Аґата Крісті

Оголошено вбивство

Передмова

Аґату Крісті знають у всьому світі як королеву детективу. Близько мільярда примірників її творів продано англійською мовою, ще один мільярд – у перекладі 100 іноземними мовами. Вона – найпопулярніший автор усіх часів і всіма мовами, а за кількістю видань поступається лише Біблії та доробку Шекспіра. Вона – автор 80 детективних романів та збірок оповідань, 19 п’єс і 6 романів, опублікованих під ім’ям Мері Вестмейкот.

Перший роман Аґати Крісті – «Таємнича пригода в Стайлзі» – був написаний наприкінці Першої світової війни, у якій письменниця брала участь, перебуваючи у волонтерському медичному загоні. У цьому романі вона створила образ Еркюля Пуаро – маленького бельгійського детектива, якому судилося стати найпопулярнішим героєм у літературі детективного жанру після Шерлока Холмса. Цей роман був опублікований у видавництві «Бодлі-Гед» у 1920 році.

Після цього Аґата Крісті щороку видавала по книжці, а в 1926 році написала свій шедевр – «Убивство Роджера Екройда». То була її перша книжка, опублікована видавництвом «Колінз», що започаткувала плідну й ефективну співпрацю автора з видавництвом, яка тривала 50 років і спричинилася до створення 70 книжок. «Убивство Роджера Екройда» стало також першою книжкою Аґати Крісті, яка була інсценована – під назвою «Алібі» – й успішно поставлена на сцені одного з лондонських театрів Вест-Енду. «Пастка на мишей» – найславетніша п’єса письменниці – була вперше поставлена в 1952 р. і не сходить зі сцени протягом найтривалішого часу в історії театральних вистав.

У 1971 р. Аґата Крісті отримала титул Дами Британської Імперії. Вона померла в 1976 р., а кілька її творів вийшли друком посмертно. Найуспішніший бестселер письменниці – «Сонне вбивство» – з’явився друком дещо згодом у тому ж таки році, після чого вийшли її автобіографія та збірка оповідань «Останні справи міс Марпл», «Пригода в затоці Поленза» й «Поки триває світло». У 1998 р. «Чорна кава» стала першою з п’єс Аґати Крісті, на сюжеті якої інший автор, Чарлз Осборн, побудував свій роман.

Присвячується Ральфові та Ен Ньюмен, у чиєму домі я вперше з приємністю прочитала «Прекрасну смерть»

Розділ перший

Оголошено вбивство

І

Щоранку від о пів на восьму до пів на дев’яту, крім неділь, Джонні Бат об’їздив на велосипеді село Чипінґ-Клеґорн, голосно насвистуючи крізь зуби, зупинявся біля кожного будинку чи котеджу й засовував до поштової скриньки ті вранішні газети, які господар передплатив у містера Тотмена, власника газетного кіоску на Гай-стріт. Так, полковникові та місіс Істербрук він привозив «Таймс» і «Дейлі Ґрефік», місіс Светенгем – «Таймс» та «Дейлі Воркер», міс Гінчкліф та міс Мерґатройд – «Дейлі Телеґраф» і «Нью-Кронікл», міс Блеклок – «Телеґраф», «Таймс» і «Дейлі Мейл».

У всі ці будинки й практично в кожен дім у Чипінґ-Клеґорні він щоп’ятниці доставляв також по примірнику місцевої газети «Норт-Бенгем Ньюс енд Чипінґ-Клеґорн Ґазет», яку в селі називали просто «Газетою».

Отже, щоранку в п’ятницю, скинувши побіжним поглядом на заголовки в одній із центральних газет

(Міжнародна напруженість зростає! Сьогодні відбудеться Асамблея ООН! Поліція шукає вбивцю білявої машиністки! Три шахти простоюють. Двадцять троє людей померли від харчового отруєння в готелі «Сісайд» і таке інше.),

більшість жителів Чипінґ-Клеґорна нетерпляче розгортали «Газету» й поринали в місцеві новини. Після побіжного погляду на розділ листів (де знаходили свій повний вираз люта ненависть і ворожнеча) дев’ятеро з десятьох передплатників починали уважно читати приватні оголошення. Тут упереміш друкувалися повідомлення про продаж нерухомої власності та про розшук осіб, підозрюваних у скоєнні злочину, про винайм домашніх робітниць, про собак, про свійських тварин і птицю – одне слово, усе те, що могло зацікавити жителів невеличкого села Чипінґ-Клеґорн.

П’ятниця 29 жовтня не була винятком.

ІІ

Місіс Светенгем відкинула з чола свої гарненькі сиві кучері, розгорнула «Таймс», ковзнула тьмяним поглядом по сторінці ліворуч, дійшла висновку, що «Таймс», за своїм звичаєм, приховує цікаві новини в такий спосіб, що шукати їх марно, скинула оком на інформацію про народження, одруження та смерті, приділивши найбільшу увагу повідомленням про смерть; потім, виконавши в такий спосіб свій обов’язок, відклала «Таймс» і нетерпляче схопила «Чипінґ-Клеґорн Ґазет».

Коли через хвилину до кімнати увійшов її син Едмунд, вона вже цілком заглибилася в читання приватних оголошень.

– Доброго ранку, любий, – сказала місіс Светенгем. – Смідлі продають свій «даймлер». Вони купили його ще в тридцять п’ятому – давненько вже, хіба ні?

Син щось буркнув під ніс, узяв дві вуджені рибини, налив собі філіжанку кави, сів за стіл і розгорнув «Дейлі Воркер», яку прихилив до тостера.

