто підкинув папірця, не чекав від вас такої реакції. Це вперше ви одержуєте таке послання?

Знову Марина завагалася. Потім сказала:

– Ні, не вперше.

– Розкажіть мені про інші випадки.

– Це було три тижні тому, коли ми вперше сюди приїхали. Тоді записка надійшла в кіностудію, не сюди. Її зміст був безглуздим. Того разу вона не була надрукована на машинці – написана великим літерами. «Готуйся до смерті». – Марина засміялася. У тому сміхові була ледь помітна нотка істерії. Проте веселилася вона щиро. – Мені це здалося таким дурним, – сказала вона. – Звичайно, люди нерідко одержують усілякі ідіотські послання, погрози й таке інше. Я була подумала, чи це якось не пов’язано з релігією. Можливо, хтось не терпить кіноактрис. Я просто порвала того папірця й кинула його в кошик на сміття.

– Ви комусь сказали про ту записку, міс Ґреґ?

Марина похитала головою.

– Ні, я нікому не сказала жодного слова. Річ у тому, що в той час ми добре посварилися через сцену, яку знімали. Я просто не могла думати ні про що інше, крім цього. До того ж, як я вже вам сказала, я думала, що то був або дурний жарт, або погроза від якогось релігійного фанатика, що не терпить ані кіно, ані театру, ані чогось у такому дусі.

– А потім вам надходило щось іще?

– Так. У день прийому. Мені приніс записку один із садівників, якщо не помиляюся. Він сказав, що хтось залишив цидулку для мене й просив запитати, чи буде відповідь? Я подумала, може, йдеться про підготування до свята, і відкрила конверт. Там було написано: «Сьогодні буде твій останній день на землі». Я просто зіжмакала папірець і сказала: «Відповіді не буде». Тоді покликала того чоловіка назад і запитала, хто дав йому той конверт. Він сказав, то був чоловік в окулярах і на велосипеді. То що б ви подумали про все це на моєму місці? Дурість та й годі. Мені навіть на думку не могло спасти, що то була реальна погроза.

– А де та цидулка тепер, міс Ґреґ?

– Не маю найменшого уявлення. Я була тоді в барвистій італійській шовковій сукні й, наскільки пам’ятаю, зіжмакала того папірця й засунула його в кишеню сукні. Але тепер його там немає. Мабуть, випав.

– І ви не маєте найменшого уявлення, хто написав ті дурні послання, міс Ґреґ? Хто був їхнім натхненником? Навіть тепер?

Її очі широко розкрилися. У них був вираз невинного подиву, і він це для себе відзначив. Він замилувався цим виразом, але йому не повірив.

– Звідки ж мені знати? Звідки?

– Думаю, ви маєте про це повне уявлення, міс Ґреґ.

– Ні, не маю. Запевняю вас, що не маю.

– Ви дуже знаменита людина, – сказав Дермот. – Ви досягали великих успіхів. Успіхів у вашій професії, а також і в особистому житті. Чоловіки закохувалися у вас, хотіли одружитися, одружувалися з вами. Жінки ревнували до вас і заздрили вам. Ви кохали чоловіків, а потім відкидали їх. Це дуже широке поле, я з вами згоден, але, думаю, ви повинні мати якесь уявлення, хто може надсилати вам такі листи.

– Це міг бути хто завгодно.

– Ні, міс Ґреґ, то не міг бути хто завгодно. Щоправда, то міг бути хтось один із досить великої кількості людей. То міг бути хтось дуже скромний, костюмер, електрик або слуга; або хтось із ваших друзів чи так званих друзів. Але ви повинні мати якесь уявлення, хто б то міг бути. Ви могли б назвати якесь ім’я або, можливо, кілька імен.

Відчинилися двері, й увійшов Джейсон Рад. Марина обернулася й благально простягла до нього руку.

– Джинксе, любий. Містер Кредок наполягає, щоб я назвала йому того, хто надіслав мені ці жахливі послання. А я не можу. Я знаю, що не можу. Ні я, ні ти нічого не знаємо. Ми не маємо найменшого уявлення, хто б то міг бути.

«Щось вона надто наполягає на цьому незнанні, – подумав Кредок. – Чи не боїться Марина Ґреґ того, що може сказати її чоловік?»

Джейсон Рад із потемнілими від перевтоми очима й ще похмуріший, ніж завжди, підійшов до них. Він узяв Марину за руку.

– Я розумію, вам важко повірити в це, інспекторе, – сказав він. – Але повірте, ні я, ні Марина нічогісінько не знаємо про те, хто б то міг бути.

– Отже, ви перебуваєте в щасливому становищі людей, які зовсім не мають ворогів, так?

Іронія, що прозвучала в голосі Дермота Кредока, була очевидною.

Джейсон Рад злегка почервонів.

– Ворогів? Це надто біблійне слово, інспекторе. І в цьому розумінні, я можу запевнити вас, ворогів у нас справді немає, принаймні, жодне ім’я не спадає мені на думку. Люди, що тебе не люблять, що прагнуть зробити тобі якусь прикрість, обігнати тебе на повороті, якщо зможуть, люди заздрісні й ниці, такі люди справді є. Але від цього ще дуже далеко до того, щоб підсипати тобі отруту в коктейль.

– Щойно, розмовляючи з вашою дружиною, я запитав у неї, хто міг би написати ті листи або бути їхнім натхненником. Вона сказала, що не знає. Та коли ми переходимо до конкретної дії, тут коло звужується. Хтось і справді підсипав отруту в келих. А існує не так багато людей, які могли б це зробити.

– Я нічого не бачив, – сказав Джейсон Рад.

– Звичайно ж, і я нічого не бачила, – сказала Марина. – Бо якби я побачила, як хтось щось укинув у мій трунок, то хіба я стала б його пити чи пропонувати комусь випити?

– Знаєте, я не можу позбутися враження, – лагідно промовив Дермот Кредок, – що ви знаєте трохи більше, аніж розповідаєте мені.

– Це неправда, – сказала Марина. – Скажи йому, що це неправда, Джейсоне.

– Запевняю вас, – відповів Джейсон Рад, – що я цілком і повністю розгублений. Усе це уявляється мені якимсь фантастичним. Я міг би повірити, що це жарт – жарт, який закінчився погано, який виявився небезпечним, проте людина, що його вчинила, навіть на думці не покладала, що він може бути небезпечним…

У його голосі пролунало легке запитання, потім він похитав головою.

– Ні, я бачу, ви не підтримуєте цієї гіпотези.

– І ще одне я хотів би вас запитати, – сказав Дермот Кредок. – Ви, звичайно, пам’ятаєте, як прийшли містер і місіс Бедкок. Вони прийшли відразу після вікарія. Ви привітали їх, я так розумію, міс Ґреґ, у той самий чарівний спосіб, у який вітаєте всіх своїх гостей. Але мені відомо від одного зі свідків, що відразу по тому, як ви привітали їх, ви подивилися через плече місіс Бедкок і побачили щось таке, що стривожило вас. Чи це правда, і якщо правда, то що там було?

Марина швидко відповіла:

– Звісно, це неправда. Стривожило – що таке могло б мене стривожити?

– Саме це ми й хочемо знати, – сказав Дермот Кредок зі спокійною терплячістю в голосі. – Мій свідок дуже наполягає на своєму свідченні, щоб ви знали.

– Хто був вашим свідком? Що саме він або вона бачили?

– Ви дивилися на сходи, – сказав Дермот Кредок. – Сходами підіймалися люди. Там був журналіст, було подружжя Ґрайсів, давніх тутешніх жителів, був містер Ардвік Фен, який щойно прилетів зі Штатів, і була міс Лола Брустер. Хтось із цих людей міг стривожити вас, міс Ґреґ?

– Я ж вам сказала, що не була стривожена, – вона майже прогарчала ці слова.

– А проте вашу увагу було відвернуто від місіс Бедкок. Вона щось вам сказала, але ви їй не відповіли, бо дивилися повз неї на щось інше.

Марина Ґреґ уже опанувала себе. Вона заговорила швидко й переконливо.

– Я можу все пояснити, я справді можу. Якщо ви маєте бодай якесь уявлення про акторську гру, ви легко мене зрозумієте. Настає хвилина, навіть якщо ви дуже добре знаєте свою роль, – власне це тоді й буває, коли ви знаєте свою роль дуже добре, – коли ви починаєте грати її цілком машинально. Ви всміхаєтеся, робите потрібні рухи та жести, промовляєте слова з потрібними наголосами. Але ваш розум блукає десь-інде. І раптом настає жахлива мить порожнечі, коли ви вже не знаєте, де ви є, до якого місця дійшли у своїй п’єсі, якими мають бути ваші наступні рядки. Ти цілком вичерпалася – так ми це називаємо. Щось подібне й відбулося зі мною. Я не дуже сильна, мій чоловік підтвердить, я кажу вам правду. У мене був дуже напружений час і нерви натягнуті до краю, бо я боялася за долю свого останнього фільму. Я хотіла, щоб наше свято відбулося успішно, хотіла бути привітною й люб’язною до всіх. Але дуже й дуже нелегко знову й знову говорити одне й те саме людям, які говорять одне й те саме тобі. Мовляв, вони завжди мріяли зустрітися з тобою. Як одного разу вони бачили тебе на виході з театру в Сан-Франциско або летіли в тому самому, що й ти, літаку. Ти вислуховуєш одні дурниці, але мусиш бути привітною і щось казати у відповідь. Я вже вам казала, ти робиш це машинально, як автомат. Тобі не доводиться думати, що сказати, бо ти вже казала це безліч разів. Я думаю, що несподівано на мене накотилася хвиля втоми. Мій мозок був порожній. І тут до мене дійшло, що місіс Бедкок розповідає мені довгу історію, якої я зовсім не чула, і тепер вона дивиться на мене запитальним поглядом, а я нічого не сказала їй у відповідь і не сказала навіть того, що завжди мовиться в подібних випадках. То була просто втома.

– Просто втома, – повільно повторив Дермот Кредок. – Ви на цьому наполягаєте, міс Ґреґ?

– Так, наполягаю. Але я розумію, чому ви мені не вірите.

Дермот Кредок обернувся до Джейсона Рада.

– Містере Рад, – сказав він, – я думаю, вам легше буде зрозуміти, чого я домагаюся від вас, аніж вашій дружині. Мене турбує, мене дуже турбує її безпека. Адже відбувся замах на її життя, вона одержувала погрозливі листи. А це означає – невже ви зі мною не згодні? – що існує людина, яка була на святі й, можливо, досі перебуває десь зовсім близько, людина, пов’язана з цим будинком, яка добре знає, що в ньому відбувається. Людина, можливо, не зовсім психічно здорова. І справа навіть не в погрозах. Ті, кому погрожують, живуть довго, як кажуть у відомому прислів’ї. Але той, хто погрожує, не обмежився погрозами. Він удався до цілком реальної спроби отруїти міс Ґреґ. Невже ви не розумієте, що згідно із самою логікою речей цю спробу буде повторено? Для вас є лише один спосіб досягти безпеки – дати мені всі ключі, які ви зможете дати. Я не стверджую, що ви знаєте, хто ця особа, але повинні мати якийсь здогад або принаймні туманне уявлення. Невже ви не скажете мені правду? А якщо, можливо, вам вона невідома, то вмовте свою дружину сказати її мені. Я прошу вас про це лише в інтересах її безпеки.

Джейсон Рад повільно обернув голову.

– Ти чуєш, Марино, що каже інспектор Кредок, – промовив він. – Він вважає, ти можеш знати щось таке, чого я не знаю. Якщо це правда, то, ради Бога, не впирайся по-дурному. Якщо ти маєш бодай найменшу підозру на когось, назви тепер цю особу нам.

– Але я нікого не підозрюю. – Її голос майже зірвався на крик. – Ви повинні мені повірити.

– Кого ви боялися в той день? – запитав Дермот.

– Нікого я не боялася.

– Послухайте-но, міс Ґреґ. Серед тих людей, які підіймалися тоді сходами, було двоє ваших друзів, чия поява була для вас несподіваною, з якими ви не бачилися протягом дуже тривалого часу і яких не сподівалися побачити в той день. Містер Ардвік Фен і міс Брустер. Чи виникли у вас якісь емоції, коли ви раптом побачили, як вони підіймаються сходами? Ви ж не знали, що вони тут, чи знали?

– Ні, ми не мали найменшого уявлення про те, що вони в Англії, – сказав Джейсон Рад.

– Я була в захваті, – сказала Марина. – В абсолютному захваті.

– Ви були в захваті, побачивши міс Брустер?

– Ну, знаєте… – вона скинула на нього швидким, злегка підозріливим поглядом.

Кредок сказав:

– Лола Брустер була, наскільки мені відомо, одружена з вашим третім чоловіком, Робертом Траскотом?

– Так, це правда.

– Він розлучився з нею, щоб одружитися з вами?

– О, про це всім відомо, – нетерпляче кинула Марина Ґреґ. – Не вважайте, що ви зробили якесь відкриття. Тоді про це справді було багато галасу, а з плином часу все затихло.

– Вона вам погрожувала?

– Ну, в якомусь розумінні так. Але мені хотілося б, щоб ви зрозуміли. Ніхто не сприймає таких погроз серйозно. Це було на вечірці, вона тоді добре випила. Вона могла б тоді пальнути в мене з пістолета, якби його мала. Але, на щастя, вона його не мала. І це було багато років тому. Подібні почуття не тривають довго! Повірте, вони справді довго не тривають. Це правда, хіба ні, Джейсоне?

– Я не можу не погодитися з тобою, – сказав Джейсон Рад, – і я можу запевнити вас, містере Кредок, що Лола Брустер не мала фізичної можливості в день свята отруїти коктейль моєї дружини. Я майже весь час був поруч із нею. І уявити собі, що Лола могла несподівано, після тривалого періоду дружби, прилетіти до Англії й приїхати в наш дім тільки для того, щоб отруїти трунок моєї дружини, – це вже повний абсурд.

– Я візьму до уваги ваші міркування, – сказав Кредок.

– Справа не тільки в міркуваннях, а й у факті. Вона й близько не була біля того столу, на якому стояв келих Марини.

– А що ви скажете про ще одного вашого гостя – про Ардвіка Фена?

Запала коротка пауза, перш ніж Джейсон Рад відповів:

– Це наш дуже давній друг, – сказав він. – Ми не бачилися з ним уже багато років, хоч ми вряди-годи обмінюємося листами. Це дуже велика постать на американському телебаченні.

– А вам він теж доводиться давнім другом? – запитав Дермот Кредок Марину.

Її подих трохи пришвидшився, коли вона відповіла:

– Так, звичайно, що так. Він завжди був моїм другом, хоч останнім часом я втратила з ним зв’язок. – Потім вона заговорила несподівано швидко: – Якщо ви думаєте, що я підвела погляд, побачила Ардвіка Фена і злякалася його, то це нісенітниця. Абсолютна нісенітниця. Чому я повинна була боятися його, які причини мала я боятися його? Ми були великими друзями. Я дуже, дуже зраділа, коли несподівано він з’явився. То був надзвичайно приємний сюрприз, як я вже вам сказала. Атож – чудовий сюрприз.

Вона підвела голову й подивилася на Кредока – з викликом у погляді.

– Дякую вам, міс Ґреґ, – спокійно промовив він. – Коли в будь-яку хвилину раптом відчуєте бажання довіритися мені більше, я наполегливо раджу вам зробити це негайно.

РОЗДІЛ ЧОТИРНАДЦЯТИЙ

І

Місіс Бентрі стояла навколішки. Чудовий день для прополювання. Приємна суха земля. Але сапкою все не зробиш. Будяки, кульбаба. Вона докладала всіх сил, щоб позбутися цієї напасті.

Нарешті підвелася на ноги, засапана, але задоволена, і подивилася через живопліт на дорогу. Вона неабияк здивувалася, побачивши темноволосу секретарку, чиє ім’я не могла пригадати, що виходила з будки громадського телефону, яка стояла біля автобусної зупинки з протилежного боку вулиці.

Як же пак її звуть? Прізвище починається на Б – чи то на Р? Ні, Зелінські, ось як воно звучить. Місіс Бентрі пригадала його саме вчасно, бо Елла вже перейшла через вулицю і звернула в провулок біля Іст-Лоджу.

– Доброго ранку, міс Зелінські! – гукнула вона приязним голосом.

Елла Зелінські підстрибнула. То був не стрибок людини, а радше стрибок сполоханого коня. Він здивував місіс Бентрі.

– Доброго ранку, – сказала Елла й швидко додала: – Я вийшла зателефонувати. З нашим телефоном сьогодні щось негаразд.

Місіс Бентрі здивувалася ще більше. Її здивувало, чому раптом Елла Зелінські стала пояснювати їй свої дії. Вона чемно відповіла:

– Як це, певно, для вас незручно. Заходьте до мене й телефонуйте завжди, коли вам буде треба.

– О, дуже дякую…

Елла не закінчила свою фразу, бо її урвав напад кашлю.

– У вас сінна лихоманка, – негайно поставила їй діагноз місіс Бентрі. – Спробуйте слабкий розчин бікарбонату соди.

– Ет, не турбуйтеся. Я маю дуже добрі ліки в пульверизаторі. Та все одно дякую.

Вона чхнула знову й швидко пішла геть по під’їзній дорозі до будинку.

Місіс Бентрі дивилася їй навздогін. Потім обернулася до свого саду. Вона подивилася на нього невдоволеним поглядом. Ніде жодної бур’янини.

– Отелло вже немає кого душити, – збентежено промурмотіла, звертаючись сама до себе, місіс Бентрі. – Мабуть, я надто цікава старушенція, але хотілося б мені знати…

Місіс Бентрі хвилину вагалася, а тоді поступилася спокусі. Вона й справді цікава бабуся, і яке кому, в біса, до цього діло! Вона повернулася в дім й підійшла до телефону. Підняла слухавку й набрала номер. Голос із відчутним заокеанським акцентом відповів:

– Ґосінґтон-Хол.

– Це місіс Бентрі, з Іст-Лоджу.

– О, доброго ранку, місіс Бентрі. Це Гейлі Престон. Я зустрічався з вами в день свята. Чим я можу бути вам корисний?

– Я думала, може, я вам можу бути чимось корисною? Якщо ваш телефон вийшов із ладу…

Його здивований голос урвав її:

– Наш телефон вийшов із ладу? З нашим телефоном усе гаразд. Звідки ви взяли, що він несправний?

– Певно, я помилилася, – сказала місіс Бентрі. – У мене бувають проблеми зі слухом, – нахабно збрехала вона.

Вона поклала слухавку, зачекала хвилину, потім знову набрала номер.

– Джейн? Це Доллі.

– Так, Доллі. Що там у тебе?

– Знаєш, мені це здається дивним. Секретарка щойно телефонувала з будки публічного телефону, тут, через дорогу. Вона визнала за потрібне пояснити мені, хоч я нічого в неї не запитувала, що вона робить так, бо телефон у їхньому домі вийшов із ладу. Але я зателефонувала туди, і там усе гаразд.

Вона замовкла, чекаючи, що скаже її розумніша подруга.

– Справді? – перепитала міс Марпл. – Це дуже цікаво.

– Чому вона так зробила, як ти гадаєш?

– Либонь, не хотіла, щоб її підслухали.

– Достоту так.

– А для цього може бути чимало причин.

– Так.

– Цікаво, – повторила міс Марпл.

IІ

Важко було уявити чоловіка більш охочого до розмови, ніж Доналд МакНейл. Це був приязний рудий молодик. Він привітав Дермота Кредока з цікавістю й задоволенням.

– Як ваші успіхи? – весело запитав він. – Щось уже розкопали?

– Поки що нічого. Але в майбутньому розкопаємо неодмінно.

– Ви працюєте, як і завжди. У надійному темпі слимаків. Ще не дійшли до того етапу, коли звертаєтеся з проханнями до людей, щоб «допомогли вам у вашому розслідуванні»?

– Я звертаюся з таким проханням до вас, – з усмішкою відповів йому Дермот Кредок.

– Чи треба шукати у ваших словах подвійний зміст? Ви й справді підозрюєте, що я отруїв Гізер Бедкок, але навіщо, на вашу думку, я це зробив? Тому, що хотів спровадити на той світ Марину Ґреґ, чи тому, що давно вже мріяв порішити саме її, Гізер Бедкок?

– Я не висував проти вас жодного звинувачення, – сказав Кредок.

– Ні, звичайно ж, ви цього не зробите, чи не так? Ви діятимете дуже чемно й коректно. Гаразд. Переходьмо до суті. Я там був. У мене була можливість, але чи мав я мотив? Ага, ось що ви хочете знати. Яким був мій мотив?

– Досі я не зміг його знайти, – сказав Дермот Кредок.

– Мені приємно це чути. Я почуваю себе в більшій безпеці.

– Я лише хотів би від вас почути, що ви бачили того дня.

– Я вже розповідав про все місцевій поліції. Вони витягли з мене все, що змогли. Ви знаєте, це принизливо. Адже я перебував на тій сцені, де сталося вбивство. Я практично бачив, як його було скоєно, а проте не знаю, хто його вчинив. Не маю найменшого уявлення. Мені соромно признатися в тому, що я вперше довідався про нього лише тоді, коли побачив, як бідолашна жінка знеможено опускається на стілець, хапає ротом повітря й віддає Богові душу. Звичайно, я багато чого бачив і зміг дати в газету сенсаційний матеріал, але, повірте, я почуваю себе приниженим, що не знаю більше. Я мусив би знати більше. І ви ніколи не переконаєте мене, що та доза призначалася для Гізер Бедкок. Вона була приємною жінкою, правда, любила побазікати, але ж за це людей не вбивають, – якщо, звичайно, вони не вибовкують чиїхось таємниць. Але я не думаю, щоб хтось коли-небудь відкрив Гізер Бедкок якусь таємницю. Вона була не з тих жінок, яку цікавлять таємниці інших людей. Як на мене, то вона була жінкою, яка незмінно говорить лише про себе.

– Схоже, так думали не лише ви, – погодився Дермот Кредок.

– Отже, ми переходимо до славетної Марини Ґреґ. Я не сумніваюся, що існує безліч переконливих мотивів для того, щоб убити Марину. Плутанина з ревнощів, заздрості та любові – усе потрібне для драми. Але хто це зробив? Певно, хтось, у кого відкрутилися гвинтики. Ось вона, моя цінна думка! Ви цього від мене хотіли?

– Не тільки. Я так розумію, що ви прийшли й підіймалися сходами приблизно водночас із мером та вікарієм.

– Правильно. Але то було не вперше, коли я прийшов. Я був там і раніше.

– Я про це не знав.

– Атож, я був старшим, куди пошлють, знаєте, бігав туди-сюди. Зі мною був фотограф, і я спустився вниз, щоб зробити кілька знімків мера, коли той прийшов, трохи розвіятись, забити кілочок туди, де закопаний скарб, і таке інше. Потім я знову піднявся нагору, не так для роботи, як для того, щоб випити. Випивка була класною.

– Зрозуміло. А тепер спробуйте пригадати, хто ще підіймався сходами, коли ви поверталися нагору?

– Там була Марґо Бенс із Лондона зі своїм фотоапаратом.

– Ви знаєте її добре?

– Мені просто доводилося часто зустрічатися з нею. Вона розумна дівчина і свою справу добре знає. Вона знімає всілякі світські церемонії: вечірки, гала-концерти, причому спеціалізується на фотографіях під особливим кутом зору. З претензією! Вона розташувалася в самому кутку середнього майданчика сходів – їй було дуже зручно знімати звідти кожного, хто підіймався нагору й коли його вітали нагорі. Лола Брустер ішла трохи попереду мене. Я не відразу її впізнав. Вона пофарбувала волосся в новий відтінок рудого кольору. Остання мода островів Фіджі. Коли я бачив її останній раз, волосся темно-червоними хвилями обрамлювало її обличчя та підборіддя. З нею йшов високий смаглявий чоловік, американець. Я не знаю, хто то був, але, схоже, велика цяця.

– Чи дивилися ви на саму Марину Ґреґ, коли підіймалися сходами?

– Звичайно, дивився.

– Вона не здалася вам приголомшеною або наляканою?

– Цікаво, що ви це запитуєте. На якусь мить або дві мені здалося, що вона зараз упаде непритомна.

– Зрозуміло, – замислено сказав Кредок. – Ви більш нічого не хотіли б мені сказати?

МакНейл подивився на нього здивованим, невинним поглядом.

– А що я міг би ще сказати?

– Я вам не вірю, – промовив Кредок.

– Але, схоже, ви не сумніваєтеся в тому, що це зробив не я. Можу тільки вам поспівчувати. Можливо, ви мали надію, що я виявлюся її першим чоловіком. Адже нікому не відомо, хто він, відомо тільки, що він був людиною цілком незначущою, і навіть його ім’я забулося.

Дермот широко усміхнувся.

– Ви з нею одружилися у школі? – запитав він. – Чи ще в дитячих повзунках? Пробачте, я поспішаю. Мені треба встигнути на потяг.

ІІІ

На робочому столі Кредока в Скотленд-Ярді височів стосик паперів. Він швидко переглянув їх, а тоді запитав через плече:

– Де зупинилася Лола Брустер?

– У «Савої», сер. Вона вас чекає. Номер-люкс 1800.

– А Ардвік Фен?

– У «Дорчестері». Перший поверх, номер 190.

– Гаразд.

Він підібрав кілька телеграм і прочитав їх, перш ніж засунути до кишені. Читаючи останню, усміхнувся сам до себе.

– Не кажіть, тітко Джейн, що я не роблю свою роботу, – промурмотів він собі під ніс.

Він вийшов і попрямував до «Савою».

У своєму номері Лола Брустер прийняла його так, ніби його прихід був для неї великою радістю. Він уважно роздивлявся її, порівнюючи свої враження з рядками нещодавно прочитаного рапорту. Ще красуня, подумав він, може, занадто пишна, але такі теж мають успіх. Звичайно ж, красуня зовсім іншого типу, аніж Марина Ґреґ. Після того як вони обмінялися необхідними люб’язностями, Лола відкинула з чола своє волосся острів’янки з Фіджі, кокетливо випнула нафарбовані губки, її голубі повіки запурхали над широко розкритими карими очима, і вона сказала:

– Ви знову прийшли поставити мені свої жахливі запитання? Ті самі, які мені ставив місцевий інспектор?

– Сподіваюся, вони не будуть надто жахливими, міс Брустер.

– О, я переконана, що будуть, і я також переконана, що злочин, який ви розслідуєте, скоєно внаслідок жахливої помилки.

– Ви справді так думаєте?

– Атож. Це така нісенітниця. Невже ви думаєте, хтось справді намагався отруїти Марину Ґреґ? Це ж чудова жінка. Усі її обожнюють.

– Навіть ви?

– Я завжди ніжно любила Марину.

– Ет, облиште, міс Брустер, хіба ви трохи не посварилися з нею десь одинадцять чи дванадцять років тому?

– А, ви про те, – відмахнулася Лола. – Я справді була тоді дуже знервована й роздратована, і ми жахливо сварилися з Робом. Ніхто з нас не перебував у нормальному стані. Марина шалено закохалася в нього і вмить затягла його у свої сіті, бідолаху.

– А ви були дуже проти?

– Атож, думаю, я справді була тоді проти, інспекторе. Хоч тепер я бачу, що то була одна з найщасливіших подій у моєму житті. Я була тоді стурбована лише за дітей. Не хотілося руйнувати їхній дім. Боюся, я вже тоді зрозуміла, що я і Роб – люди несумісні. Сподіваюся, ви знаєте, що я одружилася з Еді Ґровсом відразу, як тільки розлучилася з Робом? Я думаю, що кохала його давно, але не хотіла руйнувати свою родину через дітей. Адже так важливо, хіба ви зі мною не згодні, щоб діти мали власний дім?

– Атож, люди кажуть, що ви справді були жахливо засмучені.

– О, люди завжди що-небудь кажуть, – туманно проголосила Лола.

– Але ви казали тоді чимало, міс Брустер, хіба не так? Ви погрожували застрелити Марину Ґреґ, принаймні, я таке чув.

– Я вже вам сказала, що люди багато чого можуть казати. Від мене чекали, що я таке скажу. Звичайно ж, я ніколи б нікого не застрелила.

– Попри те, що ви пальнули в Еді Ґровса через кілька років по тому?

– О, це сталося тому, що ми тоді посварилися, – сказала Лола. – Я втратила терпець.

– Я знаю від дуже надійних свідків, міс Брустер, що ви сказали – і це ваші точні слова чи, принаймні, так мені сказано, – він зачитав зі свого записника: – «Та сучка нехай не думає, що відбулася легко. Якщо я її тепер не застрелила, то зачекаю й добудуся до неї якось інакше. Мені байдуже, скільки доведеться чекати, можливо, багато років, але врешті я поквитаюся з нею».

– О, переконана, нічого подібного я ніколи не казала, – засміялася Лола.

– А я переконаний, міс Лоло, що казали.

– Люди так перебільшують. – Чарівна усмішка осяяла її обличчя. – Я тоді мало не збожеволіла від люті, ви знаєте, – довірливо промурмотіла вона. – Людина може сказати все, що завгодно, коли вона розлютована на когось. Але ви ж не думаєте, що я чекала чотирнадцять років і прилетіла тепер до Англії, прийшла до Марини й укинула смертельну отруту до келиха з її трунком через три хвилини по тому, як побачила її знову?

Дермот Кредок справді так не думав. Така гіпотеза здавалася йому вкрай неймовірною. Він лише сказав:

– Я мушу тільки вказати вам, міс Брустер, на те, що в минулому ви висловлювали погрози на адресу Марини Ґреґ і що Марина Ґреґ була, поза всяким сумнівом, здивована й налякана, побачивши когось, хто в той день підіймався сходами. Цілком природно, в обох випадках підозра падає на вас.

– Але ж люба Марина була в захваті, коли побачила мене! Вона поцілувала мене й вигукнула, як чудово, що я прийшла! О, інспекторе, я справді думаю, що підозрювати мене – велика дурниця з вашого боку.

– Ви й справді живете як одна велика щаслива родина?

– Хай там як, а це куди ближче до істини, аніж усе те, що ви думаєте.

– І ви не маєте жодних міркувань, які могли б допомогти нам? Жодного уявлення про те, хто хотів отруїти її?

– Я ж вам сказала, нікому б не спало на думку вбивати Марину. А взагалі вона жінка дурна. Завжди клопочеться про своє здоров’я, завжди змінює свою думку: то їй хочеться того, то їй хочеться цього, а коли щось одержує, то воно відразу їй набридає. Я не розумію, чому люди її так люблять. Джейсон завжди був у нестямі від неї. Чого цьому чоловікові тільки не довелося витерпіти! Але маємо те, що маємо. Усі схильні терпіти будь-які вибрики Марини, готові на все, аби догодити їй. І тоді вона дарує їм свою сумну, лагідну усмішку й дякує їм! І це, либонь, переконує їх у тому, що їхні почуття не були марними. Я, їй Богу, не знаю, як у неї це виходить. Тож ви ліпше викиньте думку про те, що хтось намагався її отруїти, з вашої голови.

– Я хотів би, – сказав Дермот Кредок. – Але, на жаль, не можу викинути її з голови, бо вона стала реальністю.

– Що ви маєте на увазі, коли кажете, що вона стала реальністю, адже ніхто не вбив Марину Ґреґ, адже вона жива, чи не так?

– Вона справді жива. Але замах на її життя був.

– Я в це не вірю, ані на мить. Переконана, що той, хто отруїв ту жінку, саме її і хотів отруїти від самого початку, саме її, а не когось іншого. Я думаю, комусь дістануться великі гроші після того, як вона вмерла.

– У неї не було ніяких грошей, міс Брустер.

– Ну, то значить, була інша причина. Хай там як, а я не переживала б за Марину, якби була вами. З Мариною завжди все буде гаразд.

– Ви так думаєте? Мені вона не здається щасливою жінкою.

– О, це тому, що вона так переживає через усе на світі.

Нещасливі кохання. Неможливість мати дітей.

– Вона всиновила кількох дітей? – запитав Дермот, згадавши про наполегливе прохання міс Марпл.

– Здається, так. Проте нічого з того не вийшло, наскільки мені відомо. Вона робить імпульсивні вчинки, а потім жалкує.

– Що сталося з дітьми, яких вона всиновила?

– Не маю уявлення. Вони просто зникли через певний час. Певно, вона просто стомилася від них, як і від усього іншого.

– Зрозуміло, – відповів Дермот Кредок.

ІV

Далі – «Дорчестер». Апартаменти 190.

– Отже, ви головний інспектор… – Ардвік Фен подивився на візитівку, яку тримав у руці.

– Кредок.

– То чим я можу вам допомогти, головний інспекторе Кредок?

– Сподіваюся, ви не будете проти, якщо я вам поставлю кілька запитань?

– Звісно, ні. Це з приводу тієї події, що сталася в Мач-Бенгемі? Чи то пак – як же називається те село? – у Сент-Мері-Мід?

– Атож. Правильно. У Ґосінґтон-Холі.

– Не розумію, чому Джейсонові Раду заманулося купити такий будинок. Хіба в Англії мало добрих будівель доби короля Ґеорґа або навіть королеви Анни? Ґосінґтон-Хол – суто вікторіанський будинок. Що в ньому може бути привабливого, скажіть-но мені?

– Деяких людей приваблює саме вікторіанська стабільність.

– Стабільність? Так, можливо, ви й маєте слушність. Марина, думаю, має потяг до стабільності. До стабільності, якої в неї ніколи не було, у бідолашної дівчини, саме тому вона й мріє про неї. Можливо, цей дім трохи задовольнить її мрію.

– Ви її добре знаєте, містере Фен?

Ардвік Фен стенув плечима.

– Добре? Не знаю, чи я можу так сказати. Я знав її протягом тривалого періоду. Проте зустрічаємося ми лише вряди-годи.

Кредок подивився на нього схвальним поглядом. Смаглявий, кремезно збудований чоловік, гострі очі за товстими скельцями окулярів, важкі щелепи й квадратне підборіддя. Ардвік Фен провадив:

– З прочитаного в газетах я зрозумів, що ту місіс, не знаю, як її звуть, отруїли внаслідок помилки. Що та доза призначалася Марині? Правильно я кажу?

– Усе правильно. Дозу підкинули в коктейль Марини Ґреґ. Місіс Бедкок розбила келих, який тримала в руці, і Марина віддала їй свій трунок.

– Що ж, це звучить досить переконливо. Проте я неспроможний зрозуміти, кому захотілося отруїти Марину, тим більше, що Лінет Браун там не було.

– Лінет Браун? – здивовано перепитав Дермот Кредок.

Ардвік Фен посміхнувся.

– Якби Марина розірвала цей контракт, відмовилася від ролі – роль би віддали Лінет, і для Лінет означало б дуже багато її отримати. Та незважаючи на це, я не можу собі уявити, що вона підмовила когось отруїти Марину. Таке припущення видається мені надто мелодраматичним.

– Воно здається трохи надуманим, – сухо кинув Дермот.

– Проте ви здивувалися б, якби знали, до чого можуть довести жінку амбіції, – сказав Ардвік Фен. – Власне, там могло йтися й не про смерть, ви це візьміть до уваги. Можливо, хтось хотів лише налякати її – підсипати стільки, щоб їй стало дуже погано, але вона не вмерла.

Кредок похитав головою.

– Доза була надто велика, – сказав він.

– Люди часто помиляються в дозах, і то значною мірою.

– Це справді ваша теорія?

– О ні, зовсім ні. Це тільки одне з припущень. У мене нема теорії. Я був лише невинним свідком тієї смерті.

– Марина Ґреґ дуже здивувалася, коли побачила вас?

– Для неї це стало цілковитим сюрпризом. – Він задоволено засміявся. – Вона просто не могла повірити своїм очам, коли побачила, як я підіймаюся сходами. Мушу зізнатися, вона привітала мене дуже мило.

– Ви не бачилися з нею давно?

– Років чотири або п’ять, думаю, не менше.

– І кілька років тому був час, коли ви були близькими друзями, чи не так?

– Ви натякаєте на щось конкретне цим вашим зауваженням, інспекторе Кредок?

Голос не дуже змінився, але було в ньому тепер щось таке, чого не було раніше. Якийсь сталевий погрозливий призвук. Дермот раптом зрозумів, що цей чоловік може бути жорстоким і безжальним супротивником.

– Либонь, ліпше буде, я думаю, – сказав Ардвік Фен, – якщо ви запитаєте мене прямо, що ви хочете знати.

– Гаразд, містере Фен, я вам скажу. Я повинен з’ясувати, у яких стосунках із Мариною Ґреґ перебуває чи перебував кожен із тих, хто в той день зібрався в домі. Згідно з чутками, у той час, про який я щойно згадував, ви були безтямно закохані в Марину Ґреґ.

Ардвік Фен стенув плечима.

– Буває, інспекторе, що ми стаємо жертвою сліпої нестямної пристрасті. На щастя, сліпа пристрасть довго не триває.

– Кажуть, ніби вона заохочувала вас, але згодом знехтувала ваші почуття, і це вам дуже не сподобалося.

– Кажуть, кажуть! Я думаю, ви це прочитали в «Таємницях світу кіно»?

– Про це я довідався від добре поінформованих і розумних людей.

Ардвік Фен закинув назад голову, показавши бичачу лінію своєї шиї.

– Я був закоханий у неї колись, це правда, – визнав він. – Вона була тоді вродливою й привабливою жінкою, та й досі є нею. Але стверджувати, ніби я їй погрожував, було б занадто. Я, звичайно, не в захваті, коли мене зневажають, головний інспекторе, і більшість людей потім гірко шкодують про те, що вони мене зневажили. Але цей принцип поширюється лише на мою бізнесову діяльність.

– Наскільки мені відомо, ви використали свій вплив, щоб у неї відібрали роль у фільмі, у якому вона мала зніматися?

Фен стенув плечима.

– Вона не годилася для тієї ролі. Між нею та режисером виник конфлікт. Я вклав гроші в той фільм і не хотів ризикувати. То було, запевняю вас, суто бізнесове рішення.

– Та, можливо, Марина Ґреґ так не думала?

– О, природно, вона так не думала. Вона завжди вважала, що всі подібні речі мають персональний характер.

– Вона, наскільки мені відомо, сказала декому зі своїх друзів, що боїться вас?

– Справді? Як по-дитячому. Думаю, вона втішалася тим почуттям страху.

– Ви вважаєте, у неї не було причин боятися вас?

– Аніякісіньких. Хоч би яке особисте розчарування мене спостигало, я незабаром залишаю його позад себе. Я завжди дотримувався принципу, що жінок на світі вистачає.

– З таким принципом вам, певно, дуже легко живеться, містере Фен.

– Думаю, що так.

– Ви добре знаєте світ кіно?

– Я вкладаю в нього гроші.

– А тому повинні знати про нього багато.

– Можливо.

– Отже, ви той чоловік, до чиєї думки слід прислухатися. Чи не могли б ви назвати мені особу, спроможну так зненавидіти Марину Ґреґ, що вона захотіла б спровадити її на той світ?

– Їх набереться понад десяток, – сказав Ардвік Фен, – але тільки в тому випадку, якби не треба було робити це персонально. Якби йшлося тільки про те, щоб натиснути на кнопку в стіні, гадаю, до неї потяглося б чимало пальців.

– Ви були там у той день. Ви бачили її, і ви розмовляли з нею. Чи не думаєте ви, що серед людей, які оточували вас у той короткий проміжок часу, – відтоді, як ви прийшли, і до тієї миті, коли померла Гізер Бедкок, – чи не думаєте ви, що серед тих людей ви могли б назвати – лише назвати, зверніть увагу на те, що я прошу у вас не щось конкретне, а просто здогад – кого-небудь, хто міг би отруїти Марину Ґреґ?

– Я не хотів би цього робити.

– Отже, якесь уявлення у вас є?

– Отже, мені нема чого сказати на цю тему. Тобто нічого більше, головний інспекторе Кредок, ви витягти з мене не зможете.

РОЗДІЛ П’ЯТНАДЦЯТИЙ

Дермот Кредок подивився на останнє прізвище та адресу, що записав до свого нотатника. Туди вже двічі телефонували для нього, але відповіді не було. Він спробував зателефонувати ще раз. Потім стенув плечима й підвівся. Доведеться їхати самому.

Студія Марґо Бенс була в глухому завулку обіч Тотенхем-Корт-роуд. Крім прізвища на дощечці біля дверей, більше не було нічого, що давало б про неї знати, і не було реклами в жодній формі. Кредок піднявся на другий поверх. Там він побачив велику афішу, написану чорними літерами на білій дошці: «Марґо Бенс. Художня фотографія. Заходьте, будь ласка».

Кредок увійшов. У невеличкій почекальні нікого не було. Він постояв там, вагаючись, потім прочистив горло в гучній театральній манері. А що ніхто на це не звернув уваги, то він підвищив голос:

– Тут хтось є?

Він почув човгання пантофель за оксамитовою завісою, завіса розсунулася, і молодик із густою копицею волосся та рожево-білим обличчям вистромив звідти голову.

– Даруйте, друже, я вас не почув. Мені саме прийшла на думку блискуча ідея, і я намагався обміркувати її.

Він ще більше розсунув оксамитову завісу, і Кредок пройшов за ним до внутрішньої кімнати. Вона виявилася несподівано великою. То була, безперечно, робоча студія. Там стояли фотокамери, прожектори, лампи дугового освітлення, шторки, екрани на колесах.

– Такий безлад, – сказав молодик, не менш тонкий і гнучкий, аніж Гейлі Престон. – Але, думаю, було б важко працювати, не створюючи безладу. Але в якій справі ви до нас прийшли?

– Я хотів би побачити Марґо Бенс.

– А, Марґо. Як шкода. Якби ви прийшли на півгодини раніше, ви б застали її ще тут. Вона пішла фотографувати моделі для журналу «Мрія моди». Вам слід було зателефонувати й призначити зустріч. Марґо страшенно заклопотана в ці останні дні.

– Я телефонував. Але відповіді не було.

– Нічого дивного, – сказав молодик. – Ми зняли слухавку. Я тепер пригадую, що ми її зняли. Дзвінки відривали нас від роботи. – Він розгладив фіолетову блузу, яка була на ньому. – Призначити вам зустріч із Марґо? Я нерідко тепер приймаю для неї замовлення. Ви хочете зробити якісь фотографії? Приватні чи для бізнесу?

– Ні те, ні те, – сказав Дермот Кредок.

Він подав молодикові свою візитівку.

– Оце так пригода! – вигукнув молодик. – Управління Кримінального Розшуку! Знаєте, мені здається, я десь бачив вашу фотографію. Ви, певно, один із Великої Четвірки чи Великої П’ятірки, чи тепер це вже Велика Шістка? Тепер ми маємо стільки злочинів, вам треба збільшувати кількість своїх керівників, чи не так? О, друже, я, певно, не поставився до вас із належною повагою? Боюся, що так. Я аж ніяк цього не хотів. Але навіщо вам потрібна Марґо, сподіваюся, ви не заарештуєте її?

– Я лише хотів поставити їй кілька запитань.

– Вона не робить ані непристойних фотографій, ані чогось подібного, – з тривогою промовив молодик. – Сподіваюся, ніхто не казав вам такого, бо це неправда. Марґо дуже артистична. Вона багато фотографує на сцені та в студії. Але роботи в неї дуже делікатні, майже сором’язливі.

– Я можу сказати вам прямо, навіщо мені потрібна міс Бенс, – пояснив Дермот. – Їй нещодавно довелося бути свідком убивства, скоєного поблизу від Мач-Бенгема, у селі, яке називається Сент-Мері-Мід.

– О, друже, звичайно, звичайно! Марґо повернулася звідти й усе мені розповіла. Підсипали отруту в один із коктейлів, чи не так? Щось подібне. Яке занудне вбивство! Але якщо взяти до уваги, що скоєно його на святі, влаштованому на честь «Служби Святого Іоанна», то воно вже не здається таким занудним, правда ж? Але хіба ви вже не ставили Марґо таких запитань – чи то був хтось інший?

– Залежно від того, як розвивається розслідування, виникають нові й нові запитання, – пояснив Дермот.

– Ви хочете сказати, злочин проявляється. Атож, я тепер це бачу. Злочин проявляється. Як фотографія, правда ж?

– А й справді наша робота – це ніби проявлення фотографії, – погодився Дермот. – Ви зробили дуже вдале порівняння.

– Мені приємно почути це від вас. Та вернімося до Марґо. Ви хотіли б зустрітися з нею просто тепер?

– Так, хотів би, якщо ви мені допоможете.

– У ці хвилини, – сказав молодик, подивившись на свого годинника, – вона, певно, перебуває біля будинку Кітса, на Гемпстед-Гітс. Моя машина стоїть на вулиці. Відвезти вас туди тепер?

– Я був би вам дуже вдячний, містере…

– Джетроу, – сказав молодик. – Джонні Джетроу.

Коли вони спускалися сходами, Дермот запитав:

– А що вона робить біля будинку Кітса?

– Ну, розумієте, ми більше не робимо художні фотографії у студії. Ми хочемо, щоб вони були зняті на лоні природи, овіяні вітром. І по змозі – на якомусь незвичному тлі. Наприклад, строга сукня навпроти в’язниці Вондсворт або фривольний костюмчик біля будинку славетного поета.

Містер Джетроу швидко, але вправно провів машину по Тотенхем-Корт-роуд, через Кемден-Таун і нарешті виїхав на околицю Гемпстед-Гітс. На тротуарі перед будинком Кітса розігрувалася невеличка сцена. Тендітна дівчина в прозорій сукні органді стояла, тримаючи в руці величезного чорного капелюха. Стоячи навколішках трохи далі, друга дівчина відтягувала назад сукню першої так, щоб вона туго облягала її коліна та ноги. Дівчина з фотоапаратом низьким, захриплим голосом давала розпорядження:

– Ради Бога, Джейн, опусти свою гепу. Вона затуляє її праве коліно. Нижче, нижче! Ось так. Ні, трохи лівіше. Так буде добре. Тепер ти заховалася за кущем. Так годиться. Тримайся за нього. Зробимо ще один знімок. Цього разу поклади обидві руки на капелюх. Вище голову. Добре – а тепер нахилися, Елсі. Нижче. Нижче – ти повинна підняти із землі портсигар. Добре. А тепер відступи ліворуч. Та сама поза, лише трохи поверни голову над своїм плечем. Ось так.

– Не розумію, навіщо тобі треба знімати мою гепу, – невдоволено промурмотіла дівчина, яку вона називала Елсі.

– Бо в тебе дуже симпатична гепа, моя люба. На неї приємно дивитися, – сказала дівчина-фотограф. – А коли ти обертаєш голову, то твоє підборіддя підіймається, наче повний місяць над горою. Думаю, на сьогодні можна й закінчувати.

– Привіт, Марґо, – сказав містер Джетроу.

Вона обернула голову.

– А, це ти. Чого тобі тут треба?

– Я привів чоловіка, який хоче тебе бачити. Це головний інспектор з Управління Кримінального Розшуку, Скотленд-Ярд.

Дівчина скинула швидким поглядом на Дермота. Поглядом запитливим і настороженим, але в цьому, як він знав, нічого незвичайного не було. То була досить звичайна реакція на детективів-інспекторів. Дівчина була худа й тонка, уся складена з кутів та ліктів, та попри це мала досить цікаву фігуру. Важкі завіси з чорного волосся спадали по обидва боки її обличчя. Вона здавалася брудною, жовтавою і не вельми привабливою, як на його погляд. Але він бачив, що це дівчина з характером. Вона підняла брови, які були вже трохи підняті мистецтвом макіяжу, і запитала:

– Чим я можу допомогти вам, детективе-інспекторе Кредок?

– Вітаю вас, міс Бенс. Я хотів би запитати, чи не будете ви такі люб’язні відповісти мені на кілька запитань щодо нещасливого випадку, який відбувся в Ґосінґтон-Холі поблизу Мач-Бенгема. Ви були там, наскільки я пам’ятаю, щоб зняти кілька фотографій.

Дівчина кивнула головою.

– Звичайно. Я дуже добре все пам’ятаю. – Вона скинула на нього швидким запитливим поглядом. – Я вас там не бачила. Безперечно, то був хтось інший. Інспектор… інспектор…

– Інспектор Корніш? – запитав Дермот.

– Так.

– Нам цю справу передали трохи згодом.

– Ви зі Скотленд-Ярду?

– Так.

– Ви втрутилися й забрали цю справу з рук місцевої поліції?

– Тут не йдеться про втручання. Це головний констебль графства вирішує, чи він хоче залишити розслідування тієї або тієї справи у своїх руках, чи передати його нам.

– А що впливає на його рішення?

– Нерідко відразу стає очевидно, чи злочин має лише місцеве значення, чи виходить за межі села або міста. Бувають і злочини міжнародного масштабу.

– І він вирішив, що це злочин міжнародного масштабу, так?

– Трансатлантичного – мабуть, ліпше буде сказати так.

– У газетах уже про це натякали, якщо я правильно зрозуміла. Натякали, що вбивця, хоч би хто він був, хотів спровадити на той світ Марину Ґреґ, але внаслідок помилки порішив якусь нещасну місцеву жінку. Це правда, чи вони вигадали ту історію для реклами свого майбутнього фільму?

– Боюся, тут не може бути ніякого сумніву, міс Бенс.

– І що ви хочете запитати в мене? Ви повезете мене до Скотленд-Ярду?

Він похитав головою.

– Це не обов’язково. Ми зможемо поговорити у вашій студії, якщо так вам зручніше.

– Гаразд, їдьмо туди. Моя машина тут, поруч.

Вона швидко пішла пішохідною стежкою. Дермот рушив за нею. Джетроу гукнув їм навздогін:

– До побачення, люба, я не стану вам заважати. Переконаний, що ви з інспектором обговорюватимете великі таємниці.

Він підійшов до двох моделей, які стояли на тротуарі, і розпочав жваву розмову з ними.

Марґо сіла в автомобіль, відчинила дверці на протилежному боці, і Дермот Кредок умостився поруч неї. Вона не промовила жодного слова протягом того часу, поки вони поверталися до Тотенхем-Корт-роуд. Звернула в глухий завулок і в кінці його заїхала у відчинені ворота.

– У мене тут свій паркувальний майданчик, – пояснила вона. – Насправді тут склад меблів, але вони подарували мені трохи своєї площі. Запаркувати машину – одна з великих проблем у Лондоні, і вам, звичайно, про це відомо, хоч я не думаю, що ви маєте якийсь стосунок до вуличного руху, чи не так?

– Ні, мене турбують інші проблеми.

– Звичайно ж, убивства становлять для вас набагато більший інтерес, – сказала Марґо Бенс.

Вона привела його в студію, показала йому на стілець, запропонувала сигарету й опустилася на великий пуф навпроти нього. Крізь завісу темного волосся подивилася на нього похмурим запитливим поглядом.

– Що ж, починайте, – промовила вона.

– Ви робили там фотографії в той час, коли відбулося вбивство, правильно я розумію?

– Так воно й було.

– Ви одержали професійне замовлення?

– Так. Вони хотіли, щоб хтось зробив кілька спеціальних, художніх знімків. Мені доводиться робити їх багато. Іноді я виконую роботу для кіностудій, але того разу я лише фотографувала свято, а наприкінці зняла кількох людей, яких особисто вітали Марина Ґреґ та Джейсон Рад. То були здебільшого представники місцевої знаті та інші поважні люди.

– Так. Розумію. Ваша фотокамера стояла на сходах, правильно?