– «Продаються цуценята бул-мастифа», – прочитала вголос місіс Светенгем. – Бігме, не розумію, як люди примудряються сьогодні годувати великих собак, – я справді не розумію… Ти диви, Селіна Лоренс знову шукає собі кухарку. Якби вона звернулася до мене, я сказала б їй, що давати такі оголошення в газетах – тільки час марнувати. Вона не повідомляє своєї адреси, а дає тільки номер поштової скриньки – якби вона порадилася зі мною, я сказала б їй, що це фатальна помилка, слуги нині зголошуються лише на ті повідомлення, де названо адресу працедавця. І вимагають, щоб її було названо зрозуміло й чітко… «Штучні зуби» – диво та й годі, чому сьогодні такий попит на штучні зуби? «Надзвичайно низькі ціни… Чудові цибулини. Наш найкращий сорт». Якщо вони справді найкращі, то чому ціни на них низькі?… А ось де: «Дівчина шукає цікаву посаду. Хоче подорожувати». Диви-но, яка розумна! А хто не хоче подорожувати?… «Такси…» Мені ніколи не подобалися такси – і не тому, що це собака німецький, ми давно вже подолали упередження проти німців – просто вони мені не подобаються та й годі. Так, місіс Фінч, чого вам треба?

Двері прочинилися, й у них просунулися голова й тулуб жінки з похмурим виразом обличчя, в потертому оксамитовому береті.

– Доброго ранку, мем, – сказала місіс Фінч. – Ви дозволите мені тут прибрати?

– Зачекай. Ми снідаємо, – сказала місіс Светенгем. – Ще не закінчили снідати, – додала вона тоном вибачення.

Скинувши поглядом на Едмунда та його газету, місіс Фінч зневажливо пирхнула й зачинила двері.

– Я тільки почав снідати, – сказав Едмунд, а його мати зауважила:

– Ліпше ти не читав би тієї жахливої газети, Едмунде. Місіс Фінч терпіти її не може.

– Не розумію, що має місіс Фінч до моїх політичних поглядів.

– Якби ти бодай належав до робітників, – пояснила свою думку місіс Светенгем. – А ти взагалі нічого не робиш.

– Це велика неправда, – обурено заперечив Едмунд. – Я пишу книжку.

– Я маю на увазі справжню роботу, – сказала місіс Светенгем. – А місіс Фінч нам дратувати не можна. Якщо вона почне нас недолюблювати й перестане приходити, де ми знайдемо іншу хатню робітницю?

– Ми дамо оголошення в «Газету», – сказав Едмунд, посміхаючись.

– Я вже тобі сказала, це нічого не дасть. Тепер, якщо в родині немає старої няньки, яка робить усю домашню роботу й готує на кухні, то справи в такої родини кепські.

– А чому тоді в нас немає старої няньки? Чому ти не подбала, щоб вона була в мене? Про що ти думала?

– У тебе була індійська нянька, любий.

– Ти виявилася непередбачливою матір’ю, – промурмотів Едмунд.

Місіс Светенгем знову поринула в хащі приватних оголошень.

– «Продається не нова газонокосарка». Цікаво… Господи, що за ціна!.. Знову такси… «Напиши мені або якось дай знати про себе, я в розпачі. Твій Вовчик». Якими дурними прізвиськами люди іноді себе називають!.. «Продаються цуценята кокер-спанієля». Ти пам’ятаєш нашу любу Сьюзен, Едмунде? Вона була кмітливіша за деяких людей. Розуміла кожне слово, яке ти їй скажеш… «Продається буфет у стилі шератон. Справжня сімейна реліквія. Місіс Лукас, «Даяс-Хол»…» Яка ж вона брехлива, ця жінка! Шератон, ви тільки подумайте!..

Місіс Светенгем зневажливо пирхнула й стала читати далі:

– «Усе було помилкою, моя люба. Але кохання не вмирає. У п’ятницю, як завжди. Дж.»… Певно, якісь закохані, що посварилися – а може, це потаємна мова злодіїв, тобі не здається? Знову: «Продаються цуценята такси»… Мені здається, люди трохи схибнулися на розведенні такс. Адже існують інші породи собак. Твій батько Симон розводив манчестерських тер’єрів. Які то були гарненькі цуцики! Мені до вподоби ті собаки, що мають довгі ноги… «Дама, яка виїздить за кордон, продасть свою яхту з двома шикарними каютами»… не зазначено ані розміру, ані ціни… «Оголошується шлюб…» – ні, Едмунде, не шлюб, а вбивство. Що, що? Едмунде, Едмунде, послухай-но, я вперше бачу таке…

«Оголошується вбивство, яке відбудеться у п’ятницю, 29 жовтня, у «Літл-Педоксі» о пів на сьому вечора. Запрошуємо до участі всіх знайомих та друзів».

– Едмунде, чи таке може бути?

– Що ти сказала? – запитав Едмунд, піднявши погляд від своєї газети.

– Відбудеться вбивство, призначене на п’ятницю 29 жовтня… Едмунде, це ж сьогодні.

– А дай-но гляну.

Син узяв газету в матері з рук.

– Але що б це могло означати? – запитала місіс Светенгем із цікавістю в голосі.

Едмунд Светенгем потер перенісся з виразом сумніву.

– Ідеться про якусь вечірку, думаю. Гра у вбивство – чи щось таке.

– Ну, знаєш, – не погодилася з ним місіс Светенгем. – Це надто кумедно й трохи по-дурному давати в газеті таке оголошення. Зовсім не схоже на Летицію Блеклок, що завжди здавалася мені жінкою з надзвичайно тверезим розумом.

– А може, на неї вплинули ті веселі юні створіння, що оселилися в її домі?

– Це надто пізнє оголошення, чи не так? Сьогодні. Ти думаєш, запрошують і нас?

– Тут сказано: «Запрошуємо до участі всіх знайомих та друзів», – зазначив син.