– Протягом певного часу так. Там я знайшла дуже добрий кут для фотографування. Спочатку я знімала, як люди підіймаються сходами, а потім оберталася, і мені в кадр потрапляла Марина Ґреґ, що потискала їм руки. Звідти можна було знімати під багатьма кутами, не надто пересуваючись.

– Я, звісно, знаю, що вас уже запитували, чи не бачили ви чогось незвичайного, чогось такого, що могло б допомогти нам у нашому розслідуванні. Але то були запитання загального характеру.

– А ви хочете запитати щось конкретніше?

– Атож, думаю, що це запитання буде трохи конкретнішим. Ви добре бачили Марину Ґреґ із того місця, де ви стояли?

Вона кивнула головою.

– Дуже добре.

– А Джейсона Рада?

– Іноді добре, а іноді – ні. Бо він багато рухався. Розносив трунки, знайомив людей. Відрекомендовував представників місцевої знаті всіляким знаменитостям. І все таке інше. Я не бачила тієї місіс Бедлі…

– Місіс Бедкок.

– Пробачте, Бедкок. Я не бачила, як вона випила свій фатальний трунок чи щось таке. Я навіть не певна, що тоді знала, хто вона така, і могла впізнати її.

– А ви бачили, як прибув мер?

– О, так. Мера я пам’ятаю дуже добре. Він був у своїй мантії і з ланцюгом на шиї. Я зняла, як він підіймається сходами – великим планом – такий суворий профіль, а потім зняла його, коли він обмінявся потиском рук із Мариною.

– Тоді ви можете пригадати, що там іще тоді відбувалося. Місіс Бедкок та її чоловік піднялися сходами й відразу підійшли до Марини Ґреґ, що стояла там нагорі.

Вона похитала головою.

– Все одно я не пам’ятаю її.

– Це не так важливо. Головне, що ви дуже добре бачили Марину Ґреґ і що ви майже не відривали від неї погляду й досить часто брали її в об’єктив фотоапарата.

– Так і було. Я майже не відводила від неї погляду, чекаючи сприятливого моменту.

– Ви знаєте чоловіка на ім’я Ардвік Фен і могли впізнати його?

– О, так. Я знаю його досить добре. Він працює на телебаченні – і ставить фільми.

– Ви фотографували його?

– Так. Я сфотографувала його, коли він підіймався сходами з Лолою Брустер.

– Вони йшли відразу за мером?

Вона хвилину подумала, потім погодилася:

– Так, десь приблизно за ними.

– Чи помітили ви, що в той час Марині Ґреґ несподівано стало погано? Чи помітили якийсь незвичайний вираз у неї на обличчі?

Марґо Бенс нахилилася вперед, відкрила портсигар й дістала сигарету. Припалила її. Хоч вона й не відповіла на його запитання, Дермот не став тиснути на неї. Він чекав, прикидаючи подумки, що вона там прокручує у своїй голові. Нарешті вона озвалася й промовила:

– А чому ви мене запитуєте про це?

– Бо це те запитання, на яке я дуже хочу мати відповідь – надійну відповідь.

– Ви сподіваєтеся, що я зможу дати вам надійну відповідь?

– Так, сподіваюся. Ви мусите мати звичку дуже пильно спостерігати за обличчями людей, чекаючи, коли на них з’явиться певний вираз, зручний для фотографування.

Вона кивнула головою.

– Ви бачили щось подібне на обличчі Марини Ґреґ?

– І не тільки я бачила на ньому щось подібне, чи не так?

– Ні, не тільки ви. Ще кілька людей. Але всі вони описують той вираз по-різному.

– І як же інші люди описували його?

– Одна особа сказала мені, що думала, вона зараз упаде непритомна.

Марґо Бенс повільно похитала головою.

– Хтось сказав, що вона була дуже здивована. – Він трохи помовчав: – А ще одна людина розповіла, ніби бачила на її обличчі застиглий погляд.

– Застиглий, – замислено повторила Марґо Бенс.

– Ви згодні з цим останнім твердженням?

– Не знаю. Можливо.

– Мені це було сказано навіть у художній формі, – сказав Дермот. – Словами давно померлого поета Теннісона: «Вітер здмухнув павутину. Тріснуло дзеркало наполовину. “Мене проклято, я ж невинна!” – зойкнула леді з Шейлота».

– Там не було ніякого дзеркала, – сказала Марґо Бенс, – але якби воно було, то могло б тріснути. – Вона раптом підвелася. – Я зроблю щось ліпше, аніж описати ту сцену. Я вам її покажу.

Вона розсунула завісу в протилежному кінці кімнати й зникла на кілька хвилин. Він чув, як вона нетерпляче щось бурмоче.

– Що за чортівня, – сказала вона, коли з’явилася знову, – чому ніколи не вдається знайти ті речі, які тобі потрібні? Проте я знайшла її все ж таки.

Вона підійшла до нього й подала йому глянцеву світлину. Він подивився на неї. То була дуже добра фотографія Марини Ґреґ. Її рука перебувала в руці жінки, яка стояла перед нею, а тому була обернута до фотокамери спиною. Але Марина Ґреґ дивилася не на жінку. Її очі не дивилися також в об’єктив фотоапарата, а кудись трохи ліворуч. Найцікавішим для Дермота Кредока було те, що обличчя нічого не виражало. На ньому не було ані страху, ані болю. Сфотографована жінка дивилася на щось, щось бачила, і емоції, спричинені цим побаченим, були такі великі, що вона була фізично неспроможна виразити їх на своєму обличчі. Дермот Кредок якось бачив такий вираз на обличчі одного чоловіка, чоловіка, якого застрелили через секунду.

– Ви задоволені? – запитала Марґо Бенс.

Кредок глибоко зітхнув.

– Так, дякую. Розумієте, важко дійти якогось конкретного висновку, коли свідки перебільшують, коли вони уявляють собі, ніби бачили те або те. Але у випадку з Мариною Ґреґ було не так. Вона дивилася на щось і справді щось бачила. Я можу взяти цю фотографію?

– О, так, ви можете взяти відбиток. Я маю негатив.

– Ви не надсилали її в пресу?

Марґо Бенс похитала головою.

– Я досить здивований, чому ви цього не зробили. Адже це досить драматична світлина. Деякі газети могли б заплатити за неї добру ціну.

– Я не захотіла цього робити, – сказала Марґо Бенс. – Якщо тобі випадково вдалося зазирнути в чиюсь душу, то трохи незручно заробляти на цьому гроші.

– А ви знайомі з Мариною Ґреґ?

– Ні.

– Ви приїхали сюди зі Штатів?

– Я народилася в Англії. Щоправда, навчалася в Америці. А сюди повернулася десь три роки тому.

Дермот Кредок кивнув головою. Він знав відповіді на свої запитання. Вони чекали на нього серед іншої інформації на столі в його кабінеті. Дівчина, схоже, нічого не приховує. Він запитав:

– А де ви навчилися своєї професії?

– У студії Райнґардена. Протягом певного часу – в Андре Кілпа. Він багато чого мене навчив.

«Студія Райнґардена та Андре Кілп». Дермот Кредок несподівано насторожився. Ці імена заторкнули в ньому якийсь спогад.

– Ви жили в Севен-Спрінґс, чи не так?

Вона здавалася здивованою.

– Ви, схоже, знаєте багато про мене. Ви досліджували мою біографію?

– Ви дуже відомий фотограф, міс Бенс. Про вас написано чимало статей, самі знаєте. Чому ви приїхали до Англії?

Вона стенула плечима.

– О, я люблю переміну. Крім того, я вже вам сказала, що народилася в Англії, хоч мене й завезли до Штатів дитиною.

– Зовсім малою дитиною, так я думаю.

– У п’ятирічному віці, якщо це вас цікавить.

– Мене цікавить. Мені здається, міс Бенс, ви могли б розповісти мені про себе трохи більше, аніж розповіли.

Її обличчя спохмурніло. Вона подивилася на нього.

– Що ви хочете цим сказати?

Дермот Кредок подивився на неї й вирішив ризикнути. Він мав не так багато, на що міг спертися. Студія Райнґардена, Андре Кілп і назва міста. Але в нього виникло відчуття, ніби стара міс Марпл підштовхує його під лікоть.

– Думаю, ви знали Марину Ґреґ краще, ніж кажете.

Вона засміялася.

– Доведіть це. Що ви там собі уявляєте?

– Уявляю? Не думаю. Я міг би це довести, якби згаяв трохи часу та доклав певних зусиль. То чи не ліпше буде, якщо ви, міс Бенс, скажете мені правду? Зізнайтеся, що Марина Ґреґ удочерила вас дитиною й ви жили з нею протягом чотирьох років.

Вона зі свистом набрала повні груди повітря.

– Докопалися, сучі діти! – сказала вона.

Він трохи розгубився, такий це був контраст до її попередньої поведінки. Вона підхопилася на ноги, труснувши чорним волоссям.

– Гаразд, гаразд, це правда! Так, Марина Ґреґ забрала мене із собою в Америку. Моя мати мала восьмеро дітей. Вона жила в якихось нетрях. Гадаю, вона була однією з тих сотень людей, що писали тій або тій кіноактрисі, яку вони бачили або про яку чули, прохаючи всиновити свою дитину, бо не могли прогодувати її. О, про це так сумно говорити!

– Вас було троє, – сказав Дермот. – Троє дітей, усиновлених у різний час і в різних місцях.

– Правильно. То були я, Род і Енґус. Енґус був старший за мене, Род був фактично немовлям. Ми тоді зажили чудовим життям. Усе в нас було! – Її голос зазвучав насмішкувато й гучно. – Одяг, автомобілі, чудовий дім, чудові люди, які доглядали нас, добре навчання і смачна їжа. Усього вдосталь! І вона, наша люба «мамуся»! «Мамуся», що досконало грала свою роль, співаючи нам колискові пісні, фотографуючись із нами! Яка чудова й сентиментальна картина!

– Але вона справді хотіла мати дітей, – сказав Дермот Кредок. – Її бажання було цілком реальним, чи не так? То не був лише рекламний фокус.

– О, можливо. Мабуть, справді так і було. Вона хотіла мати дітей. Але їй були непотрібні ми! Абсолютно непотрібні. То була лише театральна гра. «Моя родина». «Так приємно мати свою родину». Й Іззі дозволяв їй робити це. А він мусив би щось розуміти.

– Іззі – це Айзідор Райт?

– Так, її третій або четвертий чоловік, точно не пам’ятаю. Він був чудовою людиною. Думаю, він її розумів, й іноді його непокоїла думка, що буде з нами. Він ставився до нас добре, але не прикидався батьком. Він не відчував себе батьком. Йому була дорога лише його літературна творчість. Згодом я прочитала кілька його творів. Там багато бруду, і вони досить жорстокі, але в них відчувається могутність. Думаю, одного дня його назвуть великим письменником.

– І доки все це тривало?

Губи Марґо Бенс раптом скривилися в посмішці.

– Доти, доки вона не стомилася грати в тій виставі. А втім, це не зовсім правда… З’ясувалося, що в неї буде власна дитина.

Вона засміялася з несподіваною гіркотою.

– Ось тоді ми й стали їй непотрібні. Нашому щастю настав кінець. Ми були для неї чимось на зразок малих сурогатів, але їй було байдужісінько до нас, геть байдужісінько. О, вона прилаштувала нас дуже добре. Знайшла для кожного дім, названу матір, дала гроші на нашу освіту й виділила пристойну суму на перші наші кроки в самостійному житті. Ніхто не може звинуватити її в тому, що вона вчинила з нами негарно й некоректно. Але ми ніколи не були їй потрібні – вона хотіла мати власну дитину.

– Ви не можете осуджувати її за це, – лагідно сказав Дермот.

– Я не звинувачую її за те, що вона хотіла мати власну дитину, зовсім ні. Але як же ми? Вона забрала нас від наших батьків, від того місця, якому ми належали. Моя мати продала мене за миску юшки, якщо говорити правду, але вона не думала про власну вигоду. Вона продала мене тому, що була дурна й думала, я здобуду велику вигоду, освіту й заживу щасливо. Вона думала, що робить краще для мене. Краще для мене? Якби вона лишень знала!

– Я бачу, вам досі гірко.

– Ні, мені вже не гірко. Я це пережила. Мені стало гірко на якусь мить, бо на мене накотилися спогади, бо я ніби повернулася в ті дні. Нам усім було гірко.

– Усім?

– Хіба що крім Рода. Роду завжди було до всього байдуже. Бо він був надто маленький. Але Енґус почував себе так само, як і я, хоч думаю, він був більше мстивий. Він казав, що коли виросте, то вб’є немовля, яке вона збирається народити.

– Ви знали про те, що в неї народиться немовля?

– Звичайно, знали. Й усім відомо, що з того вийшло. Вона мало не збожеволіла від радості, коли довідалася, що воно в неї народиться, а воно народилося ідіотом! Так їй і треба. Та хоч її власна дитина й народилася ідіотом, вона вже не захотіла забрати нас назад.

– Ви ненавидите її.

– Як я можу не ненавидіти її? Вона зробила зі мною те найгірше, що можна зробити з дитиною. Дати їй повірити в те, що ти її любиш, що вона тобі дорога, а потім викинути її, як непотріб.

– А що сталося з вашими двома – я для зручності називатиму їх братами?

– Життя потім розкидало нас на всі боки. Род має свою ферму десь на Середньому Заході. Він завжди був задоволений життям і тепер, думаю, задоволений. Енґус? Я не знаю. Я втратила його з виду.

– Він зберіг бажання помститися?

– Не думаю, – сказала Марґо. – Коли я бачила його востаннє, він сказав мені, що хоче грати на сцені. Я не знаю, чи зумів він стати актором.

– Ви, проте, не забули про свою кривду, – сказав Дермот.

– Так, я не забула, – підтвердила Марґо Бенс.

– Чи була Марина Ґреґ здивована, побачивши вас у той день, чи вона умисне домоглася вашого професійного запрошення на свято, щоб догодити вам?

– Вона? – зневажливо посміхнулася дівчина. – Та вона нічого не знала про те, що мене було запрошено. Мені було цікаво побачити її, тому я доклала певних зусиль, щоб отримати цю роботу. Я вже вам казала, що маю певні зв’язки з людьми кіностудії. Я хотіла подивитися, якою вона тепер стала. – Вона провела долонею по поверхні стола. – Вона навіть мене не впізнала. Що ви думаєте про це? Я жила з нею чотири роки. Від п’яти до дев’яти, і вона мене не впізнала.

– Діти змінюються, – сказав Дермот Кредок, – вони змінюються так, що впізнати їх неможливо. Я маю небогу, з якою дуже довго не бачився, і запевняю вас, що проминув би її, якби вона зустрілася мені на вулиці.

– Ви мені це кажете, щоб мене заспокоїти? Повірте, мені байдуже. Ох, нехай йому чорт, буду відвертою. Мені зовсім не байдуже. І не було. Вона володіє якимись чарами. Марина! Згубними чарами, яким годі чинити опір. Можна ненавидіти людину і в якийсь дивний спосіб любити її.

– Ви їй не сказали, хто ви така?

Дівчина похитала головою.

– Ні, я їй не сказала. Я б нізащо цього не зробила.

– Ви намагалися отруїти її, міс Бенс?

Її настрій змінився. Вона підхопилася на ноги й засміялася.

– Яке безглузде запитання ви мені поставили! Але я розумію, що ви повинні були його поставити. Це входить до вашої роботи. Ні, запевняю вас, я її не вбивала.

– Я не про те запитую вас, міс Бенс.

Вона подивилася на нього, спохмурніла й спантеличена.

– Марина Ґреґ, – сказав він, – ще жива.

– І як довго вона ще житиме?

– Що ви маєте на увазі?

– Чи не вважаєте ви ймовірним, інспекторе, що хтось повторить свою спробу – і цього разу досягне успіху?

– Буде вжито заходів остороги.

– О, я не сумніваюся, що їх буде вжито. Люблячий чоловік пильно дбатиме про неї й докладе всіх зусиль, щоб їй не було завдано ніякої шкоди?

Він пильно дослухався до іронії, яка звучала в її голосі.

– Що ви мали на увазі, коли сказали, що запитали мене не про те? – поцікавилася вона, несподівано повернувшись до попередньої теми.

– Я вас запитав, чи намагалися ви отруїти її. Ви мені відповіли, що не вбивали. Це правда, але хтось усе ж таки помер, когось усе ж таки було вбито.

– Ви маєте на увазі, що я хотіла вбити Марину, а замість неї вбила Місіс-не-знаю-як-її-звуть? Якщо хочете, щоб я до кінця прояснила вам свою відповідь, то скажу так: я не намагалася отруїти Марину, і я не спровадила на той світ місіс Бедкок.

– Та, можливо, ви знаєте, хто це зробив?

– Я нічого не знаю, інспекторе, запевняю вас.

– Але бодай якесь уявлення маєте?

– Щодо уявлень, то їх кожен має. – Вона всміхнулася до нього іронічною усмішкою. – Серед багатьох людей, здатних таке зробити, – хоч і невідомо, чи вони скористалися з цієї можливості, – можна було б назвати її темноволосого робота-секретарку, елегантного Гейлі Престона, слуг, покоївок, масажиста, перукаря, багатьох людей із кіностудії – і хтось із них міг бути не тим, кого він із себе вдавав.

Тоді, коли він несамохіть ступив крок до неї, вона енергійно хитнула головою.

– Розслабтеся, інспекторе, – сказала вона. – Я лише вас дражню. Хтось хоче Марининої крові, але хто він, не маю найменшого уявлення. Справді, я не маю найменшого уявлення.

РОЗДІЛ ШІСТНАДЦЯТИЙ

І

У будинку номер 16 по Обрі-клоз місіс Бейкер розмовляла зі своїм чоловіком. Джим Бейкер, білявий велетень, був дуже заклопотаний – він збирав модель стратостата.

– Сусіди! – промовила Черрі. Вона труснула своєю чорнявою кучерявою головою. – Сусіди! – повторила вона з ядучим сарказмом у голосі.

Вона обережно зняла з плити сковорідку, потім акуратно розіклала те, що було в ній, на дві тарілки, на одну поклала значно більше, ніж на другу. Вона поставила повнішу тарілку перед чоловіком.

– Змішана печеня, – оголосила вона.

Джим підвів голову і схвально втягнув повітря носом.

– Пахне чимось смачним, – сказав він. – Яке в нас сьогодні свято? Мій день народження?

– Тебе треба добре годувати, – сказала Черрі.

Вона здавалася дуже гарною у своєму вишнево-білому смугастому фартусі з невеличкими оборками. Джим Бейкер прибрав зі столу частини розібраного стратостата, щоб звільнити місце для своєї тарілки. Він усміхнувся дружині й запитав:

– Хто це тобі сказав?

– Моя міс Марпл, хто ж би ще? – відповіла Черрі. – А якщо ми вже про це заговорили, – додала вона, сідаючи навпроти Джима й підсуваючи до себе свою тарілку, – то і їй би слід харчуватися більш поживною їжею. Та стара кицька, якій доручено її доглядати, годує її тільки вуглеводами. Більше вона нічого не спроможна вигадати! «Чудовий заварний крем», «чудовий бутербродний пудинг», «смачна локшина з сиром». І базікає, базікає, базікає протягом цілого дня. Не дає їй ані секунди перепочинку.

– Ну то й що? – запитав Джим. – Певно, такою й має бути дієта для інваліда.

– Дієта для інваліда! – повторила Черрі, пирхнувши. – Міс Марпл не інвалід – вона лише стара жінка. І завжди в усе втручається.

– Хто, міс Марпл?

– Ні. Ота міс Найт. Вона навчає мене, як я повинна робити те або те! Вона навіть навчає мене куховарити. А я знаю про те, як треба куховарити, набагато краще, ніж вона!

– Ти незрівнянна в мистецтві приготування їжі, – схвально промовив Джим.

– Треба не тільки вміти готувати, а й мати, з чого готувати. Мати продукцію, у яку ти міг би вгородити зуби.

Джим засміявся.

– Я з великою втіхою встромляю зуби в те, що ти мені сьогодні приготувала. Чому твоя міс Марпл сказала, що мене треба годувати як слід? Чи не здався я їй виснаженим та охлялим у той день, коли приходив до неї полагодити поличку у ванній кімнаті?

Черрі засміялася.

– Я тобі скажу, що вона мені сказала. Вона сказала: «У тебе чудовий чоловік, моя люба. У тебе надзвичайний чоловік». Це прозвучало, як фраза з роману, які вони частинами дивляться по телевізору.

– Сподіваюся, ти з нею погодилася? – з усмішкою запитав Джим.

– Я сказала їй, що чоловік у мене не з найгірших.

– Не з найгірших! Я не назвав би це компліментом.

– А потім вона сказала: «Ти мусиш піклуватися про свого чоловіка, моя люба. Годувати його як слід. Чоловіки потребують багато м’ясних страв, добре приготованих».

– Правильно, правильно!

– І вона також порадила мені готувати тобі свіжу їжу, а не купувати оті напівфабрикати, які треба лише розігріти в печі. Не сказала б, що я це часто роблю, – похвалилася Черрі.

– А як на мене, то досить часто. Вони мають зовсім інший смак, – сказав Джим.

– Ти ж однаково не помічаєш, що ти їси, – сказала Черрі, – бо завжди вся твоя увага поглинута стратостатами та іншими дурницями, які ти будуєш. І не бреши мені, що ти купив цей набір для свого племінника Майкла, як подарунок на його день народження. Ти купив його для себе, і сам будеш ним гратися.

– Він ще малий, щоб гратися такими іграшками, – тоном вибачення сказав Джим.

– І ти, звичайно, вовтузитимешся з цією штуковиною цілий вечір. Може, ліпше послухаймо музику? Ти купив ту нову платівку, про яку ми говорили?

– Так, купив. Чайковський, «1812 рік».

– Це така бравурна музика битви? – запитала Черрі. Вона скривила гримасу. – Наша місіс Гартвел не витримає й половини. Сусіди! Як вони мені остогидли! Завжди бурчать, завжди вони невдоволені. Не знаю навіть, хто з них гірший. Чи Гартвели, чи Барнабі. Гартвели починають стукати в стіну іноді не пізніше, як за двадцять хвилин одинадцята. Це вже занадто. Адже навіть телебачення й Бі-бі-сі працюють довше. Чому ми не можемо послухати трохи музики, якщо нам це до вподоби? І завжди вимагають від нас, щоб ми зробили звук тихішим.

– Цю музику не можна слухати тихіше, – авторитетно заявив Джим. – Весь ефект пропадає, якщо гучність буде низькою. Кожен музикант скаже тобі, що це так. А як щодо їхнього кота, який блукає в нашому садку й руйнує клумби, яким я вділив стільки уваги?

– Я скажу тобі, що я про це думаю, Джиме. Мені не подобається наше оточення.

– Сусіди так не допікали нам, коли ми жили в Гадерсфілді, – зауважив Джим.

– Атож, там нам жилося набагато краще, – сказала Черрі. – Я хочу сказати, ми там не залежали ні від кого. Зате сусіди завжди приходили там на допомогу, якщо вона була нам потрібна, а ми приходили на допомогу їм. Але ні ми не втручалися в їхнє життя, ні вони в наше. Коли люди оселяються на новому місці, то вони мають звичай завжди дивитися косо на своїх сусідів. Мабуть, тому, що всі ми тут нові. Мене вбиває та кількість гризні, пліток та звернень до влади зі скаргами, яку ми тут маємо. Люди, які мешкають у справжніх містах, надто заклопотані, щоб займатися такими дурницями.

– Але ми тут маємо і певні переваги, дівчино.

– То тобі тут подобається, Джиме?

– Тут ми маємо роботу. А крім того, це зовсім новий будинок. Щоправда, менше місця, ніж мені хотілося б, якби я міг тут обладнати ще й майстерню, отоді все було б, як годиться.

– Мені спочатку тут дуже сподобалося, – сказала Черрі, – але тепер мене беруть сумніви. Будинок добрий, і мені дуже до смаку його синій колір, та й ванна тут просто чудова, але мені не до вподоби тутешні люди та тутешня атмосфера. Я вже тобі розповідала, що Лілі Прайс та її Гаррі розбіглися? З ними сталася цікава пригода в той день, коли вони прийшли оглянути свій новий будинок. Це тоді, коли вона мало не випала з вікна. Вона сказала, що Гаррі при цьому стояв нерухомо, неначе стовп.

– Я радий, що вона прогнала його геть. То сучий син, яких мало, – сказав Джим.

– Немає глузду виходити заміж тільки тому, що дитина вже на підході, – сказала Черрі. – Він не хотів одружуватися з нею. Я не сказала б, що то приємний хлопець. Міс Марпл дотримується такої думки. Вона говорила з Лілі про нього. Лілі подумала, що в неї не всі дома.

– Міс Марпл? Я не знав, щоб вона бачилася з ними коли-небудь.

– О, так, вона прогулювалася тут у той день, коли впала, а місіс Бедкок підвела її й запросила до себе додому. Як ти гадаєш, в Артура що-небудь вийде з місіс Бейн?

Джим спохмурнів, піднявши одну з деталей свого стратостата й вивчаючи діаграму-інструкцію.

– Я хочу, щоб ти слухав, коли я тобі щось розповідаю, – сказала Черрі.

– А що ти сказала?

– Я запитала, чи щось вийде в Артура Бедкока з Мері Бейн.

– Побійся Бога, Черрі, у нього щойно померла дружина! Ох, жінки! Я чув, він досі перебуває в жахливому нервовому стані – підстрибує, коли хтось до нього озивається.

– Цікаво, чому… Я не думала, що він сприйме це так…

– Чи не могла б ти трохи прибрати на кінці столу? – запитав Джим, не виявляючи найменшого інтересу до того, як ведеться його сусідам. – Щоб я міг розкласти деталі.

Черрі розчаровано зітхнула.

– Щоб заслужити тут на якусь увагу, треба щонайменше бути турбореактивним літаком, – з гірким почуттям промовила вона. – Ти геть схибнувся на своїх моделях.