– Знаєш, мені зовсім не до вподоби ця новочасна мода запрошувати людей, – рішуче заявила місіс Светенгем.

– У такому разі не йди туди, мамо.

– Не піду, – погодилася місіс Светенгем.

Запала мовчанка.

– Ти нарешті з’їси цю останню грінку, Едмунде?

– Знаєш, мамо, я думав, що моє правильне харчування важить для тебе більше, аніж те, коли ця стара карга прибере зі столу.

– Тихше, любий, вона може тебе почути… Едмунде, а що відбувається, коли на вечірці грають у вбивство?

– Я, власне, точно не знаю… Вони приколюють на тебе папірці чи щось таке… Хоч ні, їх, здається, тягнуть із капелюха. І хтось витягує папірець жертви, а хтось – детектива, а потім вони вимикають світло, і хтось плескає тебе по плечу, а ти кричиш, падаєш і прикидаєшся мертвим.

– А знаєш, це навіть цікаво.

– А по-моєму, збіса нудно. Я не піду.

– Дурниці, Едмунде, – сказала місіс Светенгем із твердою рішучістю в голосі. – Я піду, а отже, і ти підеш зі мною. І нема про що тут балакати!

ІІІ

– Арчі, – сказала місіс Істербрук, звертаючись до свого чоловіка, – послухай-но!

Полковник Істербрук не звернув на неї уваги, бо вже давно роздратовано пирхав, читаючи якусь статтю в «Таймс».

– Головна біда цих хлопців у тому, – сказав він, – що жоден не має бодай приблизного уявлення про Індію! Бодай приблизного!

– Я знаю, мій любий, я знаю.

– Якби вони його мали, то не писали б таку нісенітницю!

– Я знаю, Арчі, але послухай ось це:

«Оголошується вбивство, яке відбудеться у п’ятницю, 29 жовтня, у «Літл-Педоксі» о пів на сьому вечора. Запрошуємо до участі всіх знайомих та друзів».

Вона замовкла і з переможним виглядом подивилася на чоловіка.

Полковник Істербрук у відповідь глянув на неї поблажливо, але без найменшого інтересу.

– Це гра в убивство, – сказав він.

– Справді?

– Атож. – Він відірвав погляд від своєї газети й провадив: – Мушу тобі сказати, це дуже цікава гра, якщо вона правильно організована. Вона вимагає участі чоловіка, який добре знає правила. Ви тягнете жереб. Оголошують, що в кімнаті присутній убивця, ніхто не знає, хто він. Вимикають світло. Убивця обирає жертву. Жертва рахує до двадцяти, а тоді лунає передсмертний зойк. Після цього береться до роботи той, кому випало бути детективом. Він усіх допитує. Де вони були, що робили, – й у такий спосіб намагається з’ясувати, хто з них убивця. Атож, це дуже цікава гра – у тому випадку, коли «детектив» бодай трохи знає про те, що таке поліційна робота.

– Як, наприклад, ти, Арчі. Адже ти брав участь у розслідуванні всіх найцікавіших злочинів, що мали місце в нашій окрузі.

Полковник Істербрук поблажливо усміхнувся і хвацько крутнув вуса.

– Так, Лоро, – промовив він. – Я справді дещо їм підказав.

І він випростав плечі.

– Даремно міс Блеклок не попросила, щоб ти допоміг їй розплутати й цю справу.

Полковник пирхнув.

– Але ж у неї зараз живе той молодий жевжик. Племінником чи ким він там їй доводиться. Мабуть, то він її намовив. Це ж треба додуматися – опублікувати таке оголошення.

– Воно надруковане на шпальті хроніки приватних подій. Ми могли б його не помітити. Це запрошення, чи не так, Арчі?

– Вельми дивне запрошення, я вважаю. Якщо й справді в такий спосіб вони запрошують людей до себе, то на мене хай не розраховують.

– Не кажи такого, Арчі, – у голосі місіс Істербрук пролунали благальні нотки.

– Якщо мене запрошують, то надто пізно. Хіба вони не знають, що я можу бути зайнятий?

– Але ж ти не зайнятий, любий? – сказала місіс Істербрук, знизивши голос і в такий спосіб надавши йому переконливішого звучання. – І я вважаю, Арчі, ти повинен піти – хоч би для того, щоб допомогти бідолашній міс Блеклок виплутатися з халепи. Я переконана, вона сподівається на твою допомогу. Адже ти так багато знаєш про роботу поліції та поліційні процедури. Увесь її задум зазнає краху, якщо ти не прийдеш і не підкажеш їй, як досягти успіху. Адже сусідам треба допомагати!

Місіс Істербрук схилила набік голову, струснувши волоссям, що було відбілене пергідролем.

– Якщо ти й справді так думаєш, Лоро…

Полковник Істербрук знову крутнув свого сивого вуса з вельми поважним виглядом і поблажливо подивився на свою пухнасту маленьку жіночку. Місіс Істербрук була принаймні на тридцять років молодша за свого чоловіка.

– Якщо ти й справді так думаєш, Лоро, – повторив він, – то я піду.

– Гадаю, це твій обов’язок, Арчі, – врочистим голосом промовила місіс Істербрук.

ІV

«Чипінґ-Клеґорн Ґазет» принесли також до садиби «Боулдерс», де в трьох мальовничих, сполучених між собою котеджах жили міс Гінчкліф та міс Мерґатройд.

– Гінч!

– Чого тобі, Мерґатройд?

– Де ти?

– У курнику.

– Справді?

Обережно ступаючи по високій вологій траві, Емі Мерґатройд підійшла до своєї подруги. Ця остання, вдягнена у вельветові штани та військовий кітель, готувала курям корм, нахилившись над тазом, огорнутим не вельми смачною парою, і розтираючи долонями суміш зі звареного лушпиння картоплі та капустяних качанів.