Вона навалила на тацю рештки від вечері й понесла її до зливальниці. Черрі вирішила поки що не мити посуд, цю потребу повсякденного життя вона завжди намагалася відкласти якнайдалі. Вона просто вивалила все в зливальницю, накинула на плечі вельветовий жакет і вийшла з дому, на мить зупинившись і крикнувши через плече:

– Загляну до Ґледіс Діксон. Хочу взяти в неї викройки з журналу мод.

– Гаразд, дівчино, – сказав Джим, знову нахиляючись над своєю моделлю.

Скинувши отруйним поглядом на парадні двері сусіднього будинку, Черрі завернула за ріг вулиці, увійшла в Бленгейм-клоз і зупинилася біля дому номер 16. Двері були розчинені, Черрі постукала в них і ввійшла до холу, вигукнувши:

– Ґледіс удома?

– Це ти, Черрі? – Місіс Діксон виглянула з кухні. – Вона нагорі, у своїй кімнаті, шиє.

– Гаразд. Я піду нагору.

Черрі піднялася до невеличкої спальні, у якій Ґледіс, пухка дівчина з негарним обличчям, стояла навколішках на підлозі з розпашілим обличчям та кількома шпильками в роті й міркувала, нахилившись над паперовою викройкою.

– Привіт, Черрі. Поглянь-но, який гарний клапоть матерії я купила в крамниці Гарпера, у Мач-Бенгемі. Я знову пошию сукню з оборками, таку, яку я вже пошила колись у Терилені.

– Вона буде гарною, – сказала Черрі.

Ґледіс підвелася на ноги, відсапуючись.

– Набула собі нестравлення шлунка, – сказала вона.

– Тобі не слід починати шити відразу після вечері, – сказала Черрі, – ось так нахиляючись.

– Мабуть, мені треба трохи схуднути, – сказала Ґледіс.

Вона сіла на ліжко.

– Що там новенького на кіностудії? – запитала Черрі, завжди жадібна до новин зі світу кіно.

– Нічого особливого. Хоч розмов багато. Марина Ґреґ учора прийшла на зйомки – і відразу влаштувала великий скандал.

– З якого дива?

– Їй не сподобався смак кави. Ти знаєш, вони п’ють каву пізно вранці. Вона зробила один ковток, і там було щось негаразд. Нісенітниця, звичайно. Нічого там бути не могло. Каву приносять у кавнику з буфету. Для неї я відразу наливаю каву в спеціальну шикарну порцелянову філіжанку, яка відрізняється від інших, але це та сама кава. Тож із нею не могло статися нічого поганого, чи не так?

– Нерви, звісно, – сказала Черрі. – А що було далі?

– О, нічого. Містер Рад відразу всіх заспокоїв. У нього на це талант. Він узяв її каву й вилив у зливальницю.

– Схоже, він учинив дурницю, – повільно промовила Черрі.

– Чому дурницю? Про що ти говориш?

– Бо якщо там і справді було щось погане, то тепер про це ніхто не довідається.

– Ти гадаєш, там справді могло щось бути? – стривожено запитала Ґледіс.

– Ну, знаєш, – стенула плечима Черрі, – щось було в її коктейлі в день свята, хіба не так, то чому б не могло щось потрапити й до її кави? Якщо відразу тобі не вдалося, то вдайся до другої, до третьої, до четвертої спроби.

Ґледіс затремтіла.

– Мені це не до вподоби, Черрі, – сказала вона. – Хтось вирішив таки спровадити її зі світу. Вона, ти знаєш, одержала ще кілька листів із погрозами – а ще й той випадок…

– Який випадок?

– З мармуровим бюстом. У павільйоні для зйомок спорудили куточок кімнати в якомусь австрійському палаці з досить дивною назвою – чи то Шенбран чи то Шенбрень. Там були картини, порцеляна й мармурові погруддя. Бюст, про який ідеться, стояв на полиці й, певно, його засунули не досить далеко. Хай там як, а важка вантажівка проїздила по дорозі за вікном, і він полетів униз, упавши якраз на те місце, де Марина сидить під час своєї сцени з графом – як там його звуть. Крісло було розтрощене вщент – і добре, що вони там тоді не сиділи. Містер Рад не сказав їй ні слова й звелів поставити туди інше крісло, а коли вона вчора прийшла й запитала, чому замінили крісло, він сказав, що те крісло було не з того періоду й вони поставили нове – під зручнішим кутом до кінокамери. Але йому те падіння бюста не сподобалося – можеш мені повірити.

Двоє дівчат подивились одна на одну.

– Це навіть цікаво, – повільно проказала Черрі, – а проте…

– Певно, я покину свою роботу в буфеті на кіностудії, – сказала Ґледіс.

– Чому? Адже ніхто не збирається тебе отруїти або скинути тобі на голову мармуровий бюст.

– Звичайно, ні. Але прощається з життям не завжди та особа, яку хочуть убити. Це може бути хтось інший. Як Гізер Бедкок у той день.

– Твоя правда, – сказала Черрі.

– Ти знаєш, – сказала Ґледіс. – Я думала. Була в той день у холі, допомагала там. Я була дуже близько від них у ті хвилини.

– Коли померла Гізер?

– Ні, коли вона розлила коктейль. Й облила свою сукню. То була гарна сукня з яскраво-синього нейлону. Вона купила її для тієї нагоди. І дивно якось вийшло.

– Що вийшло дивно?

– Я тоді про це не подумала. Але тепер, коли я знову все обміркувала, воно мені здається дивним.

Черрі очікувально подивилась на неї. Вона сприйняла слово «дивно» в тому значенні, у якому його було вжито. А його було вжито не в значенні «кумедно» або «смішно».

– Ради Бога, скажи мені, що ти там побачила дивного?

– Я майже переконана, вона зробила це умисне.

– Вона умисне розлила коктейль?

– Так. І мені це здається дивним, ти зі мною згодна?

– На новісіньку сукню? Не вірю.

– А я оце подумала, – сказала Ґледіс, – що Артур Бедкок збирається робити з одягом Гізер? Ту сукню, звичайно ж, можна відчистити. Або я могла б відрізати від неї половину й була б мені чудова спідниця. Ти не думаєш, що Артур Бедкок обуриться на мене, якщо я попрошу його продати мені ту сукню? Її можна й не перешивати, а тканина там чудова.

– А хіба тобі не буде в ній не по собі?

– Не по собі? Чому?

– Ну, носити сукню, у якій жінка померла, та ще й такою не зовсім звичайною смертю…

Ґледіс витріщилася на неї.

– Я про це не подумала, – зізналася вона.

Вона замислилася на хвилину або дві, потім повеселіла.

– Я не думаю, що це має якесь значення, – сказала вона. – Адже щоразу, коли ти купуєш ношений одяг, то зазвичай той, хто його носив, уже помер, хіба не так?

– Так. Але це не зовсім одне й те саме.

– Я думаю, ти перебільшуєш, – сказала Ґледіс. – Та сукня пошита з дуже дорогого краму, що має чудовий відтінок чистого й ніжного синього кольору. А про ту дивну історію, – провадила вона замислено, – я думаю перекинутися словом завтра вранці в холі з містером Джузеппе.

– Ти маєш на увазі дворецького-італійця?

– Так. Він дивовижно вродливий. Блискучі очі. А як грізно вони блищать! Коли ми приходимо туди допомагати, він просто знущається з нас, дівчат. – Вона захихотіла. – Але ніхто на нього не обурюється. Він іноді буває навдивовижу приємним… Я просто розповім йому про те, що бачила, і запитаю, що мені робити.

– Я не бачу, що ти зможеш йому розповісти, – сказала Черрі.

– Це було дивно, дуже дивно, – сказала Ґледіс, не бажаючи розлучатися зі своїм улюбленим словом.

– Мені здається, – сказала Черрі, – ти просто шукаєш привід, щоб піти й побалакати з містером Джузеппе – і я раджу тобі стерегтися, дівчино. Ти повинна знати, чого варті ці макаронники. Кров у них гаряча, і вони вельми охочі плодити позашлюбних дітей.

Ґледіс замріяно зітхнула.

Черрі подивилася на вкрите ластовинням пухке обличчя подруги й вирішила, що остерігати її немає ніякого сенсу. Містер Джузеппе міг би спокуситися нею хіба що на цілковитому безриб’ї.

ІI

– Ага! – сказав доктор Гейдок. – Я бачу, ви зайнялися розплутуванням.

Він ковзнув поглядом від міс Марпл до клубка пухнастої білої вовни.

– Ви рекомендували мені спробувати розплутувати, якщо плетіння мені вже не вдається, – сказала міс Марпл.

– Схоже, ви справді енергійно взялися за цю справу.

– Я зробила помилку в моделі на самому початку. Тому весь результат у мене вийшов за межі нормальних пропорцій, і мені доводиться розплутувати геть усе. Річ у тому, що я обрала дуже складну модель.

– А хіба для вас існують складні моделі? Та вони для вас ніщо.

– Зір у мене став зовсім поганий, тому мені доведеться переходити на дуже просте плетіння.

– Ви знудитеся, якщо обиратимете дуже прості моделі. Але мені приємно, що ви послухалися моєї поради.

– Хіба я не завжди слухаюся ваших порад, докторе Гейдок?

– Ви їх слухаєтеся тоді, коли вони вам підходять.

– Скажіть мені, докторе, ви справді мали на увазі плетіння, коли давали мені ту пораду?

Він помітив, що вона йому підморгує, і підморгнув їй у відповідь.

– То як у вас просуваються справи з розплутуванням убивства? – запитав він.

– Боюся, мої здібності вже не ті, якими були колись, – сказала міс Марпл і скрушно похитала головою.

– Нісенітниця, – сказав доктор Гейдок. – Не розповідайте мені, що ви вже не зробили якихось висновків.

– Звичайно, я вже зробила висновки. І дуже конкретні, до речі.

– Наприклад? – з цікавістю запитав Гейдок.

– Якщо в коктейль було щось підкинуто того дня, а я не бачу, як це могли зробити…

– Могли заздалегідь набрати отрути в піпетку для закапування очей, – припустив доктор Гейдок.

– Ви такий чудовий професіонал, – сказала міс Марпл зі щирим захватом у голосі. – Але навіть у такому випадку мені видається дуже дивним, що ніхто нічого не помітив.

– Отже, вбивство не тільки має бути скоєне, а й хтось неодмінно мусить побачити, як його скоєно. Ви це стверджуєте?

– Ви чудово знаєте, щo я стверджую, – сказала міс Марпл.

– Отже, вбивця був готовий піти на ризик, – сказав Гейдок.

– Безперечно. Я в цьому анітрохи не сумніваюся. Але на місці злочину було – я це визначила через розпитування та додавання людей – від вісімнадцяти до двадцяти осіб. Мені здається, що серед двадцяти людей хтось неодмінно мусив побачити те, що там відбулося.

Гейдок кивнув головою.

– Такий висновок, звісно, напрошується. Але, схоже, ніхто нічого не помітив.

– Сумніваюся, – замислено промовила міс Марпл.

– А що там вариться у вашій голові?

– Розумієте, існує три можливості. Я припускаю, бодай одна людина щось бачила. Одна з двадцятьох. Таке припущення я вважаю цілком розумним та ймовірним.

– Схоже, ви вважаєте його таким, що не потребує доведення, – сказав Гейдок, – і я вже бачу, як попереду маячить одна з тих неймовірних вправ у рамках теорії ймовірності, де маємо шістьох чоловіків у білих капелюхах і шістьох чоловіків у чорних капелюхах, і за допомогою математики треба визначити, як саме і в якій пропорції перемішаються капелюхи. Якщо ви почнете думати про такі речі, ваш мозок довго не витримає. Дозвольте мені запевнити вас у цьому!

– Я про такі речі не думала, – сказала міс Марпл. – Я думала тільки про те, наскільки ймовірно…

– Так, – замислено промовив Гейдок, – у цьому вам немає рівних. І ніколи не було.

– Цілком імовірно, і не думаю, що ви не погодитеся зі мною, що з двадцятьох людей принаймні хтось один буде спостережливим.

– Я капітулюю, – сказав Гейдок. – Розгляньмо три можливості.

– Боюся, мені доведеться накидати їх вам досить ескізно, – сказала міс Марпл. – Я ще їх як слід не обміркувала. Інспектор Кредок і, певно, інспектор Корніш перед ним, думаю, опитали всіх, хто там був, і природно сподіватися, що якби хтось бачив щось подібне, він би відразу про це сказав.

– Це одна з можливостей?

– Ні, звичайно, ні, – сказала міс Марпл, – бо цього не сталося. І тепер нам залишається пояснити таку дивну річ: якщо хтось щось бачив, то чому він про це не сказав?

– Я уважно вас слухаю.

– Можливість перша, – почала міс Марпл, і її щоки зарожевіли від збудження. – Особа, яка щось побачила, не зрозуміла, що вона побачила. Отже, у такому випадку йдеться про особу не вельми розумну. Скажімо, про людину, яка вміє користуватися своїми очима, але не вміє користуватися мозком. Коли таку людину запитаєш: «А ти бачив, як хтось щось укинув у келих Марини?», вона відповість: «Ні», але якщо ви запитаєте: «А ти бачив, як хтось тримав руку над келихом Марини Ґреґ?», вона скаже: «Так, звичайно, бачив».

Гейдок засміявся.

– Я готовий визнати, ми й справді часто забуваємо про те, що в нашому середовищі може бути присутній цілковитий йолоп. Гаразд, ви мене переконали, можливість перша існує. Йолоп усе бачив, але йолоп не зрозумів, що він бачить. А друга можливість?

– Ця можливість більш надумана, але, гадаю, існує й вона. Щось покласти в келих могла людина, яка нікого цим би не здивувала.

– Стривайте, стривайте, поясніть, будь ласка, свою думку.

– У мене таке враження, – сказала міс Марпл, – що сьогодні люди завжди додають щось до того, що вони їдять і п’ють. У часи моєї молодості приймати ліки з їжею вважали ознакою поганого смаку. Це було те саме, що висякати носа за столом. Цього просто ніхто не робив. Якщо вам треба було прийняти пігулки або капсули чи ковтнути ложечку якихось ліків, ви виходили з кімнати, щоб це зробити. Тепер же роблять не так. Коли я гостювала у свого небожа Реймонда, я помітила, що багато з його гостей мали при собі чимало пляшечок із пігулками й таблетками. Вони приймали їх із їжею, до їжі й після їжі. Жінки тримають аспірин та інші такі речі у своїх сумочках і приймають їх протягом усього дня, з чаєм або пообідньою кавою. Ви розумієте, про що я кажу?

– О, так, – сказав доктор Гейдок. – Я зрозумів вас, і це цікаво. Ви маєте на увазі, що… – Він замовк. – Розкажіть це власними словами.

– Я маю на увазі, – сказала міс Марпл, – такий варіант, зухвалий, але можливий: хтось узяв келих Марини – а коли він опинився в його або в її руках, то всі подумали, що він належить йому або їй – і щось укинув туди цілком відкрито. У такому випадку ніхто не звернув би на це уваги.

– Але та людина – він чи вона – не могла б бути абсолютно певна, що на неї справді ніхто не зверне уваги, – визнав за потрібне нагадати Гейдок.

– Ні, звичайно, – погодилася міс Марпл, – для неї це була б азартна гра з великим елементом ризику, але так могло бути. Але, – провадила вона, – існує й третя можливість.

– Можливість перша – йолоп, – сказав лікар. – Можливість друга – азартний гравець. Якою ж буде третя можливість?

– Хтось бачив, що сталося, але тримає язика на припоні умисне.

Гейдок спохмурнів.

– З якої причини? – запитав він. – Ви підозрюєте шантаж? Якщо так…

– Якщо так, то людина, яка щось бачила, наражає себе на велику небезпеку, – сказала міс Марпл.

– Так, справді. – Він подивився гострим поглядом на стару даму з клубком білої вовни на колінах. – Схоже, ви вважаєте цю третю можливість найімовірнішою?

– Ні, – сказала міс Марпл, – так далеко я ще не зайшла. Поки що в мене немає достатніх доказів. Вони будуть тільки тоді, – додала вона обережним тоном, – коли когось уб’ють.

– Ви вважаєте, що комусь загрожує небезпека бути вбитим?

– Сподіваюся, ні, – сказала міс Марпл. – Я вірю в те, що такого не буде, і молюся, щоб такого не сталося. Але, на жаль, таке буває часто, докторе Гейдок. Це сумно й страшно визнавати. Але таке буває нерідко.

РОЗДІЛ СІМНАДЦЯТИЙ

Елла повісила слухавку, усміхнулася сама до себе й вийшла з телефонної будки. Вона була задоволена собою.

«Головний інспектор, усемогутній Кредок! – промовила вона подумки. – Я вдвічі краще за тебе можу виконувати твою роботу. Варіації на тему «Таємницю розгадано!»

Вона з великою втіхою уявила собі, як здригнулася особа на протилежному кінці телефонної лінії, почувши у слухавці тихий, погрозливий шепіт: «А я все бачила…»

Вона мовчки засміялася, кутики її рота вигнулися, як у хижого кота. Психологові було б цікаво спостерігати за нею в цю мить. Ніколи до останніх кількох днів її не опановувало таке відчуття власної могутності. Вона навіть сама не усвідомлювала, якою п’янкою втіхою переповнювало воно її…

«Чорти б забрали ту стару жінку», – подумала Елла, відчуваючи, як місіс Бентрі проводжає її поглядом, коли вона йшла під’їзною дорогою.

Несподівано в її голові пролунали дивні слова: «Надто часто ходить глек по воду…»

Пусте. Ніхто ніколи не запідозрить, що це вона шепоче ті погрози…

Вона чхнула.

– Чорти б узяли цю сінну лихоманку, – сказала Елла Зелінські.

Коли вона увійшла до свого кабінету, Джейсон Рад стояв біля вікна.

Він круто обернувся.

– Я не знав, куди ви поділися.

– Мені треба було поговорити із садівником. Я хотіла… – вона урвала свою фразу, побачивши вираз його обличчя.

– Що сталося? – стривожено запитала вона.

Його очі, здавалося, ще глибше провалилися в обличчя, ніж раніш. Уся його клоунська веселість зникла. Це був чоловік у стані великої напруги. Їй доводилося й раніше бачити його у стані напруги, але таким вона його ще ніколи не бачила.

Вона знову запитала:

– Що сталося?

Він посунув до неї аркуш паперу.

– Це аналіз тієї кави. Кави, яка не сподобалася Марині і яку вона не захотіла пити.

– Ви послали її на аналіз? – Елла була здивована. – Але ж я бачила, як ви вилили її у зливальницю.

Його великий рот скривився в посмішці.

– У мене вправні руки, Елло, – сказав він. – Ви про це не знали? Так, я вилив більшу частину тієї кави, але я залишив досить, щоб послати її на аналіз.

Вона подивилася на папірець у своїй руці.

– Миш’як, – сказала вона, не вірячи власним словам.

– Атож, миш’як.

– Тож Марина мала слушність, коли кава здалася їй гіркою?

– Ні, у цьому вона не мала слушності. Миш’як не має смаку. Але інстинкт її не підвів.

– А ми думали, вона закотила істерику!

– Вона й справді в істериці. А хто б не був? Вона бачила, як жінка впала мертвою практично їй під ноги. Вона одержує погрозливі листи – один за одним – до речі, сьогодні такий лист надійшов чи не надійшов?

Елла похитала головою.

– Хто підкидає ці диявольські цидулки? О, я думаю, це досить легко – усі вікна відчинені. Хто завгодно може вкинути сюди що завгодно.

– Ви хочете, щоб ми позачиняли в домі вікна й двері? Але ж погода така жарка. Біля будинку зрештою чергує полісмен.

– Так, і я не хочу лякати її ще більше, ніж вона налякана. Погрозливі цидулки – то пусте. Але миш’як, Елло, миш’як – це вже дуже серйозно.

– Ніхто не може отруїти їжу тут, у домі.

– Ви так думаєте, Елло? Ви так думаєте?

– Зробити це так, щоб ніхто не побачив. Жодна випадкова людина…

Він її урвав.

– Люди готові на все задля грошей, Елло.

– Тільки не на вбивство!

– Навіть на вбивство. І вони можуть не розуміти, що йдеться про вбивство. Слуги…

– Я переконана, що зі слугами в нас усе гаразд.

– Візьмімо, наприклад, Джузеппе. Я сумніваюся, що Джузеппе можна дуже довіряти, якщо хтось запропонує йому гроші. Він служить у нас протягом певного часу, звичайно, але…

– Навіщо ви так мучите себе, Джейсоне?

Він упав на стілець. Нахилився вперед, опустивши свої довгі руки між коліньми.

– Що робити? – промовив він тихо й повільно. – Боже мій, що робити?

Елла не сказала нічого. Вона сиділа й мовчки дивилася на нього.

– Вона була щаслива тут, – сказав Джейсон.

Він говорив, звертаючись більше до себе, аніж до Елли. Він дивився між своїми коліньми на килим. Якби він підвів погляд, то вираз її обличчя міг би здивувати його.

– Вона була щаслива, – знову сказав він. – Вона мріяла бути щасливою, і вона була щасливою. Вона так сказала в той день, коли місіс Забув-як-її-звуть…

– Бентрі?

– Так. У той день, коли місіс Бентрі прийшла до нас на чай. Вона сказала, що тут так «затишно». Вона сказала, що нарешті знайшла місце, де може оселитися, бути щасливою й почувати себе в безпеці. Боже мій – у безпеці!

– Бути щасливою до кінця своїх днів? – У голосі Елли пролунала іронія. – Звучить прямо-таки як дитяча казочка.

– Хай там як, а вона вірила в неї.

– Але ви не вірили, – сказала Елла. – Ви ж ніколи не сподівалися, що тут настане земний рай?

Джейсон Рад усміхнувся.

– Ні, я не вірив у вічне щастя. Але я вірив у те, що протягом року, можливо, двох років ми зможемо пожити тут у спокої й задоволенні. Вона могла б стати тут новою жінкою. Могла б набути впевненості в собі. Вона могла б бути щасливою. А коли вона щаслива, вона стає як дитина. Просто як дитина. І треба ж, щоб із нею таке сталося.

Елла засовалася в кріслі.

– З кожним із нас що-небудь трапляється, – різко кинула вона. – Таке життя. Його доводиться просто приймати. Одні з нас можуть його приймати, інші – ні. Вона належить до того різновиду людей, які його не приймають.

Вона чхнула.

– Знову сінна лихоманка?

– Так. До речі, Джузеппе поїхав до Лондона.

Джейсон здався трохи здивованим.

– До Лондона? Чого йому там треба?

– Якісь родинні проблеми. Він має родичів у Сохо, і хтось із них серйозно захворів. Він сказав про це Марині, і вона дозволила йому поїхати, тому я надала йому вихідний. Він повернеться десь пізно ввечері. Ви не проти?

– Ні, – сказав Джейсон, – я не проти…

Він підвівся і став ходити туди-сюди.

– Якби я міг забрати її звідси й відвезти кудись… зараз же… негайно.

– І зірвати зйомки кінофільму? Ви лиш подумайте…

Він підвищив голос.

– Я не можу думати ні про що, крім Марини. Ви хіба не розумієте? Вона в небезпеці. Тільки про це я спроможний думати.

Елла імпульсивно відкрила рот, потім закрила його.

Вона ще раз здушено чхнула й підвелася на ноги.

– Піду візьму свій пульверизатор.

Вона покинула кімнату й пішла до ванної, одне слово відлунювало в її голові.

Марина… Марина… Марина… Завжди Марина…

Її почала опановувати лють. Вона придушила її в собі, пішла до ванної й узяла пульверизатор, яким користувалася.

Устромила носик у ніздрю й натисла на стінку пляшечки.

Застереження спізнилося на секунду… Її мозок розпізнав невідомий їй запах гіркого мигдалю… але не встиг паралізувати пальці, що вже зробили фатальний рух.

РОЗДІЛ ВІСІМНАДЦЯТИЙ

І

Френк Корніш поклав слухавку.

– Міс Брустер покинула Лондон на цілий день, – оголосив він.

– А де вона тепер? – запитав Кредок.

– Ви думаєте, вона…

– Я не знаю. Не думаю, що це вона, але не знаю. А де Ардвік Фен?

– Його нема. Я залишив повідомлення, щоб він зателефонував вам. І Марґо Бенс, майстер художньої фотографії, виконує замовлення десь за містом. Її жінкуватий партнер не знає, де вона, – а може, тільки сказав, що не знає. А дворецький подався до Лондона.

– Я маю підозру, чи не подався він кудись назавжди, – замислено промовив Кредок. – Умирущі родичі завжди вселяють мені підозру. Чому він надумав податися в Лондон саме сьогодні?

– Він легко міг підкласти ціанистий калій у пульверизатор, перед тим як поїхав.

– Хто завгодно міг.

– Але на нього падає підозра насамперед. Навряд чи це міг бути хтось із чужих.

– О так, цілком міг. Йому треба було тільки обрати слушну хвилину. Він міг залишити автомобіль в одному з бічних провулків, дочекатися, поки всі, скажімо, зберуться в їдальні, полізти у вікно й прослизнути нагору. Кущі підходять до самого будинку.

– Збіса ризиковано.

– Цей убивця готовий іти на ризик, ми вже знаємо. Це було очевидно від самого початку.

– Біля будинку стоїть на варті полісмен.

– Я знаю. Одного чоловіка тут не досить. Поки йшлося тільки про анонімні листи, я не відчував особливої небезпеки. Сама Марина Ґреґ була під надійною вартою. Мені ніколи не спадало на думку, що хтось інший може бути в небезпеці. Я…

Задзвонив телефон. Корніш узяв слухавку.

– Це «Дорчестер». Містер Ардвік Фен на дроті.

Він передав слухавку Кредоку, і той її взяв.

– Містере Фен, я вас слухаю. Це Кредок.

– Я маю повідомлення, що ви телефонували мені. Мене не було протягом цілого дня.

– Я маю повідомити вам сумну новину, містере Фен. Міс Зелінські померла сьогодні вранці – отруєна ціаністим калієм.

– Справді? Я приголомшений почути цю новину. Нещасний випадок? Чи щось інше?

– Щось інше. Отруту було покладено в пульверизатор, яким вона користувалася.

– Зрозуміло… Так… Зрозуміло. – Запала коротка пауза. – А чому, дозвольте запитати, ви телефонуєте з приводу цієї сумної події мені?

– Ви знали міс Зелінські, містере Фен?

– Звичайно, знав. Я знав її чимало років. Але вона не належала до числа моїх близьких друзів.

– Ми сподівалися, що ви, можливо, зможете допомогти нам.

– У який спосіб?

– Чи не могли б ви підказати який-небудь мотив для її вбивства? Вона чужа людина в цій країні. Нам відомо дуже мало про її друзів, колег та про обставини її життя.

– Рекомендую вам розпитати про все це Джейсона Рада.

– Природно. Ми вже його розпитали. Але існує шанс, що ви можете знати про неї щось таке, чого він не знає.

– Боюся, що ні. Я не знаю майже нічого про Еллу Зелінські, крім того, що вона була надзвичайно здібною молодою жінкою й чудово виконувала свою роботу. Про її приватне життя я нічого не знаю.

– Отже, ви не можете висунути жодних припущень?

Кредок наготувався почути вирішальну негативну відповідь, та, на його подив, вона не надійшла. Натомість запала пауза. Він чув, як Ардвік Фен важко дихає на протилежному кінці лінії.

– Ви ще мене слухаєте, головний інспекторе?

– Так, містере Фен, я на лінії.

– Я вирішив розповісти вам про один факт, який може стати вам у пригоді. Коли ви почуєте, про що йдеться, ви зрозумієте, що я мав усі підстави тримати його при собі. Але я вирішив, що приховувати його було б із мого боку нерозумним. Ось він, цей факт. Два дні тому мені хтось зателефонував. Голос заговорив до мене пошепки. Він сказав – я вам цитую: «Я все бачила… Я бачила, як ви вкинули пігулки в келих… Ви не знали, що маєте свідка, чи не так? Але свідок був – і дуже скоро вам буде сказано, що ви повинні робити».

У Кредока вихопився здивований вигук:

– Ви здивувалися, містере Кредок? Я можу категорично запевнити вас, що це звинувачення нічим не обґрунтоване. Я не вкидав пігулок у жоден келих. Ніхто й ніколи не зміг би довести, що я це робив. Таке припущення було б абсолютно абсурдним. Але, схоже, міс Зелінські мала намір шантажувати когось.

– Ви впізнали її голос?

– Шепіт упізнати неможливо. Але то була точно Елла Зелінські.

– Звідки ви знаєте?

– Бо той, хто шепотів, чхнув, перш ніж покласти слухавку. А я знаю, що міс Зелінські страждала від сінної лихоманки.

– І що ви про це думаєте?

– Я думаю, міс Зелінські натрапила не на ту особу зі своєї першої спроби. Мені здається імовірним, що її наступна спроба виявилась більш вдалою. Шантаж – то дуже небезпечна гра.

Кредок опанував себе.

– Я дуже дякую вам за ваше повідомлення, містере Фен. Суто задля формальності я хотів би з’ясувати, якими були ваші пересування в цей день.

– Природно. Мій водій надасть вам детальну інформацію.

Кредок поклав слухавку й повторив усе, що почув від Фена. Корніш присвиснув.

– Нам або доведеться виключити його з числа підозрюваних, або…

– Або це був дивовижний блеф. Цей чоловік здатний і на таке. Якщо існує бодай найменший шанс, що Елла Зелінські склала список своїх підозрюваних на папері, тоді він скористався чудовим шансом відразу взяти бика за роги.

– А його алібі?

– Воно буде бездоганним, – сказав Кредок. – Він має змогу заплатити добрі гроші за будь-яке алібі.

ІI

Було вже за північ, коли Джузеппе повернувся в Ґосінґтон. Він узяв таксі з Мач-Бенгема, бо останній поїзд на Сент-Мері-Мід уже пішов.

Він був у чудовому настрої. Заплатив за таксі біля воріт і пішов до будинку навпростець крізь кущі. Будинок був темний і мовчазний. Джузеппе замкнув двері й узяв їх на засув. Коли він обернувся до сходів, що вели до його затишної кімнати з ванною, він відчув протяг. Мабуть, десь забули зачинити вікно. Ну й дідько з ним. Він побрався нагору сходами, усміхаючись, і встромив ключа у свої двері. Він завжди замикав своє помешкання. Коли він обернув ключа й поштовхом відчинив двері, то відчув, як у спину йому вперлося щось кругле й тверде. Невідомий голос наказав:

– Руки вгору й не думай кричати.

Джузеппе швидко підкинув руки вгору, щоб залишити собі бодай якийсь шанс. Проте жодних шансів у нього не було.

Палець натиснув на курок – один раз, двічі.

Джузеппе впав обличчям уперед…

ІІІ

Б’янка підняла голову з подушки.

Постріл?.. Вона була майже певна, що десь близько пролунав постріл… Зачекала кілька хвилин. Потім вирішила, що їй почулося, і знов опустила голову, відразу поринувши в сон.

РОЗДІЛ ДЕВ’ЯТНАДЦЯТИЙ

І

– Який жах! – промовила міс Найт.

Вона опустила свої пакети й хапнула ротом повітря, щоб відсапатися.

– Щось сталося? – запитала міс Марпл.

– Я не хочу нічого розповідати вам, моя люба, бігме не хочу. Це може стати для вас великим шоком.

– Якщо ви мені не розповісте, то розповість хтось інший, – сказала міс Марпл.

– Ваша правда, моя люба, але який це жах! Так, ви маєте жахливу слушність. Про це стільки розмов, стільки розмов! І, певно, у тих розмовах щось є. Але я не люблю повторювати чужі розмови. Я дуже обережна.

– Ви мені, здається, сказали, ніби сталося щось дуже жахливе?

– Сталося таке, що я досі сама не своя, – сказала міс Найт. – Ви певні, що вам не загрожує протяг із того вікна, моя люба?

– Я люблю свіже повітря, – відповіла міс Марпл.

– Але ми не повинні застуджуватися, так чи не так? – запитала міс Найт, лукаво підморгуючи їй. – Ось що я вам скажу. Зараз я піду й зготую вам чудовий яєчний коктейль. Ми це любимо, правда ж, любимо?

– Можливо, ви це й любите. І я буду дуже рада за вас, якщо ви його собі зготуєте.

– Ну ж бо, ну ж бо, – сказала міс Найт, погрожуючи пальцем. – Ми дуже любимо пожартувати, чи не так?

– Але ви хотіли мені щось розповісти, – нагадала їй міс Марпл.

– Ет, нехай вас це не турбує, – сказала міс Найт, – і ви не повинні зайвий раз хвилюватися, бо це зовсім не стосується нас. Але на світі розвелося так багато американських ґанґстерів та іншої погані, що вже нічому не слід дивуватися.

– Убили когось іще, – сказала міс Марпл. – Хіба не це ви хотіли мені повідомити?

– О, ви дуже проникливі, моя люба. Я не знаю, як ви могли здогадатися?

– Власне кажучи, – замислено промовила міс Марпл, – сталося саме те, чого я чекала.

– Невже справді? – вигукнула міс Найт.

– Хтось неодмінно мусив щось побачити, – сказала міс Марпл, – але іноді минає певний час, перш ніж людина ясно собі усвідомлює, що вона бачила. Кого там убили?

– Дворецького-італійця. Його застрелили вчора вночі.

– Зрозуміло, – замислено промовила міс Марпл. – Нічого дивного в тому немає, що вбили саме його, бо до нього, либонь, усе-таки дійшло, яким важливим було те, що він бачив.

– Оце так! – вигукнула міс Найт. – Ви так говорите, ніби вам усе вже було відомо раніше. А чому його мали вбити?

– Я думаю, – замислено промовила міс Марпл, – він намагався когось шантажувати.

– Кажуть, учора він їздив до Лондона.

– Справді? – запитала міс Марпл. – Це дуже цікаво й теж, як на мене, дозволяє зробити певні припущення.

Міс Найт подалася на кухню, щоб приготувати там свій надзвичайно поживний трунок. Міс Марпл залишилася замислено сидіти, аж поки її не вивело із задуми гучне агресивне гудіння порохотяга та дзвінкий голос Черрі, яка наспівувала останню популярну пісеньку «Я сказав тобі, а ти – мені».

Міс Найт вистромила голову з-за кухонних дверей:

– Не створюй стільки шуму, Черрі, – сказала вона. – Не завдавай прикрості міс Марпл, бо твоє гудіння її турбує. Не будь такою легковажною дівчиною, Черрі.

Вона знову зачинила двері до кухні, а Черрі буркнула, звертаючись чи то до самої себе, чи то до світу взагалі:

– А хто тобі дозволив називати мене «Черрі», ти, стара торбино зі сміттям?

Порохотяг загудів знову, а Черрі знову заспівала, але вже трохи тихше. І тут пролунав високий, дзвінкий голос міс Марпл:

– Черрі, зайди на хвилинку.

Черрі вимкнула пилосос і відчинила двері до вітальні.

– Я не думала, що мій спів вас турбує, міс Марпл.

– Твій спів набагато приємніший, аніж жахливе гудіння твого пилососа, – сказала міс Марпл, – але я знаю, що іноді треба його терпіти. Адже марно просити когось із вас, молодих людей, прибирати з віником і совком, як прибирали колись.

– Невже вам справді хочеться, щоб я гнула спину над віником і совком? – у голосі Черрі пролунали тривога й подив.

– Це річ нечувана, я знаю, – сказала міс Марпл. – Зайди-но сюди й зачини двері. Я покликала тебе, бо хочу поговорити з тобою.

Черрі підкорилася й підійшла до міс Марпл, дивлячись на неї запитливим поглядом.

– У нас небагато часу, – сказала міс Марпл. – Оте старе чудо – я хотіла сказати, міс Найт – зараз увійде з якимсь своїм яєчним трунком.

– Це добре для вас. Сподіваюся, він додасть вам сили, – підбадьорливо сказала Черрі.

– Ти чула, – запитала міс Марпл, – що дворецького в Ґосінґтон- Холі застрелено вчора вночі?

– Макаронника? – запитала Черрі.

– Так. Його звали Джузеппе, якщо я не помиляюся.

– Ні, – сказала Черрі. – Про це я не чула. Я чула, ніби секретарка містера Рада мала вчора серцевий напад, а хтось сказав, що вона померла – але думаю, то тільки чутки. А хто сказав вам про дворецького?

– Міс Найт повернулася з крамниці й сказала мені.

– Сьогодні вранці, перш ніж прийти сюди, я просто ні з ким не бачилася, – сказала Черрі, – і не мала кого розпитати. Певно, це новина зовсім свіжа. Отже, його прибрали? – запитала вона.

– Схоже, що так, – сказала міс Марпл. – А слушно чи не слушно, я не знаю.

– Тут ми маємо дуже зручне місце, щоб поговорити, – сказала Черрі. – Цікаво, встигла Ґледіс побачитися з ним чи ні? – додала вона.

– Ґледіс?

– Ну, це одна з моїх подруг. Вона живе за кілька дверей від мене. Працює в буфеті на кіностудії.

– І вона говорила з тобою про Джузеппе?

– Щось тоді здалося їй дуже дивним, і вона хотіла запитати, якої він думки про це. Але якби ви запитали мене, то вона лише шукала нагоди поговорити з ним – він їй дуже припав до серця. Звичайно, він дуже вродливий, й італійці знають, як підійти до жінок, – але я порадила їй бути з ним обережною. Ви ж знаєте, які вони, італійці.

– Він їздив учора до Лондона, – сказала міс Марпл, – і повернувся лише пізно ввечері, як я розумію.

– Цікаво, чи змогла вона з ним побачитися до того, як він від’їхав.

– А чому вона хотіла побачитися з ним, Черрі?

– Бо їй щось здалося трохи дивним.

Міс Марпл подивилася на неї запитливим поглядом. Вона була спроможна зрозуміти, якого значення надають слову «дивне» такі дівчата, як Ґледіс.

– Вона була одна з тих дівчат, які допомагали на святі, – пояснила Черрі. – У той самий день. Коли місіс Бедкок випила свою порцію.

– Так? – Міс Марпл насторожилася, наче фокстер’єр, який натрапив на нору пацюка.

– І там вона побачила щось таке, що здалося їй дивним.

– Чому вона не пішла до поліції й не розповіла про все?

– Розумієте, вона спочатку не надала ніякого значення тому, що побачила, – пояснила Черрі. – Хай там як, а вона чомусь вирішила спершу порадитися з Джузеппе.

– А що вона побачила в той день?

– Чесно кажучи, – призналася Черрі, – вона розповіла мені якусь нісенітницю. Мені навіть здалося, що вона умисне не хоче сказати мені правду й розповість містерові Джузеппе щось зовсім інше.

– А що вона сказала? – запитала міс Марпл. Вона була терплячою й наполегливою.

Черрі спохмурніла.

– Вона говорила про місіс Бедкок і коктейль і сказала, що в той час перебувала поруч неї. І сказала, що вона сама собі це зробила.

– Що вона сама собі зробила?

– Розлила коктейль на свою сукню й зіпсувала її.

– Тобто вона припустилася необережності?

– Ні. Ґледіс сказала, вона облила свою сукню умисне. Але ж ви погодитеся зі мною, що це нісенітниця, хоч би як ми на це подивилися.

Міс Марпл похитала головою, спантеличена.

– Так, – сказала вона. – Я в цьому не бачу ніякого сенсу.

– До того ж на ній була нова сукня, – сказала Черрі. – З цього, власне, наша розмова й почалася. У Ґледіс раптом виникло бажання купити ту сукню. Вона сказала, що зможе її відчистити, але їй було якось ніяково звертатися до містера Бедкока з таким проханням. Вона дуже вправна в кравецькому ремеслі – це я про Ґледіс кажу – і вона сказала, що сукня пошита з дуже доброї матерії. Яскраво-синьої штучної тафти. А ще вона сказала, навіть якщо матерію зіпсовано там, де її облито коктейлем, вона зможе відрізати верхню частину, і це буде чудова спідниця – одна з тих гарних, знаєте, широких спідниць.

Міс Марпл коротко замислилася над цією кравецькою проблемою, щоб відразу її й відкинути.

– Але ти думаєш, твоя подруга Ґледіс чогось не договорила?

– Знаєте, я так подумала, певно, вона там побачила щось іще, а не тільки те, як Гізер Бедкок умисне розливає на себе коктейль, бо інакше їй би не було про що запитувати Джузеппе, правильно я мислю чи ні?

– Цілком правильно, – сказала міс Марпл. Вона зітхнула. – Але завжди буває цікаво, коли людина чогось не бачить, – додала вона. – Коли ти не бачиш, що означає та чи інша річ, ти сприймаєш її хибно, якщо в тебе, звісно, немає повної інформації. Схоже, ми маємо саме таку ситуацію. – Вона зітхнула. – Шкода, що вона тоді не пішла прямо до поліції.

Відчинилися двері, і з’явилася міс Найт, тримаючи в руці високий келих, у якому звабливо пінилося щось світло-жовте.

– Ось вам, моя люба, приємний і смачний трунок, – сказала вона. – Ми його вип’ємо з превеликою втіхою.

Вона підсунула до своєї господині невеликий столик і поставила на нього келих із жовтим дивом. Потім скинула поглядом на Черрі:

– Порохотяг залишено посеред холу у вельми незручному місці, – холодно промовила вона. – Я мало не впала, спіткнувшись об нього. Хтось неодмінно розіб’є собі там лоба.

– Гаразд, гаразд, – сказала Черрі. – Піду працювати далі.

Вона вийшла з кімнати.

– Вона мені вже сидить у печінках, ця місіс Бейкер! Мені повсякчас доводиться нагадувати їй те або те. Залишає порохотяги там, де їм не місце, і приходить сюди базікати з вами, тоді як вам потрібен цілковитий спокій.

– Це я покликала її сюди, – сказала міс Марпл. – Хотіла з нею поговорити.

– Сподіваюся, ви нагадали їй про те, як годиться застеляти ліжка, – сказала міс Найт. – Я була шокована, коли побачила ваше ліжко вчора ввечері. Мені довелося перестеляти його.

– Я вам за це дуже вдячна, – сказала міс Марпл.

– О, я завжди готова допомогти, – промовила міс Найт. – Для того я тут і є, чи не так? Щоб жінка, яку мені доручено доглядати, була щасливою і щоб їй жилося комфортно. О, моя люба, – додала вона, – я бачу, ви знову розплутали так багато з вашого плетива.

Міс Марпл відхилилася назад і заплющила очі.

– Я хочу трохи відпочити, – сказала вона. – Залишіть келих тут, дякую вам. І будь ласка, не заходьте й не турбуйте мене бодай три чверті години.

– Гаразд, моя люба, – сказала міс Найт. – І я скажу місіс Бейкер, щоб не зчиняла шуму.

І вона покинула кімнату з відчуттям виконаного обов’язку.

IІ

Симпатичний молодий американець спантеличено озирався навкруги.

Плутанина вулиць і провулків примусила його розгубитися.

Він чемно звернувся до старої леді з білим волоссям і рожевими щоками, яка здавалася єдиною людською істотою на відстані людського зору.

– Пробачте, мем, ви не скажете мені, як вийти на Бленгайм-клоз?

Стара леді дивилася на нього протягом кількох хвилин. Його вже почали брати сумніви, чи вона, бува, не глуха, і він наготувався повторити своє прохання гучніше, коли вона нарешті озвалася:

– Ідіть прямо, потім зверніть ліворуч, потім знову праворуч і прямо. Який номер вам потрібен?

– Шістнадцятий. – Він подивився на клаптик паперу. – Ґледіс Діксон.

– Правильно, – сказала стара леді. – Але, наскільки мені відомо, вона працює на кіностудії «Гелінґфорт». У буфеті. Ви знайдете її там, якщо вона вам потрібна.

– Вона не прийшла на роботу сьогодні вранці, – пояснив молодик. – Я хочу її знайти й попросити, щоб вона прийшла в Ґосінґтон-Хол. Нам там сьогодні дуже потрібні робочі руки.

– Ще б пак, – сказала стара леді. – Дворецького вчора вбито, чи не так?

Молодик, схоже, дуже здивувався, почувши цю репліку.

– Я бачу, новини у вас поширюються дуже швидко, – сказав він.

– Це правда, – відповіла йому стара леді. – Секретарка містера Рада теж учора померла від серцевого нападу чи чогось такого, нам і це відомо. – Вона похитала головою. – Який жах! Жах та й годі! Куди ми йдемо?

РОЗДІЛ ДВАДЦЯТИЙ

І

Трохи згодом у той-таки день ще один гість прийшов до будинку Бленгайм-клоз, номер шістнадцятий. Сержант-детектив Вільям (Том) Тідлер.

У відповідь на його енергійний стукіт у пофарбовані в жовтий колір двері їх відчинила йому дівчинка років п’ятнадцяти. Вона мала скуйовджене довге русяве волосся й була в чорних обтягнутих джинсах і помаранчевому светрі.

– Міс Ґледіс Діксон живе тут?

– Ви хочете бачити Ґледіс? Вважайте, вам не пощастило.

Її нема.

– А де вона? Пішла на побачення?

– Ні. Вона кудись поїхала. Так, ніби у відпустку абощо.

– Куди вона поїхала?

– Хіба я знаю? – сказала дівчина.

Том Тідлер подарував їй одну зі своїх найчарівніших усмішок.

– Можна мені увійти? Ваша мати вдома?

– Мама на роботі. Вона повернеться додому тільки о пів на восьму. І вона не зможе розповісти вам більше, ніж я. Ґледіс поїхала у відпустку.

– Зрозуміло. Коли вона поїхала?

– Сьогодні вранці. Несподівано. Сказала, що має шанс на безкоштовну подорож.

– Я хотів би знати її адресу.

Світловолоса дівчина похитала головою.

– Я не маю її адреси, – сказала вона. – Ґледіс сказала, що надішле нам свою адресу, як тільки знатиме, де зупиниться. Але, думаю, вона взагалі її не надішле, – додала вона. – Минулого літа вона їздила до Ньюкея, і не надіслала нам звідти бодай поштової листівки. Вона ледача щодо листування й дивується, чому матері постійно тривожаться за своїх дітей.

– Хтось дав гроші їй на цю поїздку?

– Безперечно, дав. Бо в неї грошей не було. Вона їздила на розпродаж минулого тижня.

– І ти не маєш найменшого уявлення, хто… е… е… оплатив їй поїздку?

Дівчинка несподівано пирхнула, як роздратований кіт.

– Ви собі нічого такого не думайте. Наша Ґледіс не з тих дівчат. Вона та її хлопець, можливо, і їздять разом на вакації в серпні, але в цьому нема нічого поганого. Вона сама платить за себе. Тому не думайте нічого такого, містере.

Тідлер смиренно відповів, що він не думатиме про неї нічого такого, але хоче мати її адресу в тому випадку, якщо Ґледіс Діксон надішле родичам поштову листівку.

Він повернувся на дільницю з добутими результатами. На кіностудії він довідався, що Ґледіс Діксон телефонувала туди в той день і сказала, що її не буде на роботі близько тижня. Він роздобув також інші відомості.

– На кіностудії останніми днями коїться казна-що, – розповів він. – Марина Ґреґ чи не щодня влаштовує істерику. Сказала, ніби їй дали отруєну каву. Мовляв, вона гірка на смак. Її нерви в жахливому стані. Чоловік забрав у неї каву, вилив до зливальниці й попросив щоб вона опанувала себе.

– І? – запитав Кредок. Було ясно, що Тідлер свою розповідь не закінчив.

– Але поширилася чутка, ніби містер Рад вилив не всю каву. Він зберіг трохи, віддав її на аналіз, і там знайшли отруту.

– Звучить досить неправдоподібно, – сказав Кредок. – Запитаю-но про це в нього самого.

IІ

Джейсон Рад був знервований, роздратований.

– Даруйте мені, інспекторе Кредок, – сказав він, – але я зробив те, що мав цілковите право зробити.

– Коли ви запідозрили, що з кавою щось не так, містере Рад, було б набагато краще, якби ви звернулися до нас.

– Ви зрозумійте, я й на хвилину не припускав, що з кавою щось не так.

– Хоч ваша дружина й сказала, що в неї дивний смак?

– Он ви про що! – Усмішка з відтінком легкої гіркоти скривила обличчя Рада. – Після свята все, що моя дружина їла або пила, мало для неї підозрілий смак. А до того ж іще й погрозливі цидулки, вони не переставали надходити…

– Ви одержали ще якісь?

– Ще дві. Одну вкинули крізь вікно в дім, а другу – до поштової скриньки. Ось вони – якщо хочете їх прочитати.

Кредок скинув поглядом на цидулки. Вони були надруковані на машинці, як і перша. В одній було: «Тепер це довго не триватиме. Приготуйся».

На другій був грубо намальований череп зі схрещеними кістками, а під ним підпис: «Це ти, Марино».

У Кредока підскочили брови.

– Дуже по-дитячому, – сказав він.

– Тобто ви не вважаєте їх небезпечними?

– Навпаки, – сказав Кредок. – Розум убивці здебільшого дитячий. Ви справді не маєте уявлення, містере Рад, хто міг би їх надіслати?

– Ані найменшого, – сказав Джейсон. – Я не можу позбутися відчуття, що це просто якийсь моторошний жарт, не більше. Мені навіть здалося… – він завагався.

– Що вам здалося, містере Рад?

– Можливо, це хтось із місцевих людей, той, кого надихнуло отруєння в день свята. Можливо, він терпіти не може акторської братії. У сільській місцевості бувають диваки, які вважають гру на сцені зброєю диявола.

– То ви вважаєте, що небезпеки для життя міс Ґреґ не існує? А як же історія з кавою?

– Я навіть не знаю, як ви довідалися, – сказав Рад із роздратуванням у голосі.

Кредок похитав головою.

– Усі про це говорять. Такі речі приховати неможливо. Але ви повинні були прийти до нас. Навіть коли довідалися про результати аналізу, ви нас не повідомили. Чому?

– Ні, я вас не повідомив, – сказав Джейсон. – Мені було про що думати. По-перше, смерть бідолашної Елли. А тепер історія з Джузеппе. Інспекторе Кредок, коли ви дозволите мені забрати мою дружину звідси? Вона вже напівбожевільна.

– Я можу це зрозуміти. Але їй доведеться бути присутньою на офіційних розслідуваннях.

– А ви усвідомлюєте, що її життя досі в небезпеці?

– Сподіваюся, ні. Ми вживемо всіх заходів остороги…

– Усіх заходів остороги! Я вже про це чув – і не раз… Я повинен вивезти її звідси, Кредоку. Я повинен.

ІІІ

Марина лежала в шезлонзі у своїй спальні, її очі були заплющені. Обличчя – сіре від напруги й перевтоми.

Джейсон Рад стояв там протягом хвилини, дивлячись на неї. Вона розплющила очі.

– До нас знову приходив Кредок?

– Так.

– Чого він приходив? Елла?

– Елла – і Джузеппе.

Марина спохмурніла.

– Джузеппе? Вони спіймали того, хто його застрелив?

– Поки що ні.

– Усе це – суцільний кошмар… Він дозволив нам поїхати звідси геть?

– Він сказав – ще не можна.

– Чому не можна? Ми повинні. Невже ти не пояснив йому, що я не здатна чекати тут день за днем, поки мене вб’ють. Це фантастика.

– Буде вжито всіх заходів остороги.