Вона обернула по-чоловічому стрижену голову з обвітреним обличчям і подивилася на подругу.

Емі Мерґатройд, повненька жінка з приязним виразом обличчя, була у твідовій спідниці та в мішкуватому яскраво-синьому пуловері. Схожа на пташине гніздо кучма її сивого волосся була досить розкуйовджена, і вона геть засапалася.

– Ось послухай-но, – сказала вона, намагаючись перевести дух, – яке оголошення надрукувала «Газета» – що б це могло означати?

«Оголошується вбивство, яке відбудеться у п’ятницю, 29 жовтня, у «Літл-Педоксі» о пів на сьому вечора. Запрошуємо до участі всіх знайомих та друзів».

Дочитавши, вона замовкла, важко дихаючи, і чекала, коли подруга скаже своє авторитетне слово.

– Нісенітниця, – промовила Гінчкліф.

– Це так, але що, ти думаєш, вона означає?

– Думаю, хтось забагато випив.

– Чи можна це сприймати як запрошення?

– Ми довідаємося, що це означає, коли прийдемо туди, – сказала Гінчкліф. – Хтось хильнув зіпсованого хересу, думаю. Ти ліпше не стій на траві, Мерґатройд. У тебе досі на ногах хатні капці. Вони вже просякли водою.

– Ой, лишенько! – Емі Мерґатройд із жалем подивилася на свої ноги. – Скільки яєць сьогодні?

– Семеро. Ота клята курка досі квокче. Я мушу загнати її в клітку.

– Дивний спосіб запрошувати гостей, тобі не здається? – запитала Мерґатройд, маючи на увазі оголошення в «Газеті», і якийсь дивний замріяний смуток пролунав у тоні її голосу.

Але подруга була зліплена з набагато твердішого тіста. Уся її увага була зосереджена на боротьбі з бунтівливою птахою, а тому жодне газетне оголошення, хоч би яким воно було загадковим, не могло відвернути її увагу.

Брьохаючи по багнюці, вона копнула ногою зозулясту курку. У відповідь пролунало голосне й обурене кудкудакання.

– Ліпше буде завести качок, – сказала міс Гінчкліф. – З ними набагато менше мороки.

V

– Диво та й годі! – сказала місіс Гармон, говорячи через стіл до свого чоловіка, превелебного Джуліана Гармона. – У міс Блеклок готуються скоїти вбивство.

– Убивство? – запитав її чоловік із легким подивом у голосі. – Коли?

– Здається, сьогодні надвечір… Атож, о пів на сьому. О, як тобі не пощастило, любий, адже на той час тобі треба готуватися до конфірмації. А ти ж так любиш убивства!

– Я не зовсім розумію, про що ти говориш, Пампушко.

Місіс Гармон, яку звали Діаною, але за пухке тіло та кругле личко ще змалечку прозвали Пампушкою, подала йому через стіл «Газету».

– Ось читай. Це там, де друкують оголошення про продаж старих фортепіано та штучних щелеп.

– Яке чудернацьке оголошення!

– А й справді чудернацьке, – радісно погодилася Пампушка. – Хто б міг подумати, що міс Блеклок захоплюється вбивствами та іншими такими іграми? Думаю, молоді Сімонси підкинули їй цю думку – хоча Джулія Сімонс не полюбляє вбивств, такі розваги здаються їй надто грубими. А проте дуже шкода, любий, що ти не можеш там бути. Хай там як, а я піду й про все тобі розповім, хоч і не маю особливого бажання туди йти, бо мені не до вподоби ігри, що відбуваються в темряві. Вони мене лякають, і я щиро сподіваюся, що вбиватимуть не мене. Бо якщо хтось несподівано покладе руку мені на плече й прошепоче: «Ти мертва», моє серце так стрепенеться, що я можу померти й насправді. Ти думаєш, таке може статися?

– Ні, Пампушко. Я думаю, ти помреш старою, старою бабусею – разом зі мною.

– І ми помремо в один день і нас поховають в одній могилі. Це було б чудово.

На думку про таку радісну перспективу Пампушка розквітла усмішкою, від вуха до вуха.

– Та ти просто-таки променишся від щастя, Пампушко, – сказав її чоловік, усміхаючись.

– А хто не почував би себе щасливим на моєму місці? – запитала Пампушка голосом, у якому проступали нотки певної збентеженості. – Адже я маю тебе, і Сьюзен, і Едварда, й усі ви любите мене, і вам байдуже, що я така дурненька… І сонце сяє так яскраво! І так приємно жити в такому великому й такому затишному домі!

Превелебний Джуліан Гармон окинув поглядом простору й порожню їдальню і кивнув головою з виразом сумніву на обличчі.

– Деяким людям не вельми припало б до смаку жити в такому великому й недоладному домі, де гуляють протяги.

– А я люблю просторі кімнати. Усі приємні пахощі знадвору проникають сюди й залишаються тут. І можна почувати себе вільно, залишати речі, де завгодно, все одно безлад не буде помітний.

– Тут немає ані сучасного кухонного обладнання, ані центрального опалення. За таких умов тобі доводиться працювати дуже багато, Пампушко.

– І зовсім ні, Джуліане. Я підхоплююся з ліжка о пів на сьому, розпалюю вогонь під казаном, метнуся туди, метнуся сюди, і до восьмої години вже все зроблено. І в домі в мене порядок – хіба ні? Підлогу до дзеркального блиску натерто воском, у всіх вазах осіннє листя. Прибирати у великому будинку навіть легше, ніж у малому. Ти маєш змогу крутитися набагато швидше, витираючи підлогу та речі, бо твій зад не натикається на меблі, як то буває в малих кімнатах. І мені дуже подобається спати у великій холодній кімнаті – так приємно згорнутися в калачик під ковдрою, висунувши з-під неї лише ніс, який підказує тобі, як воно там, зовні. І тобі доводиться чистити однакову кількість картоплі й мити однакову кількість тарілок, незалежно від того, у якому домі ти живеш – великому чи малому. А подумай, як приємно Едвардові та Сьюзен гратися в просторій і порожній кімнаті, де можна будувати скільки завгодно іграшкових залізниць та влаштовувати чаювання для ляльок, не турбуючись про те, що потім доведеться все це прибрати. А хіба погано, коли в домі вистачає місця для багатьох гостей? Мені шкода Джімі Саймса та Джоні Фінча, адже їм обом довелося жити з батьками своїх дружин. А я вважаю, Джуліане, що жити в домі батьків дружини – то невелика радість для обох. Ти дуже добре ставишся до моєї матері, а проте навряд чи тобі захотілося б жити в одному домі з нею та з моїм татом. Та й мені цього не хотілося б. Я почувала б себе малою дівчинкою.

Джуліан з усмішкою подивився на неї.

– А ти й справді досі схожа на малу дівчинку, Пампушко.

Щодо самого Джуліана Гармона, то природа створила його за моделлю шістдесятирічного чоловіка. Проте йому ще бракувало років двадцять п’ять, аби реально дожити до визначеного йому природою віку.

– Я знаю, що дурненька…

– Ти не дурненька, Пампушко. Ти дуже розумна жінка.

– Ні, неправда. Мій інтелект геть убогий. Хоч я й докладаю зусиль, щоб його розвинути… І мені дуже подобається, коли ти починаєш розповідати про книжки, історію і все таке. Хоч, можливо, не варто було читати мені вечорами Ґібона, бо якщо надворі завиває холодний вітер, а біля вогню тепло й затишно, то коли я слухаю Ґібона, мені чомусь дуже хочеться спати.

Джуліан засміявся.

– Але я люблю слухати тебе, Джуліане. Розкажи мені знову про старого вікарія, який проповідував про Ахашвероша.

– Ти вже знаєш цю історію напам’ять, Пампушко.

– Але розкажи мені її знову. Будь ласка.

Чоловік поступився.

– То був старий Скримґур. Якось один чоловік зайшов до його церкви й побачив, що він вихилився з казальниці й палко проповідує, звертаючись до кількох денних прибиральниць. Він погрожував їм пальцем і казав: «Я знаю ваші чорні думки. Ви думаєте, що великий Ахашверош, про якого згадується у Святому Письмі, це Артаксеркс Другий. Але він не був Артаксерксом Другим! – І святий отець докінчив неймовірно врочистим і переможним тоном: – Він був Артаксерксом Третім!»

Джуліан Гармон ніколи не вважав цю історію дуже кумедною, але вона завжди смішила й розвеселяла Пампушку.

У кімнаті пролунав її дзвінкий сміх.

– Ото старий чудій! – вигукнула вона. – Я думаю, і ти колись станеш таким, Джуліане.

Вигляд у Джуліана був доволі збентежений.

– Знаю, – смиренно погодився він. – Я відчуваю, що мені далеко не завжди щастить ясно і просто пояснити людям той чи інший текст зі Святого Письма.

– Я б на твоєму місці не тривожилася, – сказала Пампушка, підводячись і збираючи використаний посуд на тацю. – Місіс Бат сказала мені вчора, що Бат, який ніколи не ходив до церкви і здобув славу місцевого атеїста, тепер щонеділі приходить послухати твою проповідь.

Вона провадила, з великою точністю зображуючи досконало витончений голос місіс Бат:

– Лише вчора, мем, Бат сказав у розмові з містером Тімкінсом із Літл-Ворсдейла, що ми маємо справжнє вогнище культури тут, у Чипінґ-Клеґорні. Ти, мовляв, не містер Ґос, який у Літл-Ворсдейлі промовляє до своїх парафіян так, ніби перед ним неодуковані діти. Зате ми маємо змогу прилучитися до справжньої культури – саме так висловився містер Бат. В особі нашого вікарія ми маємо високоосвіченого джентльмена, який здобув освіту в Оксфорді, а не в Мілчестері, і він щедро ділиться з нами скарбами своїх знань. Він розповідає нам усе, що йому відомо про римлян і греків, а також про вавилонян та ассирійців. І навіть свого кота, сказав Бат, наш вікарій назвав ім’ям одного з ассирійських царів. Отож, ти здобув тут уже чималу славу, – з тріумфальною радістю закінчила свою промову Пампушка. – О Господи, мені слід поквапитися зі своєю роботою, бо я ніколи її не закінчу. Ходімо зі мною, Тиглат-Паласаре, я дам тобі кістки від оселедця.

Відчинивши двері і вправно притримуючи їх ногою, вона проскочила крізь них із навантаженою тацею, голосно наспівуючи не вельми мелодійним голосом свою власну версію відомої спортивної пісні:

День чудовий – для когось останній,

Линуть пахощі квітів весняних,

І нам буде весело тут…

Брязкіт посуду, вивантаженого у зливальницю, заглушив наступні слова, та коли превелебний Джуліан Гармон виходив із дому, він почув останній тріумфальний рядок:

Бо сьогодні когось уб’ють!

Розділ другий

Сніданок у «Літл-Педоксі»

І

У «Літл-Педоксі» також снідали.

Міс Блеклок, жінка років шістдесяти, власниця будинку, сиділа за столом на чільному місці. На ній був простий сільський костюм із твідової тканини, до якого абсолютно не личило намисто з великих фальшивих перлин, що охоплювало її шию. Вона читала статтю Лейна Норкота в «Дейлі-Мейл». Джулія Сімонс ліниво переглядала «Телеґраф». Патрік Сімонс розв’язував кросворд, надрукований у «Таймс». Міс Дора Баннер зі щирим ентузіазмом приділила всю свою увагу місцевій газеті.