– Вони вже про це казали. Чи це врятувало життя Елли? А Джузеппе? Невже ти не бачиш, що зрештою вони доберуться й до мене… Щось було в моїй каві в той день, у студії. Я певна, там щось було… Якби ти тільки її не вилив! Якби ми її зберегли, ми могли б віддати її на аналіз, чи як вони це називають. Ми знали б напевне…

– Ти стала б щасливіша, якби знала напевне?

Вона подивилася на нього, зіниці її очей були розширені.

– Я не розумію, про що ти говориш. Якби вони напевне знали, що хтось намагався мене отруїти, то дозволили б нам виїхати звідси, податися кудись далеко.

– Не думаю.

– Але я не можу далі так жити!.. Не можу… Не можу… Ти повинен допомогти мені, Джейсоне. Ти повинен зробити щось. Я налякана… Я жахливо налякана… Тут живе якийсь мій ворог. І я не знаю, хто він такий. Це може бути хто завгодно – хто завгодно. На кіностудії або тут, у домі. Хтось ненавидить мене – але чому? Чому?.. Хтось хоче спровадити мене на той світ… Але хто це? Хто це? Я думала… я була майже певна, що це Елла. Але тепер…

– Ти справді думала, це була Елла? – у голосі Джейсона чувся неприхований подив. – Але чому?

– Бо вона ненавиділа мене – так, вона справді мене ненавиділа. Невже чоловіки не помічають таких речей? Вона була в нестямі від тебе. Я не думаю, що ти бодай здогадувався про це. Але то була не Елла, бо Елла мертва. О, Джинксе, Джинксе, забери мене звідси, вивези мене звідси… дозволь мені поїхати кудись, де я буду в безпеці… в безпеці…

Вона підхопилася на ноги і стала ходити туди-сюди, раз у раз обертаючись і заламуючи руки.

Режисер у Джейсоні був у захваті від цих палких і трагічних рухів. «Я мушу запам’ятати їх, – думав він. – Для якої ролі вони могли б мені згодитися? Для Гедди Ґаблер, можливо?» І тут він пережив глибоке потрясіння, згадавши, що дивиться на свою дружину.

– Гаразд, Марино, гаразд. Я подбаю про тебе.

– Ми повинні покинути цей жахливий дім – і негайно. Я ненавиджу його, ненавиджу.

– Розумієш, ми не можемо поїхати так відразу.

– Чому не можемо? Чому?

– Бо смерті спричиняють ускладнення… – сказав Рад. – До того ж ми маємо таку ситуацію, коли втеча – не вихід.

– Чому втеча – не вихід? Ми втечемо від людини, що ненавидить мене.

– Якщо хтось ненавидить тебе так сильно, то що йому перешкодить поїхати слідом за нами?

– Ти хочеш сказати… Ти хочеш сказати… я ніколи від нього не втечу? Я вже ніколи не житиму в безпеці?

– Моя люба, все буде гаразд. Я подбаю про тебе. Я подбаю про твою безпеку.

Вона припала до нього.

– Ти справді подбаєш про мене, Джинксе? Ти обіцяєш, що зі мною нічого не станеться?

Вона обвисла на ньому, і він лагідно вклав її в шезлонг.

– О, я боягузка, – прошепотіла вона, – я боягузка… Якби я знала, хто це й чому така ненависть… Дай-но мені мої пігулки – жовті – не коричневі. Я мушу прийняти щось заспокійливе.

– Не ковтай їх багато, ради Бога, Марино, благаю тебе.

– Гаразд… Гаразд… Іноді вони не дають ніякого ефекту…

Вона заглянула йому у вічі й усміхнулася – ніжною й чарівною усмішкою.

– Ти подбаєш про мене, Джинксе? Заприсягнися, що ти про мене подбаєш…

– Я дбатиму про тебе завжди, – сказав Джейсон Рад. – До самого гіркого кінця.

Її очі широко розплющилися.

– Ти був такий дивний, коли це сказав.

– Дивний? Який саме – поясни.

– Я не можу цього пояснити. Ти був схожий на клоуна – на клоуна, який сміється з чогось жахливо сумного, чого більше ніхто не помітив…

РОЗДІЛ ДВАДЦЯТЬ ПЕРШИЙ

І

Наступного дня інспектор Кредок прийшов навідати міс Марпл – він був стомлений і пригнічений.

– Сідайте й розташовуйтеся зручно, – сказала вона. – Я бачу, вам довелося пережити важкі дні.

– Я не люблю терпіти поразку, – сказав інспектор Кредок. – Два вбивства за двадцять чотири години. О, я набагато менше тямлю у своїй роботі, ніж думав. Налийте мені філіжанку міцного доброго чаю, тітонько Джейн, дайте тоненький бутерброд і розважте мене своїми спогадами про те, як добре колись жилося в Сент-Мері-Мід.

Міс Марпл співчутливо поклацала язиком.

– Зараз не час для такої приємної розмови, мій любий хлопче, і я не думаю, що чай із бутербродом вас задовольнить. Джентльмени, коли їх наздоганяє розчарування, прагнуть випити чогось міцнішого, ніж чай.

Як і завжди, міс Марпл вимовляла слово «джентльмени» таким тоном, ніби говорила про якусь екзотичну породу ссавців.

– Я радила б вам випити міцного віскі із содовою, – сказала вона.

– Справді, тітонько Джейн? Що ж, не заперечую.

– Я вам наллю, – сказала міс Марпл, підводячись на ноги.

– О, ні. Не треба. Дозвольте, я сам. Або покличте оту Міс-не-знаю-як-її звуть.

– Нам не треба, щоб міс Найт пхала сюди свого носа, – сказала міс Марпл. – Вона має принести мені чай лише через двадцять хвилин, отже, ми маємо трохи часу, щоб спокійно поговорити. Ви дуже розумно зробили, що увійшли заскленими, а не парадними дверима. Тепер ми можемо трохи побути на самоті.

Вона підійшла до шафки, яка стояла в кутку, відчинила дверцята й дістала звідти пляшку, сифон із содовою і склянку.

– Ви завжди приберігаєте для мене якийсь сюрприз. Я б ніколи не здогадався, що ви зберігаєте у своїй кутовій шафці. А ви певні, що ви не прихований пияк, міс Марпл?

– Облиште, облиште, – докірливо сказала йому стара дама. – Я ніколи не була прихильником абсолютної тверезості. Міцний трунок завжди треба тримати в домі на випадок тяжкого потрясіння або нещасливого випадку. Він не має ціни, коли трапиться щось подібне. Або в тих випадках, коли до тебе в гості несподівано приходить джентльмен. Ось, беріть, – з тріумфом промовила міс Марпл, подаючи Дермоту ліки з виразом спокійного торжества на обличчі. – І не треба більше жартувати. Лише спокійно сидіть і розслабтеся.

– Чудові дружини, певно, були в часи вашої молодості, – сказав Дермот Кредок.

– Я переконана, мій любий хлопче, що жінка, яку ви собі уявляєте, не дуже годилася б для теперішніх часів. Молодих дівчат тоді не заохочували розвивати свій інтелект, і дуже мало з них здобували університетський диплом або якісь академічні звання.

– Існують переваги, важливіші за університетські звання, – сказав Дермот. – Одна з них передбачає, щоб дружина знала, коли чоловік потребує віскі з содовою, і наливала йому.

Міс Марпл усміхнулася приязно.

– А зараз, – промовила вона, – розкажіть мені все про все. Або розкажіть стільки, скільки вам дозволено мені розповідати.

– Я думаю, ви, либонь, знаєте не менше, ніж я. І дуже ймовірно, що приховуєте щось у вашому рукаві. Що ви скажете мені про вашу вірну помічницю міс Найт? Чи не вона, бува, вчинила злочин?

– Чому міс Найт має вчиняти злочин? Навіщо це їй? – із подивом запитала міс Марпл.

– Бо вона найменш імовірна особа, – сказав Дермот. – А найменш імовірні підозри нерідко виправдовуються.

– Зовсім ні, – енергійно заперечила міс Марпл. – Я завжди стверджувала і знову стверджую, – і не тільки в розмовах із вами, мій дорогий Дермоте, якщо ви дозволите мені так вас називати, – що найчастіше винуватцями виявляються ті, на кого підозра падає насамперед. Вона дуже часто падає на дружину або чоловіка, і дуже часто злочин скоюють саме вони.

– Ви маєте на увазі Джейсона Рада? – Він похитав головою. – Цей чоловік обожнює Марину Ґреґ.

– Я говорила в загальному плані, – з гідністю промовила міс Марпл. – Спочатку ми знали тільки те, що вбито місіс Бедкок. Ми запитували себе, хто міг би це зробити, і перша підозра природно впала на чоловіка. Тож треба було дослідити таку можливість. Потім ми вирішили, що реальним об’єктом злочину була Марина Ґреґ, і тут нам знову довелося шукати людину, яка перебувала найближче до Марини Ґреґ, почавши, як я вже сказала, з її чоловіка. Оскільки немає сумніву, що чоловіки нерідко хочуть позбутися своїх дружин, хоч іноді, безперечно, вони тільки хочуть позбутися своїх дружин, але до реального діла справа не доходить. Але я погоджуюся з вами, мій дорогий хлопче, що Джейсон Рад усім серцем любить Марину Ґреґ. Щоправда, це може бути дуже вправна акторська гра, але не думаю. І, безперечно, неможливо знайти мотив для його бажання її позбутися. Якби він хотів одружитися з іншою жінкою, то це було б для нього простіше простого. Розлучення – якщо мені буде дозволено так сказати – це друга природа кінозірок. Практичних вигод від її смерті він би теж не отримав. Він далеко не бідний чоловік за всіма можливими стандартами. Має власну кар’єру й, наскільки я розумію, робить її дуже успішно. Тож ми маємо звернути свій погляд кудись-інде. Але побачити на цьому полі когось іншого дуже важко. Атож, дуже важко.

– А для вас це має бути особливо важко, адже кіносвіт – щось цілком нове для вас. Ви не знаєте, які скандали там відбуваються і що там узагалі твориться.

– Я знаю про той світ трохи більше, аніж ви думаєте, – сказала міс Марпл. – Я дуже уважно прочитала по кілька номерів таких журналів, як «Кінотаємниці», «Життя у світі кіно», «Розмови у світі кіно» та «Кіноплітки».

Дермот Кредок засміявся. Він не міг утриматися від сміху.

– Мушу зізнатися, – промовив він, – що мені дуже цікаво слухати вашу розповідь про те, яку літературу ви читаєте для підвищення свого культурного рівня.

– Я знайшла там багато цікавого, – сказала міс Марпл. – Щоправда, стиль там поганий, якщо його взагалі можна назвати стилем. Але я була вкрай розчарована, побачивши, що те саме писали й у дні моєї молодості, у таких журналах, як «Сучасне суспільство», «Пікантні новини» тощо. Багато пліток. Багато скандальних чуток. Велике зацікавлення тим, хто з ким кохається, й усе таке інше. Практично те саме відбувається й у Сент-Мері-Мід. І в Нових Кварталах теж. Людська природа, я думаю, скрізь однакова. Тепер, я думаю, нам треба повернутися до питання про те, хто хоче спровадити на той світ Марину Ґреґ і так цього прагне, що зазнавши невдачі в першій спробі, надсилає погрозливі цидулки і вдається до подальших спроб. Можливо, це хтось такий, у кого… – і вона легенько постукала пальцем по лобі.

– Атож, – погодився Кредок, – схоже, це справді так. Але симптоми подібного захворювання іноді буває важко помітити.

– О, справді, – з палкою готовністю підтвердила міс Марпл. – Другий син старої місіс Пайк здавався хлопцем розумним і цілком нормальним. Він був майже прозаїчно звичайним, якщо ви розумієте мою думку, але насправді з’ясувалося, що його психіка була геть розхитана, чи так, принаймні, мені здається. Він був реально небезпечним. Тепер він цілком щасливий і всім задоволений, так розповіла мені місіс Пайк після того, як його замкнули в психіатричній лікарні «Фервейз». Там усі його розуміють, а лікарі вважають його захворювання надзвичайно цікавим випадком у медицині. Атож, усе там закінчилося цілком щасливо, але їй разів зо два тільки дивом щастило врятуватися від нього.

Кредок прокрутив у своєму мозку можливість проведення паралелі між кимось із оточення Марини Ґреґ і другим сином місіс Пайк.

– Дворецький-італієць, – провадила міс Марпл, – якого було вбито. Він їздив до Лондона, якщо я не помиляюся, у день своєї смерті. Чи комусь відомо, що він там робив? Якщо, звичайно, вам дозволено розповісти мені про це, – не забула вона уточнити.

– Він приїхав до Лондона о пів на дванадцяту дня, – сказав Кредок, – і ніхто не знає, що він там робив до за чверть другої, коли прийшов до банку й поклав на депозит п’ятсот фунтів. Ми не знайшли підтвердження його розповіді про те, що він їздив до Лондона відвідати родича, який чи то захворів, чи то потрапив у якусь халепу. Ніхто з родичів його там не бачив.

Міс Марпл кивнула головою, щось міркуючи.

– П’ятсот фунтів, – сказала вона. – Вельми цікава сума, чи не так? Мені здається, то був тільки перший внесок із чималої кількості інших сум, як ви вважаєте?

– Схоже на те, – сказав Кредок.

– То, певно, були всі гроші, що їх могла зібрати особа, якій він погрожував. Він міг навіть прикинутися, що задоволений нею або погоджується взяти її як аванс, а жертва шантажу могла пообіцяти йому заплатити решту грошей у найближчому майбутньому. Це, схоже, спростовує уявлення про те, що вбивцею Марини Ґреґ був хтось із простолюду, хто плекав проти неї якусь особисту помсту. Це, думаю, спростовує також гіпотезу, що хтось умисне найнявся на роботу в кіностудію або слугою чи садівником у дім. Щоправда, – уточнила міс Марпл, – така особа могла бути лише посередником, а той, хто її найняв, перебуває десь поблизу. Звідси й візит до Лондона.

– Саме так. Ми маємо в Лондоні Ардвіка Фена, Лолу Брустер і Марґо Бенс. Усі троє були присутні на святі. Усі вони могли зустрітися з Джузеппе в умовленому місці десь у Лондоні між одинадцятою і за чверть другою. Ардвік Фен був поза межами свого офісу в ці години. Лола Брустер покинула свої апартаменти й ходила по крамницях, Марґо Бенс була відсутня у своїй студії. До речі…

– Так? – озвалася міс Марпл. – Ви щось хочете сказати?

– Ви запитували мене про дітей. Про дітей, яких Марина Ґреґ усиновила, перш ніж довідалася, що матиме власну дитину.

– Так, запитувала.

Кредок розповів їй те, про що йому пощастило довідатися.

– Марґо Бенс, – лагідно повторила міс Марпл. – У мене було передчуття, знаєте, що вся ця історія якось пов’язана з дітьми.

– Я не можу повірити, що після стількох років…

– Знаю, знаю. Повірити в таке важко. Але, мій любий Дермоте, чи багато ви знаєте про дітей? Згадайте власне дитинство. Чи пам’ятаєте ви про якийсь дрібний і мало значущий випадок, який, проте, завдав вам великого горя або примусив вас хвилюватися? Чи переживали ви смуток, такий глибокий, якого потім вам ніколи не доводилося переживати? Була, знаєте, книжка, написана геніальним письменником, якого звали Річардом Г’юзом. Я забула назву тієї книжки, але вона була про дітей, що пережили ураган. Атож, ураган на Ямайці. Найбільше їм тоді запам’ятався їхній кіт, який гасав по кімнатах, немов божевільний. Нічого більше в їхній пам’яті не залишилося. А весь жах і все збудження, яке вони тоді пережили, зосередилися для них у тому котові.

– Цікаво, що ви говорите про це.

– Мої слова примусили вас щось пригадати?

– Я подумав про той день, коли померла моя мати. Мені було десь п’ять років. П’ять чи шість. Я вечеряв у дитячій кімнаті. Переді мною був рулет із джемом. Я дуже любив рулет із джемом. Один зі слуг увійшов до дитячої кімнати й сказав моїй гувернантці: «Який жах! Місіс Кредок загинула, нещасливий випадок»… І коли я думаю про смерть своєї матері, знаєте, що я бачу?

– Що?

– Тарілку, а на ній рулет із джемом, а я сиджу й дивлюся на нього. Дивлюся й бачу тепер, як і тоді, що з одного боку джем витікає з нього. Я не плакав і нічого не казав. Пам’ятаю тільки, як я сидів там так, ніби мене заморозило в тій позі, поки я дивився на рулет. І знаєте, навіть тепер, коли в крамниці, або в ресторані, або в чиємусь домі я бачу порцію рулету з джемом, на мене накочує хвиля жаху й розпачу. Іноді я не можу навіть спочатку зрозуміти чому. Вам це не здається чимось близьким до божевілля?

– Ні, – сказала міс Марпл, – мені це здається чимось цілком природним. Це навіть дуже цікаво, власне… Нагадує мені…

IІ

Двері відчинилися, і з’явилася міс Найт, несучи тацю з чаєм.

– Яка приємна несподіванка! – вигукнула вона. – У нас гість! Вітаю вас, інспекторе Кредок. Зараз я принесу ще одну філіжанку.

– Не турбуйтеся! – гукнув Дермот їй навздогін. – Мене вже тут почастували міцнішим трунком.

Міс Найт вистромила голову у двері.

– Містере Кредок, можна вас на хвилиночку?

Дермот вийшов до неї в хол. Вона провела його до їдальні й зачинила двері.

– Ви будьте обачні, гаразд?

– Обачний? Ви про що, міс Найт?

– Будьте обачні з нашою любою старенькою. Ви знаєте, вона всім цікавиться, але для неї не дуже добре, коли вона збуджується, слухаючи розповіді про вбивства та всяку іншу гидоту. Ми не хочемо, щоб вона думала про погане й бачила жаскі сни. Вона дуже стара й слабенька, і їй треба жити життям спокійним і захищеним. Вона завжди так жила, ви ж знаєте. Я переконана, що всі ці балачки про вбивства, про ґанґстерів і таке інше завдають їй великої, великої шкоди.

Дермот подивився на неї з легким зачудуванням.

– Я не думаю, – лагідно сказав він, – що мої або ваші розповіді про вбивства можуть надто схвилювати або шокувати міс Марпл. Я можу запевнити вас, моя люба міс Найт, що міс Марпл здатна дивитися на раптову смерть і злочини будь-якого різновиду з цілковитою незворушністю.

Він повернувся до вітальні, а міс Найт, щось обурено бурмочучи, посунула за ним. Поки пили чай, вона з підкресленою жвавістю обговорювала політичні новини, про які вичитала в газетах, і базікала на веселі, як їй здавалося, теми. Коли вона нарешті забрала тацю з порожніми філіжанками й зачинила за собою двері, міс Марпл зітхнула з полегкістю.

– Нарешті ми маємо трохи спокою, – сказала вона. – Іноді мені хочеться вбити цю жінку, але, сподіваюся, до такого не дійде. А зараз послухайте-но мене, Дермоте, я хочу розпитати вас про дещо.

– Про що саме? Розпитуйте.

– Я хочу знову дуже ретельно обміркувати, що саме сталося в день свята. Прийшла місіс Бентрі, а вікарій майже відразу за нею. Потім прийшли місіс і містер Бедкок, а на сходах у цей час були мер із дружиною, отой чоловік, якого звуть Ардвік Фен, репортер із мач-бенгемівської газети «Герольд і Арґус» і дівчина-фотограф Марґо Бенс. Ви сказали, що Марґо влаштувалася на сходах так, щоб знімати церемонію під певним кутом. Ви бачили якісь із тих фотографій?

– Я навіть приніс одну, щоб вам показати.

Він дістав із кишені фотографію, і міс Марпл прикипіла до неї поглядом. Марина Ґреґ і Джейсон Рад трохи позад неї з одного боку, Артур Бедкок із піднесеною до обличчя долонею й трохи збентеженим виглядом стояв далі позаду, тоді як його дружина тримала у своїх руках руку Марини, й, піднявши голову, щось говорила, звертаючись до неї. Проте Марина не дивилася на місіс Бедкок. Вона дивилася понад її головою, дивилася прямо в об’єктив фотоапарата або трохи ліворуч від нього.

– Дуже цікаво, – сказала міс Марпл. – Мені розповідали про те, яким був вираз її обличчя. Застиглий погляд. Атож, цей вираз добре його описує. Погляд приреченості, покірності долі. Хоч я не зовсім переконана, що це так. Тут ми бачимо радше параліч почуття, аніж страх перед невідворотністю долі. Вам так не здається? Я б не сказала, що то був страх, хоч без страху там, звичайно, не обійшлося. Він міг вас паралізувати. Але то був не страх. Я думаю, то був шок. Дермоте, мій любий хлопче, розкажіть мені, будь ласка, якщо у вас є відповідні записи, що саме сказала місіс Бедкок, коли вона зверталася до Марини Ґреґ у ту хвилину. Я знаю, про що там ішлося, але хотілося б знати, які саме слова там були сказані. Я думаю, ви записали їх у тому вигляді, у якому почули від різних людей.

Дермот кивнув головою.

– Так. Дайте-но мені пригадати. Мені про них розповідали ваша подруга, місіс Бентрі, потім Джейсон Рад, і, я думаю, Артур Бедкок. Як ви й кажете, слова були трохи різні, але їхній зміст був однаковий.

– Я знаю. Але мені потрібні саме варіації. Сподіваюся, вони допоможуть нам.

– Я не знаю, як саме, – сказав Дермот, – хоч ви, можливо, і знаєте. Ваша подруга – місіс Бентрі – була, либонь, найбільш переконана в тому, що запам’ятала їх точно. Я ношу із собою багато своїх записів, стривайте-но.

Він дістав із кишені невеличкого записника й зазирнув у нього, щоб освіжити свою пам’ять.

– Точні слова в мене тут не записані, – сказав він, – але я зробив приблизний запис. Місіс Бедкок була дуже весела, можна сказати, лукава й задоволена собою. Вона сказала щось подібне до: «Я не можу виразити словами, яка це щаслива для мене нагода. Ви, звісно, не пам’ятаєте, але чимало років тому на Бермудах я підвелася з ліжка, хоч у мене була вітряна віспа, прийшла побачитися з вами, і ви дали мені автограф, і то був один із найщасливіших днів у моєму житті, якого я не забуду ніколи.

– Розумію, – сказала міс Марпл. – Вона назвала місце, але не назвала дати, так?

– Так.

– А що сказав Рад?

– Джейсон Рад? Він сказав, що місіс Бедкок сказала його дружині, що вона підвелася з ліжка, у якому лежала з грипом, і прийшла зустрітися з Мариною, і досі зберігає її автограф. Його розповідь була значно коротшою, аніж розповідь вашої подруги, але зміст був той самий.

– Він згадав про час і місце?

– Ні. Не думаю, що він про це згадав. Якщо не помиляюся, то він сказав, що це було приблизно років десять або дванадцять тому.

– Зрозуміло. А що розповів містер Бедкок?

– Містер Бедкок сказав, що Гізер була надзвичайно збуджена, і її змагало бажання побачити Марину Ґреґ, і вона, мовляв, розповіла йому, що ще дівчиною, коли була хвора, підвелася з постелі, пішла на зустріч із Мариною Ґреґ і одержала від неї автограф. Він не вдавався до подробиць, і це, певно, було ще до їхнього одруження. Мене здивувало, що він надавав тій події дуже мало ваги.

– Розумію, – сказала міс Марпл. – Так, я розумію.

– І що ви розумієте? – запитав Кредок.

– Розумію не так багато, як мені хотілося б, – чесно призналася міс Марпл. – Але я маю відчуття, що якби я знала, навіщо вона зіпсувала свою нову сукню…

– Хто – місіс Бедкок?

– Так. Це здається мені чимось дуже дивним, чимось досі нез’ясованим… Господи, яка ж я, мабуть, дурна!

Міс Найт відчинила двері й увійшла, увімкнувши світло, коли входила.

– Я думаю, нам тут треба трохи світла, – весело сказала вона.

– Атож, ви правду кажете, міс Найт, – промовила міс Марпл. – Саме цього ми й потребуємо. Нам лише б трохи світла, і тоді все стане на свої місця.

Їхня розмова віч-на-віч, здається, закінчилася, і Кредок підвівся на ноги.

– Нам залишається прояснити тільки одне, – сказав він. – Ви повинні розповісти мені, який спогад із вашого дитинства хвилює вас саме тепер.

– Усі дражнять мене моєю прихильністю до спогадів, – сказала міс Марпл, – але мушу зізнатися, що в цю мить мені й справді пригадалася покоївка Лоринстонів.

– Покоївка Лоринстонів? – запитав Кредок. Він здавався геть містифікованим.

– Вона, звичайно, мала за обов’язок приймати послання по телефону, – сказала міс Марпл, але робила вона це не дуже добре. Вона вловлювала загальний зміст від того, що їй говорили, якщо ви розумієте, про що я кажу, але записувала його на папір так, що іноді перетворювала на нісенітницю. Мабуть, вона просто дуже погано знала граматику. У результаті сталося кілька дуже прикрих випадків, коли зрозуміти її писанину було неможливо. Один запам’ятався мені дуже добре. Зателефонував містер Бероуз – здається, саме так звали того чоловіка – і сказав, що він бачився з містером Елмастоном із приводу поваленого паркана, але, мовляв, не його справа лагодити той паркан. Адже він на протилежному боці ділянки, і містер Бероуз хотів би з’ясувати, чи це справді так, перш ніж подавати позов до суду, бо від цього залежить, відповідальний він чи ні за той повалений паркан, і тому для нього важливо знати площу ділянки, перш ніж давати інструкції своїм адвокатам. Надзвичайно темне й важке для розуміння послання, як бачите. Воно радше збивало з пантелику, ніж щось пояснювало.

– Якщо ви говорите про покоївок, – сказала міс Найт, захихотівши, – то це, певне, було дуже давно. Я не чула про покоївок уже багато років.