Міс Блеклок стиха засміялася, Патрік промурмотів: «Прийнятний, а не пристойний – ось де я помилився».

Аж раптом від Дори Баннер долинув звук, вельми схожий на кудкудакання наполоханої курки.

– Леті, Леті, ти бачила? Що б це могло означати?

– У чому річ, Доро?

– Якесь дуже дивне оголошення. Тут написано, що в «Літл-Педоксі» – саме тут, а не десь-інде – сьогодні надвечір буде скоєне вбивство. Що за нісенітниця?

– Дай-но подивитися…

Дора Баннер слухняно тицьнула газету в простягнуту руку міс Блеклок, тремтячим пальцем показуючи на дивне оголошення.

– Ось воно, Леті, ти тільки глянь.

Летиція Блеклок подивилася на вказані рядки. Її брови смикнулися вгору. Вона окинула швидким і пильним поглядом усіх, хто сидів за столом. Потім прочитала оголошення вголос:

«Оголошується вбивство, яке відбудеться у п’ятницю, 29 жовтня, у «Літл-Педоксі» о пів на сьому вечора. Запрошуємо до участі всіх знайомих і друзів».

– Патріку, це твої штучки?

Її позначений доскіпливим роздратуванням погляд зупинився на вродливому й безтурботному обличчі молодика, що сидів на протилежному кінці столу.

Молодик рішуче запротестував:

– Звичайно, ні, тітко Леті. Звідки ви взяли, що я причетний до того дивного оголошення?

– Бо воно цілком у твоєму стилі, – похмуро кинула міс Блеклок. – Мені здалося, що таким могло бути твоє уявлення про жарт.

– Про жарт? Та нічого подібного.

– А як ти, Джуліє, це не твоя витівка?

– Звичайно, ні, – відповіла Джулія зі знудженим виразом обличчя.

– А чи, бува, не місіс Геймс… – і Дора Баннер подивилася на порожнє місце, де щойно сиділа за сніданком якась особа.

– О ні, не думаю, що наша Філіпа може спробувати насмішити когось, – сказав Патрік. – Вона надто серйозна жінка.

– Але в чому тут жарт? – запитала Джулія, позіхаючи. – Що ця нісенітниця могла б означати?

Міс Блеклок повільно промовила:

– Якась дурна містифікація абощо.

– Але чому? – вигукнула Дора Баннер. – Яка її мета? Цей жарт здається мені дуже дурним. І в нього поганий смак.

Її відвислі щоки обурено загойдалися, а короткозорі очі спалахнули обуренням.

Міс Блеклок усміхнулася їй.

– Не треба так перейматися, Банні, – сказала вона. – Хтось має вельми ідіотське уявлення про гумор, і мені хотілося б знати, хто.

– Тут сказано, що вбивство буде скоєно сьогодні, – зазначила Дора Баннер. – Сьогодні о пів на сьому вечора. Що станеться, як ви гадаєте?

– До нас прийде смерть! – сказав Патрік похмурим і моторошним голосом. – Солодка смерть.

– Не верзи дурниць, Патріку, – сказала Летиція Блеклок, коли міс Баннер нажахано зойкнула.

– Я мав на увазі лише той особливий торт, який готує Міці, – сказав Патрік тоном вибачення. – Хіба ви не знаєте, що ми називаємо його «Солодкою смертю»?

Міс Блеклок неуважно посміхнулася.

– Але все ж таки, що ти думаєш, Леті… – ніяк не хотіла заспокоїтися міс Баннер.

Подруга урвала її голосом, який звучав із веселою безтурботністю:

– Одне я знаю напевне, – заявила вона. – О пів на сьому сюди зійдеться півсела, що тремтітиме від цікавості. Я повинна перевірити, чи ми маємо бодай якісь запаси хересу в домі.

ІІ

– Ти стурбована, Леті, хіба ні?

Міс Блеклок стрепенулася. Вона сиділа за своїм письмовим столом, неуважно малюючи рибок на промокальному папері. Вона подивилася на стривожене обличчя своєї давньої приятельки.

Вона не знала, що їй сказати Дорі Баннер. Вона знала тільки те, що треба якось заспокоїти Банні. Хвилини зо дві вона мовчала, обмірковуючи ситуацію.

Вона й Дора Баннер ходили разом до школи. Дора була тоді гарненькою, світловолосою, синьоокою і досить дурною дівчинкою. Те, що вона була дурна, мало важило, бо її веселість, завжди піднесений настрій і врода робили з неї вельми приємну подругу. Вона мала б одружитися – так думала тоді Летиція – з якимсь приємним військовим або сільським адвокатом. Вона була наділена стількома позитивними якостями – приязною вдачею, благочестям, відданістю. Проте життя виявилося немилосердним до Дори Баннер. Їй довелося самій заробляти собі на хліб. Усе, за що вона бралася, вона робила вельми сумлінно, але нічого в неї не виходило.

Подруги втратили одна одну з виду. Але півроку тому міс Блеклок одержала від неї листа, розгубленого, патетичного листа. Здоров’я Дори дуже погіршилося. Вона мешкала в одній кімнаті, намагаючись прожити на свою пенсію зі старості. Намагалася щось заробити собі шиттям, проте її покручені ревматизмом пальці погано згиналися. Вона згадала про те, як вони дружили у школі, – відтоді життя розлучило їх, але чи не могла б шкільна подруга бодай трохи зарадити у її нинішній скруті?