– Це справді було багато років тому, – сказала міс Марпл, але людська природа й тоді була такою, якою вона є тепер. Помилки робилися приблизно з тих самих причин. Яка я рада, – додала вона, – що ця дівчина тепер перебуває в безпеці, у Бурнемауті.

– Дівчина? Яка дівчина? – запитав Дермот.

– Дівчина, яка шиє сукні і яка в той день зустрічалася з Джузеппе. Її звуть Ґледіс, а прізвища не пам’ятаю.

– Ґледіс Діксон?

– Так, це вона.

– Вона в Бурнемауті, ви кажете? Звідки це вам відомо?

– Я знаю, – сказала міс Марпл, – бо не хто інший, як я, послала її туди.

– Що ви сказали? – витріщився на неї Дермот. – Ви її туди послали? Навіщо?

– Я ходила до неї, – сказала міс Марпл, – я дала їй трохи грошей і сказала, щоб вона поїхала у відпустку й не писала додому.

– Навіщо ви це зробили?

– Як то навіщо? Бо я не хотіла, щоб її вбили, – пояснила міс Марпл і лагідно примружила очі, подивившись на нього.

РОЗДІЛ ДВАДЦЯТЬ ДРУГИЙ

– Я одержала дуже люб’язного листа від леді Конвей, – сказала міс Найт два дні по тому, коли забирала тацю зі сніданком міс Марпл. – Ви пам’ятаєте, як я вам розповідала про неї? Щоправда, у неї бувають – і вона легенько постукала себе по лобі – невеличкі відхилення. І пам’ять її підводить. У таких випадках вона не впізнає своїх родичів і велить їм забиратися геть.

– Така поведінка може свідчити про гострий розум, а не про втрату пам’яті, – сказала міс Марпл.

– Облиште, облиште, – обурилася міс Найт – хіба годиться таке казати? Не будьте злюкою. Узимку вона живе в готелі «Белґрейв». Надзвичайно зручний готель із постійними мешканцями. Вона дуже хоче, щоб я приїхала й пожила там із нею.

Міс Найт зітхнула.

Міс Марпл сіла в ліжку.

– Але ж, будь ласка, – сказала вона. – Якщо ви там потрібні – якщо ви там потрібні й вам хочеться туди поїхати…

– Ні, ні, про це я навіть слухати не хочу! – вигукнула міс Найт. – Ой ні, ні – у мене навіть думок таких не було. Що сказав би містер Реймонд Вест? Він пояснив мені, що перебувати тут, поруч із вами, мені доведеться, либонь, постійно. Я ніколи не дозволю собі не виконати своїх зобов’язань. Я згадала про леді Конвей лише принагідно. Тому не турбуйтеся, моя люба, – додала вона, поплескавши міс Марпл по плечу. – Нас не покинуть напризволяще! Ні, ні, нас не покинуть. Нас доглядатимуть, про нас піклуватимуться і дбатимуть про те, щоб наше життя було завжди щасливим і зручним.

Вона вийшла з кімнати. Міс Марпл сиділа з виглядом людини, що ухвалила якесь важливе рішення, дивлячись на свою тацю й не доторкаючись до їжі. Нарешті вона підняла слухавку телефону й енергійно набрала номер.

– Доктор Гейдок?

– Так.

– Це Джейн Марпл.

– Що там із вами сталося? Ви потребуєте моєї професійної допомоги?

– Ні, – сказала міс Марпл. – Але я хотіла б побачитися з вами якомога скоріш.

Коли доктор Гейдок прийшов, він побачив, що міс Марпл досі лежить у ліжку, чекаючи на нього.

– Ви пашієте здоров’ям, – сказав він.

– Саме тому я й хотіла вас бачити, – пояснила міс Марпл. – Аби повідомити вам, що я при повному здоров’ї.

– Досить дивна причина для того, щоб викликати лікаря.

– Я цілком здорова, ні на що не скаржуся, й абсурдно постійно когось тримати в моєму домі. Коли хтось щодня приходитиме прибирати тут і все таке, я не бачу потреби, щоб хтось жив біля мене постійно.

– Ви не бачите такої потреби, але я бачу, – сказав доктор Гейдок.

– Мені здається, ви перетворюєтеся на стару квочку, – сердито кинула міс Марпл.

– Тільки не обзивайте мене образливими кличками, – сказав доктор Гейдок. – Ви дуже здорова жінка як на свій вік. Хоч ви трохи подалися після бронхіту, який літні люди переносять не дуже добре. Але залишатися самій у домі у вашому віці ризиковано. А що, як одного вечора ви впадете зі сходів або з ліжка або послизнетеся у ванні? Ви лежатимете без руху, і ніхто не знатиме про це.

– Можна собі уявити що завгодно, – сказала міс Марпл. – Наприклад, міс Найт упаде зі сходів, а я впаду на неї, коли вибіжу подивитися, що там сталося.

– Даремно ви на мене тиснете, – сказав доктор Гейдок. – Ви стара жінка, і за вами потрібен пильний догляд. Якщо вам не до вподоби жінка, яка доглядає вас тепер, замініть її іншою.

– Це дуже нелегко, – сказала міс Марпл.

– Знайдіть якусь давню свою служницю, що жила разом із вами й подобалася вам. Я бачу, що ця стара курка вас дратує. Вона й мене б дратувала. Десь має бути стара служниця, яка цілком вас задовольнить. Ваш небіж – один із тих авторів, чиї книжки продаються сьогодні найбільшими накладами. Лише знайдіть собі потрібну людину, і він оплачуватиме її послуги.

– Звичайно, мій любий Реймонд зробить усе, що треба. Він дуже щедрий і великодушний до мене. Але знайти потрібну людину сьогодні дуже нелегко. У молодих людей своє власне життя, а багато моїх вірних старих служниць, на жаль, померли.

– Але ви не померли, – сказав доктор Гейдок, – і ви житимете набагато довше, якщо про вас добре дбатимуть.

Він підвівся на ноги.

– Ну, гаразд, – сказав він. – Мені нема чого тут робити. У вас вигляд цілком здорової жінки. Я не стану гаяти час, міряючи ваш тиск, мацаючи ваш пульс або ставлячи вам запитання. Ви процвітаєте на місцевому збудженні й місцевих проблемах, навіть якщо вам не вдається запхати носа всюди, куди вам хочеться. До побачення, я тепер мушу йти й навідати кількох своїх реальних хворих. Серед своїх постійних пацієнтів я маю від вісьмох до десяти випадків краснухи, з півдесятка коклюшів і одну підозру на скарлатину.

Доктор Гейдок вийшов, гримнувши дверима, але міс Марпл сиділа насуплена… Щось він таке сказав… А що, власне? Навідати пацієнтів… якісь звичайні сільські захворювання…сільські захворювання? Міс Марпл рішуче відсунула свій сніданок убік. Потім зателефонувала місіс Бентрі.

– Доллі? Це Джейн. Я хочу щось тебе запитати. Слухай мене уважно. Чи правда, що ти сказала інспекторові Кредоку, ніби Гізер Бедкок розповіла Марині Ґреґ довгу й плутану історію про те, як вона хворіла на вітрянку і встала з ліжка попри свою хворобу, і пішла, щоб побачитися з Мариною й узяти в неї автограф?

– Так, це приблизно мої слова.

– Вона хворіла на вітрянку?

– Атож, на щось подібне.

– А ти певна, – міс Марпл затримала подих, – що вона не назвала свою хворобу коклюшем?

– Коклюшем? – здивовано запитала місіс Бентрі? – Звісно, ні. Їй не треба було б пудрити обличчя, якби в неї був коклюш.

– Розумію. То ось що тебе наштовхнуло на думку про вітрянку. Те, що вона згадала про необхідність напудрити обличчя?

– Знаєш, вона зробила на цьому особливий наголос, бо вона була не з тих жінок, що схиблені на макіяжі. Але, думаю, ти маєш рацію. То була не вітрянка… Можливо, кропив’янка.

– Ти так говориш тільки тому, – холодно промовила міс Марпл, – що одного разу в тебе самої була кропив’янка й ти не змогла піти на весілля. Ти безнадійна, Доллі, цілком безнадійна.

І вона з грюкотом опустила слухавку на телефон, урвавши здивований протест місіс Бентрі: «А до чого тут її хвороба, Джейн?»

Міс Марпл чмихнула, немов чимось обурений кіт, так нерідко чмихають жінки, коли їх опановує почуття невдоволення. Її думки повернулися до свого домашнього комфорту. Вірна Флоренс? Чи можна буде умовити вірну Флоренс, цього гренадера колишнього війська покоївок, покинути свій затишний будиночок і знову повернутися в Сент-Мері-Мід – доглядати свою найпершу пані? Вірна Флоренс завжди була дуже їй віддана. Але вірна Флоренс також дуже любить свій власний дім. Міс Марпл роздратовано похитала головою. Веселе тук-тук-тук пролунало за дверима. І на вигук міс Марпл: «Прошу, заходьте!» увійшла Черрі.

– Я прийшла забрати вашу тацю, – сказала вона. – Що сталося? Ви чимось засмучені, чи не так?

– Я почуваюся такою безпорадною, – сказала міс Марпл. – Старою й безпорадною.

– Не переживайте, – сказала Черрі, забираючи тацю. – Ви перебуваєте дуже далеко від старечої безпорадності. Якби ви тільки знали, що я чула про вас у цьому селі. Про всі ті надзвичайні речі, які ви зробили. Майже кожен у Новому Кварталі тепер знає про вас усе. Ніхто не вважає вас жінкою старою й безпорадною. Це вона втовкмачує вам у голову, що ви стара й безпорадна.

– Вона?

Черрі енергійно змахнула головою в напрямку дверей, що були позад неї.

– Ота солодка кицька, – сказала вона. – Ваша міс Найт. Не дозволяйте їй принижувати себе.

– Вона дуже добра, – сказала міс Марпл. – Вона справді дуже добра, – додала вона тоном людини, яка намагається переконати себе.

– Кажуть, що надмірними турботами можна вбити кота, – сказала Черрі. – Ви ж не хочете, щоб цю доброту втирали вам під шкіру, якщо можна собі таке уявити.

– Що ж удієш? – сказала міс Марпл, зітхаючи. – Усі ми маємо свої проблеми.

– Та звісно, що маємо, – сказала Черрі. – Я не хочу нарікати, але іноді мене опановує відчуття, що якщо мені й далі доведеться жити по сусідству з місіс Гартвел, то це добром не закінчиться. Стара карга з кислою пикою, яка або пліткує, або скавучить. Джим уже теж терпіти її не може. Учора вночі він мало не побився з нею. Бо ми, бачте, слухали «Месію» надто голосно. Хіба можна не любити «Месію»? Адже це релігійна музика.

– А вона не хотіла, щоб ви її слухали?

– Вона влаштувала грандіозний скандал, – сказала Черрі. – Гатила кулаками в стіну й викрикувала непристойну лайку.

– А вам треба, щоб ваша музика лунала дуже гучно? – запитала міс Марпл.

– Джим любить, щоб вона лунала гучно, – сказала Черрі. – Він каже, ти не почуєш тон, якщо не слухатимеш її на повній гучності.

– Це може дратувати людей, – припустила міс Марпл, – якщо вони не великі шанувальники гучної музики.

– Лихо в тому, що ці будинки нерідко стоять упритул один до одного, – сказала Черрі. – Стіни в них дуже тонкі. Ці нові будівлі мені не вельми подобаються, коли я починаю думати про них. Вони здаються манірними й приємними, але ви не можете виразити там свою індивідуальність, щоб хтось не навалився на вас, мов тонна цегли.

Міс Марпл усміхнулася до неї.

– У вас надто багато індивідуальності, яку треба виразити, Черрі, – сказала вона.

– Ви так думаєте? – засміялася задоволена Черрі. – А знаєте… – почала вона.

Несподівано вона збентежено замовкла. Поставила тацю й підійшла до ліжка.

– Ви не вважатимете надмірною зухвалістю з мого боку, якщо я вас запитаю про дещо? Але ви тільки скажіть: «Про це не може бути й мови», – і я замовкну.

– Ви хочете про щось мене попросити?

– Та власне. Я про оті кімнати за кухнею. Ви тепер зовсім не користуєтеся ними, чи не так?

– Ні, не користуюся.

– Я чула, ніби там колись жив садівник із дружиною. Та це було давно. От я й подумала – і Джим подумав, чи не могли б ви нам дозволити оселитися там.

Міс Марпл подивилася на неї з подивом.

– А як же ваш чудовий дім у Новому Кварталі?

– Нам обом остогидло там жити. Ми любимо всілякі нові пристосування, але нові пристосування можна приладнати де завгодно, а місця тут вистачає, а надто, якщо Джим зможе користуватися тією кімнатою, що за стайнями. Він приведе її до ладу й зможе там складати свої моделі, не маючи потреби знову й знову збирати своє причандалля, щоб звільнити місце для чогось іншого. А якщо ми поставимо там нашу стереосистему, то ви майже нічого не чутимете.

– Ви цілком серйозно, Черрі?

– Так, серйозно й навіть дуже серйозно. Ми з Джимом багато про це говорили. Джим допомагав би вам по господарству – адже він уміє слюсарювати й теслярувати, а я доглядала б вас не гірше, аніж ваша міс Найт. Я знаю, ви вважаєте, що я іноді роблю все абияк, але я вмію застеляти ліжка, прати білизну, та й готую досить-таки непогано. Учора ввечері зготувала бефстроганов, і мені це було зовсім неважко, бігме, зовсім неважко.

Міс Марпл подивилася на неї пильним поглядом.

Черрі здалася їй веселим кошеням – бадьорість і радість життя били з неї фонтаном. Міс Марпл ще раз подумала про вірну Флоренс. Вірна Флоренс, звичайно, доглядала б дім набагато краще (міс Марпл не дуже повірила обіцянкам Черрі). Але їй було вже років шістдесят п’ять, а може, і більше. І чи захоче вона покинути власний дім? Може, вона й погодилася б на це з відданості міс Марпл. Але чи їй, міс Марпл, потрібні жертви, принесені на вівтар відданості їй? Чи вона вже не страждає через те, що міс Найт попри власну хіть вирішила зберігати вірність своєму обов’язку?

Зате Черрі, хоч і не відзначається великою вправністю в домашній роботі, щиро прагне оселитися тут, разом із нею. І вона володіє якостями, які в цю мить здавалися міс Марпл надзвичайно важливими.

Теплотою серця, життєрадісністю і глибокою цікавістю до всього, що відбувається.

– Звісно, я не хочу, – сказала Черрі, – постійно стовбичити за спиною міс Найт.

– Нехай тебе не турбує міс Найт, – сказала міс Марпл, ухваливши своє рішення. – Вона поїде до жінки, яку звуть леді Конвей і яка живе в готелі «Ландудно» – і це буде для неї великою радістю. Нам доведеться багато чого залагодити, Черрі, і я хочу поговорити з твоїм чоловіком – але якщо ти справді вважаєш, що будеш тут щасливою…

– Нам тут буде дуже добре, – сказала Черрі. – І, повірте, я докладу всіх зусиль, щоб усе робити як слід. Я навіть можу відмовитися від порохотяга й прибирати дім із віником та совком, якщо ви так мені скажете.

Міс Марпл засміялася – її вразила готовність Черрі піти навіть на цю велику жертву.

Черрі знову взяла в руки тацю зі сніданком:

– Мушу поквапитися. Я сьогодні прийшла сюди трохи запізно, почувши про нещасного Артура Бедкока.

– Артура Бедкока? А що з ним сталося?

– А ви не чули? Його забрали в поліцію. Попросили «прийти й допомогти в їхньому розслідуванні», а ви знаєте, що це означає.

– Коли це сталося? – запитала міс Марпл.

– Сьогодні вранці, – сказала Черрі. – Я думаю, – додала вона, – вони викликали його тому, що колись він був одружений із Мариною Ґреґ.

– Що ви кажете? – міс Марпл знову сіла у своєму ліжку. – Артур Бедкок був колись одружений із Мариною Ґреґ?

– Так розповідають, – сказала Черрі. – Ніхто не мав про це найменшого уявлення, поки містер Апшо не поділився тими чутками й плітками, які він чув, коли їздив до Штатів – він там був раз або двічі у справах своєї фірми. Вони одружилися дуже давно, ще до того, як вона почала свою кар’єру. Вони жили разом лише протягом року або двох, а потім вона виграла конкурс на головну роль у фільмі, і такий чоловік для неї вже не годився, тож вони взяли одне з тих легких американських розлучень, і він просто злиняв, зник із її життя, як то кажуть. Він належить до чоловіків тієї породи, яких дуже легко позбутися, Артур Бедкок. Він не протестував, не робив скандалу. Просто змінив прізвище й повернувся до Англії. Це було дуже давно. Власне, яке це має значення тепер? Проте поліція думає інакше, от вони й узялися за нього.

– Ой, ні, – сказала міс Марпл. – Ой, ні. Цього не можна допустити. Якби я тільки знала, що мені робити. Дай-но подумаю. – Вона знаком погукала Черрі. – Заберіть тацю, Черрі, і покличте міс Найт, я встаю.

Черрі підкорилася. Міс Марпл одяглася, злегка плутаючись пальцями в одязі. Вона вельми дратувалася, коли її опановувало збудження. Вона саме застібала ґудзики на сукні, коли увійшла міс Найт.

– Ви мене кликали? Черрі сказала…

Міс Марпл рішуче урвала її.

– Зателефонуйте до Інча, – сказала вона.

– Пробачте? – перепитала розгублена міс Найт.

– Зателефонуйте до Інча, – повторила міс Марпл. – Нехай він негайно подасть машину.

– А, зрозуміла. Ви говорите про таксі. Але його звуть Робертсом, чи не так?

– Для мене він Інч і назавжди залишиться Інчем, – сказала міс Марпл. – Але зателефонуйте йому, хоч би як його звали. Нехай негайно приїде.

– Ви хочете, щоб він покатав вас трохи?

– Викличте його – і не баріться, – сказала міс Марпл. – Прошу вас – покваптеся.

Міс Найт подивилася на неї із сумнівом, проте виконала розпорядження.

– Ми добре себе почуваємо, чи не так, моя люба? – стривожено запитала вона.

– Ми обоє почуваємося добре, – сказала міс Марпл, – а я – особливо добре. Бездіяльність ніколи мені не пасувала, не пасує й тепер. Практична активність – ось чого мені давно бракувало.

– Місіс Бейкер сказала щось таке, що засмутило вас?

– Ніщо мене не засмутило, – сказала міс Марпл. – Я почуваюся дуже добре. Я сердита на себе за свою дурість. Але сьогодні вранці, Богу дякувати, я почула від доктора Гейдока натяк, якого мені бракувало. Але чи пам’ятаю я його точно? Де мій медичний довідник?

Вона відтрутила міс Найт убік і твердою ходою спустилася сходами. Вона знайшла потрібну їй книжку на полиці у вітальні. Розгорнувши її, подивилася на алфавітний покажчик.

– Сторінка двісті десята, – прошепотіла вона, відкрила книжку на цій сторінці, почитала трохи, а тоді задоволено кивнула головою.

– Дивовижно, – сказала вона. – Дивовижно цікаво. Навряд, щоб коли-небудь хтось до цього додумався б. Я й сама не додумалася, поки, так би мовити, не збіглися дві події.

Потім вона похитала головою, і легка зморшка утворилася між її очима. Якби лишень там був хтось…

Вона повторила подумки кілька розповідей, які їй переказали, про ту конкретну сцену…

Її очі розширилися – так напружено вона думала. «Хтось був – але чи буде з нього якась користь, – подумала вона. – Вікарій – що з нього візьмеш?» Проте вона набрала номер.

– Доброго ранку, вікарію, це міс Марпл.

– О, так, міс Марпл, я щось можу зробити для вас?

– Я думаю, чи не могли б ви допомогти мені в одному маленькому питанні? Ідеться про день свята, коли померла бідолашна місіс Бедкок. Якщо я не помиляюся, то ви стояли зовсім близько від Марини Ґреґ, коли прийшли містер і місіс Бедкок.

– Так, так, я прийшов якраз перед ними. Такий трагічний день.

– Атож, трагічний. І якщо я добре пам’ятаю, то місіс Бедкок почала розповідати міс Ґреґ, що вони зустрічалися раніше на Бермудах. Вона тоді лежала хвора, однак встала з ліжка, щоб зустрітися з міс Ґреґ.

– Так, так, я пам’ятаю.

– А ви пам’ятаєте, чи сказала тоді місіс Бедкок, від якої хвороби вона страждала?

– Здається – дайте-но мені трохи подумати – то був кір, власне, навіть не кір, а його різновид – краснуха, хвороба значно менш тяжка. Деякі люди навіть не відчувають її. Я пригадую, як моя кузина Керолайн…

Міс Марпл урвала спогади вікарія про кузину Керолайн, твердо сказавши: «Дуже дякую вам, вікарію» і поклавши слухавку.

На її обличчі з’явився вираз благоговійного жаху. Одна з великих таємниць Сент-Мері-Мід була в тому, чому вікарій запам’ятав саме те, що треба, тоді як не випадало сумніватися, що він забув про безліч інших речей.

– Таксі приїхало, моя люба, – сказала міс Найт, забігши до кімнати. – Машина дуже стара й не зовсім чиста, я сказала б. Мені дуже й дуже не до вподоби, що ви поїдете в такому бруді. Ви можете схопити там яку-небудь вірусну інфекцію.

– Пусте, – сказала міс Марпл.

Вона поправила на голові капелюх і, застебнувши свого літнього плаща, вийшла до таксі, яке вже чекало на неї.

– Доброго ранку, Робертсе, – сказала вона.

– Доброго ранку, міс Марпл. Ви сьогодні рано встали. Куди вас відвезти?

– Ґосінґтон-Хол, будь ласка, – сказала міс Марпл.

– Я ліпше поїду з вами, гаразд, моя люба? – сказала міс Найт. – Мені знадобиться лише хвилина, щоб скинути пантофлі і взути черевики.

– Ні, дякую, не треба, – твердо відказала міс Марпл. – Я поїду сама. Рушайте, Інч. Я хотіла сказати – Робертс.

Містер Робертс дав газ, при цьому промовивши кілька слів:

– До Ґосінґтону, ви кажете. Сьогодні там відбулися великі зміни, та й не лише там. Усе будують і будують. Ніколи не думав, що ця діяльність пошириться й на Сент-Мері-Мід.

Коли приїхали до Ґосінґтону, міс Марпл подзвонила й попросила покликати містера Джейсона Рада.

Наступник Джузеппе, літній чоловік, що не дуже твердо стояв на своїх ногах, висловив сумнів.

– Містер Рад нікого не приймає без попередньої домовленості, мем. А тим більше сьогодні…

– Я не домовлялася з ним про зустріч, – сказала міс Марпл. – Але я зачекаю, – додала вона.

Вона рішуче пройшла повз нього в хол і сіла в крісло.

– Боюся, цього ранку у вас нічого не вийде, мем.

– У такому разі я чекатиму до полудня, – сказала міс Марпл.

Новий дворецький розгублено відійшов. Незабаром до міс Марпл підійшов молодий чоловік. Він мав приємні манери й веселий голос із легким американським акцентом.

– Я вже вас бачила, – сказала міс Марпл. – У Новому Кварталі. Ви запитували в мене, як знайти Бленгайм-клоз.

Гейлі Престон добродушно всміхнувся.

– Думаю, ви хотіли зробити як ліпше, але спрямували мене не туди.

– Невже справді? – запитала міс Марпл. – Тут так багато цих клозів, у них дуже легко заплутатися. Можу я бачити містера Рада?

– На жаль, ні, – сказав Гейлі Престон. – Містер Рад – чоловік дуже заклопотаний, і він… е… ніяк не може прийняти вас сьогодні вранці.

– Я не сумніваюся, що він чоловік вельми заклопотаний, – сказала міс Марпл. – Тому я готова чекати, скільки буде треба.

– Тоді скажіть мені, будь ласка, з чим ви прийшли. Я передам ваші слова містерові Раду. Кожен, хто приходить до нього, повинен спершу зустрітися зі мною.

– Річ у тім, – сказала міс Марпл, – що я хочу говорити з містером Радом особисто. І я чекатиму тут доти, доки буде треба, – додала вона, зручніше вмощуючись у широкому дубовому кріслі.

Гейлі Престон завагався, почав щось казати, потім обернувся й подався сходами вгору.

Він повернувся з кремезним чоловіком у твідовому костюмі.

– Це доктор Джилкріст. А це міс…

– Міс Марпл.

– Отже, ви міс Марпл, – сказав доктор Джилкріст.

Він подивився на неї з певним інтересом у погляді.

Гейлі Престон швидко зник.

– Я чув про вас, – сказав доктор Джилкріст. – Від доктора Гейдока.

– Доктор Гейдок – мій дуже старий друг.

– Я знаю. Отже, ви хочете бачити містера Рада. Навіщо він вам?

– Мені конче треба зустрітися з ним, – сказала міс Марпл.

Доктор Джилкріст оцінив її поглядом.

– І ви наготувалися чекати тут, поки він вас прийме? – запитав він.

– Так.

– Схоже, ви так і вчините, – сказав доктор Джилкріст. – У такому разі я назву вам дуже поважну причину, з якої ви не зможете зустрітися з містером Радом. Його дружина померла вчора вночі, уві сні.

– Померла! – вигукнула міс Марпл. – Як?

– Прийняла надто велику дозу снодійних пігулок. Ми не хочемо, щоб ця новина стала відома пресі раніше, ніж через кілька годин. Тому я прошу поки що нікому не говорити про це.

– Звичайно. Нещасливий випадок?

– Я переконаний, що так, – сказав доктор Джилкріст.

– Але це могло бути й самогубство.

– Могло – але малоймовірно.

– А може, їй хтось підсунув ті пігулки.

Доктор Джилкріст стенув плечима.

– Імовірність злочинного акту надзвичайно мала. І довести його було б неможливо.