І міс Блеклок піддалася несподіваному спалаху співчуття. Бідолашна Дора, бідолашна гарненька й пухкенька Дора. Вона поїхала й забрала Дору з її комірчини, поселила у своєму будинку, переконавши саму себе в тому, що хатня робота стає надто тяжкою для неї. «Я потребую, щоб хтось допомагав мені в домі». Лікар сказав, що терпіти їй доведеться недовго, але іноді міс Блеклок здавалося, що бідолашна старенька Дора стала для неї надто тяжким випробуванням. Вона все плутала, дратувала темпераментну домашню робітницю-чужоземку, постійно помилялася з підрахунком білизни, губила чеки та листи – й іноді доводила міс Блеклок, що була жінкою компетентною і практичною, мало не до сказу. Бідолашна й непутяща старенька Дора, така віддана, так хоче допомогти й так пишається з того, що хтось потребує її допомоги, – а проте покластися на неї ні в чому не можна.

Вона різко відповіла:

– Не треба, Доро. Я ж тебе просила…

– Ой, пробач, – сказала міс Баннер із виразом провини на обличчі. – Я знаю. Забула. Але ж ти справді стурбована, хіба ні?

– Стурбована? Ні. Якщо й стурбована, – поправилася вона, то зовсім з іншої причини. Адже ти маєш на увазі те ідіотське повідомлення в «Газеті»?

– Так. Навіть якщо це жарт, то він здається мені дуже злісним і недобрим.

– Злісним і недобрим?

– Атож. Я бачу в такому жарті багато злості. Тобто це не такий жарт, який може розвеселити людину й поліпшити її настрій.

Міс Блеклок подивилася на подругу. Лагідні очі, довгий упертий рот, злегка кирпатий ніс. Бідолашна Дора, така схиблена, з таким неймовірним безладом у голові, з таким бажанням бути корисною – і тут така проблема. Люба й метушлива стара ідіотка – а проте зуміла зберегти в собі відчуття вартісного й невартісного, доброго і злого.

– Думаю, ти маєш слушність, Доро, – сказала міс Блеклок. – Це лихий жарт.

– Мені він дуже й дуже не до вподоби, – сказала Дора Баннер із несподіваною твердістю в голосі. – Він лякає мене. – І несподівано додала: – І він лякає тебе, Летиціє.

– Дурниці, – бадьорим голосом заперечила міс Блеклок.

– Він небезпечний. Я переконана в цьому. Він наче одна з тих бомб, що їх надсилають людям поштою в запакованих бандеролях.

– Люба моя, ідеться лише про якогось бовдура, що хоче показати себе великим жартівником.

– Але в цьому нема нічого кумедного.

А й справді, у цьому не було нічого кумедного… Думки міс Блеклок відбивалися в неї на обличчі, і Дора переможно вигукнула:

– Ось бачиш! Ти теж так думаєш!

– Але ж, Доро, люба…

Вона не докінчила фразу. Двері рвучко відчинилися, і до кімнати забігла схвильована молода жінка, чиї добре розвинені груди збуджено здіймалися й опускалися під обтислою кофтиною джерсі. На ній була широка спідниця з тугим поясом, а чорні коси з масним відтінком були укладені вінцем навколо голови. Чорні очі метали іскри.

– Мені могти говорити до вас чи ні? – запитала вона, перевівши дух.

Міс Блеклок зітхнула.

– Авжеж, Міці, у чому річ?

Іноді їй здавалося, що ліпше б вона сама робила всю домашню роботу й готувала на кухні, аніж терпіти постійні нервові зриви жінки-біженки, яку вона найняла.

– Я сказати вам відразу – адже так у вас заведено чи ні? Я вас попереджати, що йти від вас – і негайно!

– З якої причини? Хтось тебе образив?

– Так, я ображений! – вигукнула Міці з драматичним трагізмом у голосі. – Я не хочу бути мертвий. Навіть тут, у Європі, я змушений утікати. Моя родина всі мертвий – усі вони вбитий – мій мати, мій малий брат, мій любий малий небога – усі вони вбитий. Але я втікати – я ховатися. Я втікати до Англії. Я працювати. Я робити те, чого ніколи не робила б на моя батьківщина. Я…

– Знаю, – сердито відказала міс Блеклок. Вона вже багато разів чула цей приспів, що був постійно на устах Міці. – Але чому ти хочеш піти від мене тепер?

– Бо вони знову прийти і вбити мене.

– Хто?

– Мій вороги. Нацисти. А може, тепер це більшовики. Вони знайти, що я тут. Вони хотіти вбити мене. Я прочитати про це в газеті.

– Ти маєш на увазі нашу «Газету»?

– Ось тут про це написано, ось тут. – Міці показала «Газету», яку досі тримала за спиною. – Ось бачите, тут написано «вбивство». У «Літл-Педоксі». Це ж тут, хіба ні? Сьогодні ввечері, о пів на сьому. Ой! Я не хотіти, щоб мене вбивати, ні, я не хотіти.

– Але чому ти думаєш, що оголошення стосується тебе? Ми переконані, що це жарт.

– Жарт? Убивати людина – не жарт.

– Ні, звичайно, ні. Але ж, моя люба дитино, якби хтось хотів тебе вбити, він не став би повідомляти про це в газеті, хіба не так?

– Ви думати, не став би? – Міці дещо розгубилася. – То ви думати, вони не мати наміру вбивати? А може, вони хотіти вбити вас, міс Блеклок?

– Не думаю, щоб комусь закортіло вбити мене, – безтурботно відказала міс Блеклок. – А крім того, Міці, я не бачу, навіщо комусь знадобилося вбити тебе. Зрештою, з якої причини тебе вбивати?