– Зрозуміло, – сказала міс Марпл. Вона глибоко зітхнула. – Я прошу пробачення, але тепер мені ще більше необхідно зустрітися з містером Радом.

Джилкріст подивився на неї.

– Чекайте тут, – сказав він.

РОЗДІЛ ДВАДЦЯТЬ ТРЕТІЙ

Джейсон Рад підвів голову, коли увійшов Джилкріст.

– Унизу чекає стара дама, – сказав доктор. – Нічим не відрізняється від сотні інших. Вона хоче бачити вас. Не слухає жодних заперечень і каже, що чекатиме, скільки буде треба. Вона чекатиме, я думаю, до полудня, чекатиме й до вечора, і мені здається, вона здатна перебути тут і ніч. Їй дуже треба щось вам сказати. На вашому місці я прийняв би її.

Джейсон Рад підняв голову над столом. Його обличчя було бліде й змучене.

– Вона божевільна?

– Ні. Не схоже.

– Я не розумію, чому я… О, гаразд. Покличте її сюди. Чого їй треба?

Джилкріст кивнув головою, вийшов із кімнати й покликав Гейлі Престона.

– Містер Рад може приділити вам кілька хвилин, міс Марпл, – сказав Гейлі Престон, знову з’явившись біля неї.

– Дякую. Це дуже люб’язно з його боку, – сказала міс Марпл, підводячись на ноги. – Ви давно працюєте з містером Радом? – запитала вона.

– Я працював із містером Радом останні два з половиною роки. Моя робота – передусім публічні контакти.

– Зрозуміло. – Міс Марпл подивилася на нього замисленим поглядом. – Ви мені дуже нагадуєте одного знайомого чоловіка на ім’я Джералд Френч.

– Справді? І що робив той Джералд Френч?

– Небагато, – сказала міс Марпл, – але він був дуже добрим балакуном. – Вона зітхнула. – У нього було нещасливе минуле.

– Яке минуле? – запитав Гейлі Престон. Йому чогось стало не по собі.

– Я не стану розповідати про його минуле, – сказала міс Марпл. – Він не любив, коли про це говорили.

Джейсон Рад підвівся з-за столу і з деяким подивом дивився на тендітну стару даму, що наближалася до нього.

– Ви хотіли мене бачити? – запитав він. – Що я можу для вас зробити?

– Дозвольте висловити вам глибоке співчуття з приводу смерті вашої дружини, – сказала міс Марпл. – Я розумію, у вас сьогодні велике горе, і запевняю вас, я ніколи не стала б вам набридати зі своїм співчуттям, якби в цьому не було нагальної необхідності. Бо конче треба прояснити деякі речі, щоб не постраждав невинний чоловік.

– Невинний чоловік? Я вас не розумію.

– Артур Бедкок, – сказала міс Марпл. – Він зараз у поліції, і його там допитують.

– Допитують у зв’язку зі смертю моєї дружини? Але ж це абсурд, абсолютний абсурд. Він ніколи тут не був. Він навіть не був знайомий із нею.

– Думаю, він був із нею знайомий, – сказала міс Марпл. – Він був колись одружений із нею.

– Артур Бедкок? Але ж він був чоловіком Гізер. Чи ви, бува, – заговорив він лагідно й ніби просячи пробачення, – не переплутали чогось?

– Він був одружений із ними обома, – сказала міс Марпл. – Він був одружений із вашою дружиною, коли вона була дуже молода й ще не знімалася в кіно.

Джейсон Рад похитав головою.

– Першого чоловіка моєї дружини звали Елфред Бідл. Він торгував нерухомим майном. Вони не підходили одне одному й розлучилися майже негайно.

– Але потім Елфред Бідл замінив своє прізвище на Бедкок, – пояснила міс Марпл. – Але він і тепер працює у фірмі торгівлі нерухомим майном. Іноді дивом дивуєшся, як деякі люди не хочуть змінювати свою роботу й прагнуть протягом усього життя робити одне й те саме. Думаю, саме тому Марина Ґреґ вирішила, що не матиме з нього ніякої користі. Він не зміг би її наздогнати.

– Те, що ви розповіли, для мене цілковита несподіванка.

– Запевняю вас, я не фантазую й нічого не вигадую. Те, що я вам кажу, це тверезі факти. Такі новини, ви знаєте, поширюються надзвичайно швидко в селі, хоч, буває, вони не відразу доходять до Ґосінґтон-Холу.

– Гаразд, – промовив Джейсон Рад, не знаючи, що сказати. – А чого ви, власне, хочете від мене, міс Марпл? – запитав він.

– Я хочу, якщо ви мені дозволите, постояти на сходах на тому місці, де ви та ваша дружина приймали гостей у день свята.

Він скинув на неї швидким поглядом, у якому був сумнів. Може, перед ним іще один шукач сенсацій? Але вираз обличчя міс Марпл був серйозним і стриманим.

– Чом би й ні? – сказав він. – Якщо ви так хочете. Ходімо.

Він підвів її до сходового майданчика й зупинився там, де він був значно розширений після перебудови.

– Ви багато чого змінили від тих часів, коли тут жили Бентрі, – сказала міс Марпл. – Мені ці зміни подобаються. А тепер дозвольте глянути. Столи стояли отам, я думаю, а ви й ваша дружина…

– Моя дружина стояла тут, – показав Джейсон. – Люди підіймалися сходами, вона тиснула їм руки й передавала їх мені.

– Отже, вона стояла тут, – сказала міс Марпл.

Вона стала на те місце, де стояла Марина Ґреґ. Стояла там спокійно й не ворушилася. Джейсон Рад дивився на неї. Він був спантеличений, але зацікавлений. Вона підняла праву руку, легенько, ніби обмінялася з кимось рукостисканням, потім подивилася вниз на сходи, ніби хотіла побачити, хто підіймається ними. Потім подивилася прямо перед собою. На стіні там, на рівні середини сходів, висіла велика картина, копія одного зі старих італійських майстрів. По обидва боки від картини були вузькі вікна: одне виходило в сад, а друге – на стайні та на флюгер. Але міс Марпл дивилася не на вікна. Її погляд був прикутий до картини.

– Перше враження, про яке ти почуєш від людей, завжди буває правильним, – сказала вона. – Місіс Бентрі сказала мені, що ваша дружина дивилася на картину «застиглим» поглядом – так вона це висловила. Мадонна… червоні й голубі шати… а на руках тримає дитину й сміється, дивлячись на неї… Це «Сміхотлива Мадонна» Джакомо Белліні, – сказала вона. – Картина релігійна, але водночас і така, що зображує щасливе материнство. Ви зі мною згодні, містере Рад?

– Та певно, що згоден.

– Тепер я розумію, – сказала міс Марпл. – І дуже добре розумію. Усе дуже просто, чи не так?

Вона знову подивилася на містера Рада.

– Просто?

– Я думаю, ви знаєте, як це просто, – сказала міс Марпл.

Знизу почувся дзвоник.

– Не думаю, що розумію, як це просто.

Джейсон подивився вниз на сходи. Там лунали голоси.

– Я знаю цей голос, – сказала міс Марпл. – То інспектор Кредок, я ж не помилилася?

– Атож, то, либонь, він і є.

– Він теж хоче побачитися з вами. Ви не заперечуватимете, якщо він приєднається до нас?

– Якщо він захоче, то чого ж…

– Я думаю, він захоче, – сказала міс Марпл. – У нас залишається не так багато часу, щоб його втрачати, правда ж? Ми наближаємося до тієї миті, коли нам стане цілком ясно, як усе сталося.

– Ви ж сказали, що все дуже просто, – нагадав їй Джейсон Рад.

– Усе було так просто, – промовила міс Марпл, – що ніхто нічого не зміг побачити.

Худорлявий дворецький піднявся сходами.

– Прийшов інспектор Кредок, сер, – повідомив він.

– Будь ласка, скажіть йому, щоб він приєднався до нас, – мовив Джейсон Рад.

Дворецький знову зник, і через мить або дві інспектор Кредок уже підіймався сходами.

– Це ви! – вигукнув він, звертаючись до міс Марпл. – Як ви тут опинилися?

– Я приїхала на Інчі, – пояснила міс Марпл, спричинивши те саме нерозуміння, до якого завжди призводила ця репліка.

Стоячи за нею, Джейсон Рад постукав пальцем по лобі із запитливим виразом обличчя. Дермот Кредок похитав головою.

– Я говорила містерові Раду… – сказала міс Марпл, – Чи дворецький уже пішов?

Дермот Кредок подивився вниз на сходи.

– Так, він уже відійшов. Він нічого не зможе почути – сержант Тідлер подбає про це.

– Тоді все гаразд, – сказала міс Марпл. – Ми могли б поговорити в окремій кімнаті, але я волію зробити це тут. Тут ми перебуваємо на місці, де все сталося, що робить зрозуміння набагато легшим.

– Ви говорите про той день, – запитав Джейсон Рад, – коли тут відбувалося свято, про той день, коли було отруєно Гізер Бедкок?

– Атож, – сказала міс Марпл, – і я стверджую, що все відбулося дуже просто, якщо ми подивимося на все тверезим оком. Усе почалося, ви повинні зрозуміти, з того, якою людиною була Гізер Бедкок. Було неминучим, що одного дня щось подібне станеться з Гізер.

– Я не розумію, що ви маєте на увазі, – сказав Джейсон Рад. – Я взагалі нічого не розумію.

– Тут справді треба пояснити дещо. Розумієте, коли моя подруга, – місіс Бентрі, – яка була тут, описувала мені цю сцену, вона процитувала рядки з вірша, яким я дуже захоплювалася у своїй юності, вірша, що належав любому лордові Теннісону. Той вірш називається «Леді з Шейлота».

Вона трохи підвищила голос:

Тріснуло дзеркало наполовину,

«Мене проклято – я ж невинна!» —

Зойкнула леді з Шейлота.

Ось що там побачила місіс Бентрі або їй здалося, що побачила, хоч вона процитувала вірш трохи неправильно і сказала «скарано» замість «проклято», можливо, те слово більш відповідало тій ситуації. Вона бачила, що ваша дружина розмовляє з Гізер Бедкок, чула, як Гізер Бедкок щось розповідає вашій дружині, і побачила той приречений вираз на обличчі вашої дружини.

– Хіба ми не повторювали все це багато разів? – мовив Джейсон Рад.

– Так, але ми мусимо повернутися до цього ще раз, – сказала міс Марпл. – На обличчі вашої дружини був той вираз, але вона дивилася не на Гізер Бедкок, а на картину. На картину усміхненої щасливої матері, яка тримає на руках щасливу дитину. Помилка місіс Бентрі була в тому, що хоч на обличчі Марини Ґреґ і відбився вираз приреченості, те прокляття долі стосувалося не Марини. Воно стосувалося Гізер Бедкок. Гізер була приречена від тієї миті, коли заговорила і стала розповідати про випадок зі свого минулого.

– Ви не могли б говорити трохи ясніше? – мовив інспектор Кредок.

Міс Марпл обернулася до нього.

– Зараз ви все зрозумієте. Просто ви нічого про це не знаєте. Ви й не могли про це знати, бо ніхто не розповів вам про те, що насправді говорила Гізер Бедкок.

– Як же ніхто не розповів? – запротестував Дермот. – Вони розповідали мені знову й знову. Кілька людей розповідали мені про це.

– Так, – сказала міс Марпл, – але ви не знаєте, про що розповідала тоді Гізер Бедкок, бо сама вона не розповіла вам про це.

– Вона навряд чи могла б мені щось розповісти, адже вона була вже мертва, коли я сюди приїхав, – сказав Дермот.

– Справді так, – сказала міс Марпл. – А тому ви знаєте тільки, що вона була хвора, але підвелася з ліжка й примусила себе піти на якесь свято, де вона зустрілася з Мариною Ґреґ, і поговорила з нею, і попросила в неї автограф, і одержала його.

– Я знаю, – сказав Кредок із легким нетерпінням. – Я все це чув.

– Але ви не чули однієї надзвичайно важливої фрази, бо ніхто не думав, що вона має якусь вагу, – сказала міс Марпл. – Гізер Бедкок лежала в ліжку тому, що захворіла на краснуху.

– На краснуху? А яке це, в біса, має значення?

– Насправді це дуже легка хвороба, – сказала міс Марпл. – Людина майже не почувається хворою, коли підхоплює її. У вас на обличчі висип, який дуже легко запудрити, й у вас температура, але не дуже висока. Ви почуваєте себе достатньо добре, щоб вийти на люди, якщо вам захочеться. А тому мало хто звернув увагу на те, що в місіс Бедкок була тоді краснуха, хоч вона й сказала про це. Місіс Бентрі, наприклад, розповіла тільки, що місіс Бедкок була тоді хвора й лежала в ліжку чи то з вітрянкою, чи то з кропив’янкою. Містер Рад сказав, що то був грип, але, звичайно, сказав так умисне. Проте, думаю, Гізер Бедкок сказала Марині Ґреґ, що в неї була краснуха, але вона встала з ліжка й прийшла зустрітися з Мариною. І саме в цьому ховається відповідь на всю проблему, бо краснуха – хвороба надзвичайно заразна. Люди підхоплюють її дуже легко. Але існує ще один факт, про який не слід забувати. Якщо жінка заражається цією хворобою в перші чотири місяці – наступне слово міс Марпл вимовила з легкою вікторіанською сором’язливістю – е… е… вагітності, то це може спричинитися до жахливого результату. Вона може призвести до того, що ненароджена дитина народиться сліпою або психічно ненормальною.

Вона обернулася до Джейсона Рада.

– Я навряд чи помилюся, містере Рад, коли скажу, що ваша дружина народила дитину з психічними відхиленнями й що вона ніколи не змогла отямитися від того шоку. Вона завжди мріяла мати дитину, а коли дитина нарешті народилася, то замість щастя принесла їй трагедію. Трагедію, про яку вона ніколи не забула, не дозволила собі забути і яка мучила її, наче глибока рана, наче страшна одержимість.

– Це справді так, – сказав Джейсон Рад, – Марина захворіла на краснуху десь на початку своєї вагітності, і лікар потім сказав їй, що саме ця хвороба спричинилася до психічної ненормальності, з якою народилася її дитина. То не був випадок спадкового ідіотизму або чогось такого. Лікар намагався допомогти їй, але його зусилля ні до чого не призвели. Вона ніколи не знала, ані як, ані від кого вона підхопила ту хворобу.

– Атож, – провадила міс Марпл, – вона ніколи про це не знала до одного дня, коли досить дивно вдягнена жінка піднялася цими сходами й розповіла про той випадок – більше того, розповіла про це з превеликою втіхою! З таким виглядом, ніби вона пишається своїм учинком! Вона здавалася сама собі винахідливою й хороброю, вона, мовляв, виявила велику мужність, підвівшись зі свого лікарняного ліжка, намастивши обличчя макіяжем, і пішовши зустрітися з актрисою, від якої вона була в такому захваті, й одержавши від неї автограф. Цим своїм учинком вона потім вихвалялася протягом усього свого життя. Гізер Бедкок нікому не хотіла завдавати шкоди. Вона не хотіла завдати шкоди, але не випадає сумніватися в тому, що такі люди, як Гізер Бедкок (і як моя стара подруга Елісон Вайлд), здатні накоїти багато шкоди, тому що їм бракує – не доброти, на доброту вони здатні – справжнього розуміння того факту, як їхня поведінка або їхні дії можуть відбитися на інших людях. Вона завжди думала про те, що її вчинок приносив їй, і ніколи не присвячувала жодної думки тому, що він міг означати для когось іншого.

Міс Марпл лагідно похитала головою.

– Тому вона померла, як бачите, унаслідок причини, захованої в її власному минулому. Ви можете собі уявити, що та мить означала для Марини Ґреґ. Я думаю, містер Рад розуміє це дуже добре. Я думаю, вона плекала всі ці роки люту ненависть до невідомої особи, яка стала причиною її трагедії. І ось раптом вона зустрілася з тією особою віч-на-віч. І ця особа весела, радісна й задоволена собою. Це було занадто для неї. Якби вона мала час подумати, заспокоїтися – переконати себе розслабитися, але вона не мала часу. Перед нею була жінка, що зруйнувала її щастя, зруйнувала психіку та здоров’я її дитини. Вона хотіла її покарати. Вона хотіла вбити її. І, на жаль, засоби були в неї під рукою. Вона мала при собі пігулки всім відомого заспокійливого засобу кальмо. Дуже небезпечного наркотику, бо перевищувати його дозу було вкрай ризиковано. Зробити це було надзвичайно легко. Вона вкинула пігулки у власний келих. Якби хтось помітив, що вона робить, – всі настільки звикли, що вона постійно підбадьорює себе або заспокоює різними трунками, – то навряд чи звернув би на це увагу. Я думаю, що в міс Зелінські лише виник здогад. Марина Ґреґ поставила свій келих на стіл і тут-таки підштовхнула руку Гізер Бедкок у такий спосіб, що та розлила власний трунок на свою нову сукню. І тут у цій історії виник певний ребус. А чому? Тому що деякі люди не вміють користуватися присвійними займенниками.

– Це нагадало мені ту покоївку, про яку я вам розповідала, – сказала міс Марпл, обернувшись до Дермота. – Мені було відомо тільки те, що Ґледіс сказала Черрі – мовляв, їй дуже прикро, що сукню Гізер Бедкок було зіпсовано коктейлем, який розлився на неї. Але їй здалося дуже дивним, що вона зробила це умисне. Але кажучи «вона», Ґледіс мала на увазі не Гізер Бедкок, а Марину Ґреґ. Ґледіс тоді сказала: вона зробила це умисне! Вона підбила руку Гізер. То був не просто незграбний рух, а вона хотіла підбити її. Ми знаємо, що вона стояла дуже близько до Гізер, бо нам розповіли, що вона сама витерла сукню Гізер і свою власну, перш ніж запропонувати їй свій коктейль.

– Це справді було, – замислено промовила міс Марпл, – досконале вбивство, бо воно було здійснене в одну мить, під напливом емоцій. Марина Ґреґ не дала собі жодної хвилини на сумніви або роздуми. Вона хотіла, щоб Гізер Бедкок померла, і через кілька хвилин Гізер Бедкок була вже мертва. Вона, либонь, не усвідомлювала всієї серйозності свого вчинку, не думала про ту небезпеку, яку він на неї накличе. Але потім вона це зрозуміла. Вона була налякана, жахливо налякана. Вона боялася, що хтось бачив, як вона вкинула отруту до власного келиха, що хтось помітив, як вона підбила руку Гізер, боялася, що хтось звинуватить її у смерті Гізер. Вона бачила лише один шлях до порятунку. Наполягати на тому, що замах був учинений проти неї, що вона мала стати жертвою. Вона випробувала цю гіпотезу спочатку на своєму лікарі. Заборонила йому розповідати про це своєму чоловікові, бо, думаю, знала, що обдурити його не вдасться. Вона робила фантастичні речі. Вона писала погрозливі цидулки самій собі й улаштовувала так, щоб їх знаходили в найнесподіваніших місцях у найнесподіваніші моменти. Одного дня вона отруїла в студії власну каву. Либонь, її поведінку було б легко розгадати, якби хтось підозрював, що провина за вбивство Гізер Бедкок лежить на ній. Але про це здогадувалася лише одна людина.

Вона подивилася на Джейсона Рада.

– Це тільки ваша теорія, – сказав Джейсон Рад.

– Ви можете так казати, якщо хочете, – провадила міс Марпл, – але ви чудово знаєте, містере Рад, – хіба ні? – що я кажу правду. Ви це знаєте, бо ви знали про все від самого початку. Ви знали про це, бо чули, як Гізер згадала про свою краснуху. Ви все знали, і ви докладали неймовірних зусиль, щоб урятувати її. Ви не усвідомлювали собі, що йдеться не тільки про те, щоб приховати причину однієї смерті, смерті жінки, що, на вашу думку, сама накликала на себе смерть. Потім до першої смерті додалася смерть Джузеппе, який був шантажистом, але також людським створінням. І смерть Елли Зелінські, до якої ви ставилися, як я розумію, з великою симпатією. Ви робили все можливе, щоб захистити Марину й водночас утримати її від подальших злочинних дій. Ви хотіли відвезти її в якесь безпечне місце. Ви хотіли мати її під своїм постійним наглядом, бути впевненим, що більше нічого такого не станеться.

Вона зробила паузу й, підійшовши до Джейсона, лагідно доторкнулася до його руки.

– Мені вас дуже шкода, – сказала вона, – дуже шкода. Я розумію, яку агонію довелося вам пережити. Ви дуже її кохали, чи не так?

Джейсон Рад злегка відвернувся.

– Про це, думаю, знали всі.

– Вона була таким чудовим створінням, – лагідно промовила міс Марпл. – І володіла таким дивовижним обдаруванням. Вона була наділена великою силою кохання й ненависті, але не вміла стояти твердо на ногах. А це для кожної людини трагедія – якщо вона не вміє стояти на своїх ногах твердо. Вона не хотіла розлучатися з минулим і ніколи не хотіла бачити майбутнє таким, яким воно є, а лише таким, яким вона його собі уявляла. Вона була великою актрисою і прекрасною, проте дуже нещасливою жінкою. Як чудово вона зіграла Мері, королеву Шотландії! Я ніколи її не забуду.

Сержант Тідлер несподівано з’явився на сходах.

– Сер, – сказав він, – ви дозволите мені звернутися до вас?

Кредок обернувся.

– Я повернуся, – сказав він Джейсону Раду й пішов до сходів.

– Пам’ятайте! – гукнула міс Марпл йому навздогін, – бідолашний Артур Бедкок не має жодного стосунку до цих подій. Він прийшов на свято, бо йому хотілося бодай мигцем подивитися на дівчину, з якою він одружився багато років тому. Але, думаю, вона навіть не впізнала його. Ви як гадаєте? – запитала вона Джейсона Рада.

Джейсон Рад похитав головою.

– Певно, що не впізнала. Вона жодного разу не згадала мені про нього. Не думаю, – додав він замислено, – щоб вона впізнала його.

– Думаю, не впізнала, – сказала міс Марпл. – Хай там як, – додала вона, – а в нього й на думці не було вбивати її абощо. Пам’ятайте про це, – сказала вона, коли Дермот Кредок почав спускатися сходами.

– Йому не загрожувала ніяка небезпека, можу запевнити вас, – відповів їй Кредок, – та коли ми з’ясували, що він був першим чоловіком Марини Ґреґ, ми, природно, повинні були допитати його щодо цієї справи. Не турбуйтеся про нього, тітко Джейн, – додав він стишеним голосом і поквапився сходами вниз.

Міс Марпл обернулася до Джейсона Рада. Він стояв, поринувши у свої думки, дивлячись кудись удалину.

– Ви мені дозволите побачити її? – запитала міс Марпл.

Він дивився на неї протягом хвилини або двох, потім кивнув.

– Так, ви можете підійти до неї. Схоже, ви дуже добре її розуміли.

Він обернувся, і міс Марпл пішла за ним. Він провів її у велику спальню й трохи відсунув завісу.

Марина Ґреґ лежала в ліжку, схожому на велику білу усипальницю, – очі заплющені, руки складені на грудях.

«Так, мабуть, – подумала міс Марпл, – лежала й леді з Шейлота в човні, який плив до замку Камелот. А поруч у глибокій задумі стояв чоловік із нерівним, потворним обличчям, якого можна було вважати Ланселотом наших днів».

Міс Марпл промовила лагідним голосом:

– Це дуже добре для неї, що вона прийняла завелику дозу. Смерть була єдиним виходом для неї. Так, це дуже добре, що вона прийняла завелику дозу – чи хтось їй дав?

Їхні погляди зустрілися, але він промовчав.

Голос йому уривався, коли він сказав:

– Вона була така мила – і так тяжко страждала.

Міс Марпл знову подивилася на нерухому постать і тихо продекламувала останні рядки вірша:

І сказав він: «Ти диво із див.

Бог тебе вродою нагородив,

Леді з Шейлота».

1

У Великій Британії на «міс» (а не «місіс») звертаються також до жінок одружених, що зберегли своє дівоче прізвище як професійне ім’я у світі мистецтва. (Прим. перекладача.)

Content

Аґата Крісті
Тріснуло дзеркало

РОЗДІЛ ПЕРШИЙ

І

ІI

РОЗДІЛ ДРУГИЙ

РОЗДІЛ ТРЕТІЙ

І

ІI

РОЗДІЛ ЧЕТВЕРТИЙ

РОЗДІЛ П’ЯТИЙ

РОЗДІЛ ШОСТИЙ

І

ІI

РОЗДІЛ СЬОМИЙ

РОЗДІЛ ВОСЬМИЙ

І

IІ

ІІІ

РОЗДІЛ ДЕВ’ЯТИЙ

І

IІ

РОЗДІЛ ДЕСЯТИЙ

РОЗДІЛ ОДИНАДЦЯТИЙ

І

IІ

РОЗДІЛ ДВАНАДЦЯТИЙ

РОЗДІЛ ТРИНАДЦЯТИЙ

І

IІ

ІІІ

РОЗДІЛ ЧОТИРНАДЦЯТИЙ

І

IІ

ІІІ

ІV

РОЗДІЛ П’ЯТНАДЦЯТИЙ

РОЗДІЛ ШІСТНАДЦЯТИЙ

І

ІI

РОЗДІЛ СІМНАДЦЯТИЙ

РОЗДІЛ ВІСІМНАДЦЯТИЙ

І

ІI

ІІІ

РОЗДІЛ ДЕВ’ЯТНАДЦЯТИЙ

І

IІ

РОЗДІЛ ДВАДЦЯТИЙ

І

IІ

ІІІ

РОЗДІЛ ДВАДЦЯТЬ ПЕРШИЙ

І

IІ

РОЗДІЛ ДВАДЦЯТЬ ДРУГИЙ

РОЗДІЛ ДВАДЦЯТЬ ТРЕТІЙ

1