– Бо вони лихий люди… Дуже поганий люди. Я вже вам розповідати, що мій матір, мій маленького брата, мій така люба небога…

– Так, так, – погодилася міс Блеклок, вправно зупинивши потік слів, що лився з уст її хатньої робітниці. – Але я справді не можу повірити, що хтось хоче вбити, Міці, саме тебе. Звісно, якщо ти твердо вирішила мене покинути й прийшла про це попередити, то я не можу зупинити тебе. А проте ти вчиниш велику дурницю, якщо підеш від мене.

І вона твердим голосом додала, скориставшись із миттєвої розгубленості Міці:

– Будь ласка, приготуй на обід м’ясо, яке надіслав різник. Воно здалося мені надто жорстким.

– Я зготувати з нього гуляш, за особливим рецептом.

– Гаразд, нехай буде гуляш. І я думаю, що з того дуже твердого сиру, який ми маємо, можна буде зробити сирну соломку. Я думаю, сьогодні ввечері до нас прийде чимало гостей, які захочуть чогось випити.

– Сьогодні ввечері? Коли саме сьогодні ввечері?

– О пів на сьому.

– Але ж це той час, про який говориться в газеті. То чого вони прийти саме тоді? Чого вони прийти?

– Вони прийдуть на похорон, – сказала міс Блеклок, підморгуючи. – Отже, до роботи, Міці, я не маю часу базікати з тобою. Зачини за собою двері, – твердим голосом додала вона.

А коли двері зачинилися за розгубленою Міці, вона сказала:

– Принаймні цю дівчину вдалося на певний час заспокоїти.

– Ти така практична, Леті, – промовила міс Баннер зі щирим захватом у голосі.

Розділ третій

О пів на сьому вечора

І

– Ну, здається, все готове, – сказала міс Блеклок.

Вона окинула схвальним поглядом вітальню, яка складалася з двох кімнат. Стіни, обтягнуті чинцом із рожевими візерунками, дві бронзові вази з хризантемами, невеличка ваза з фіалками та срібний портсигар на столі біля стіни, таця з трунками в самому центрі столу.

«Літл-Педокс» був будинком середнього розміру, спорудженим у стилі ранньої вікторіанської доби. Він мав довгу веранду з низькими поручнями, вікна зачинялися віконницями, пофарбованими в зелений колір. Довга й вузька вітальня, що втрачала багато світла через дах, що нависав над верандою, спершу мала в одному кінці двійчасті двері, які виводили в невеличку кімнату з вікном у глибокій ніші. Попереднє покоління прибрало двійчасті двері й замінило їх оксамитовими портьєрами. Міс Блеклок звеліла прибрати й портьєри, і тепер дві кімнати фактично перетворилися на одну. У кожному з її кінців було по каміну, але в жодному сьогодні не палахкотів вогонь, хоч у вітальні було тепло й затишно.

– Ви увімкнули центральне опалення? – запитав Патрік.

Міс Блеклок кивнула головою.

– Останніми днями стояв густий туман, і повітря було надто вологим. У всьому домі панувала вогкість і холоднеча. Тож я наказала Івенсу, щоб він розпалив вогонь під котлом, перед тим як піти.

– І вам було не шкода спалювати дорогоцінний кокс? – запитав Патрік з іронією в голосі.

– Кокс і справді дорогоцінний, ти маєш слушність. Але якби в нас його не було, то довелося б спалювати ще дорогоцінніше вугілля. Ти ж бо знаєш, що Паливне Відомство не дає нам навіть тієї невеликої кількості, яку ми маємо одержувати щотижня – якщо ми не доведемо, що в нас немає інших засобів готувати їжу.

– Наскільки мені відомо, раніше були гори коксу й вугілля, і кожен міг купувати його без будь-яких обмежень? – запитала Джулія з цікавістю дитини, яка розпитує про чужу й далеку країну.

– Атож, і кокс, і вугілля були дуже дешеві.

– І кожен міг прийти й купити його, скільки хотів, не заповнюючи жодних паперів? Вугілля й коксу було тоді цілком достатньо для всіх?

– Усяких різновидів та якості – і не доводилося купувати ту суміш зі сміттям і камінням, яку ми мусимо купувати тепер.

– Певно, то був чудовий світ, – сказала Джулія із заздрісною тугою в голосі.

Міс Блеклок усміхнулася.

– Озираючись назад, я, безперечно, думаю саме так. Але я вже стара жінка. Цілком природно, що мені подобається мій час. Але ви, молодь, не повинні так думати.

– Мені не треба було б тоді працювати, – сказала Джулія. – Я могла б залишатися вдома й доглядати квіти та писати багато-багато листів… Чому люди тоді писали так багато листів і кому вони були адресовані?

– Усім тим, із ким ти сьогодні розмовляєш по телефону, – сказала міс Блеклок, підморгнувши їй. – Я навіть сумніваюся, чи ти вмієш писати, Джуліє.

– Звичайно, не вмію писати так, як радять у надзвичайно цікавій книжці «Наука написання листів», на яку я випадково натрапила. Божественно! Там розповідається про те, як відмовити вдівцеві, що просить твоєї руки.

– Сумніваюся, що тобі так дуже подобалося б залишатися вдома, – сказала міс Блеклок. – Адже жінки мусили виконувати чимало обов’язків. – У її голосі прозвучали сумні нотки. – Але я не дуже добре обізнана з тим, як їм велося. Банні та я дуже рано вийшли на ринок праці.

– Атож, ми вийшли, ми справді вийшли, – погодилася міс Баннер. – О, ті капосні діти, я ніколи їх не забуду. Звісно, Леті була розумніша за мене. Вона стала бізнес-леді, секретаркою у великого фінансового магната.

Двері відчинилися, й увійшла Філіпа Геймс. Була висока, світловолоса, зі спокійним виразом обличчя. Вона окинула вітальню здивованим поглядом.

– Привіт, – сказала вона. – Тут має бути вечірка? Ніхто мені не сказав.

– Звичайно ж! – вигукнув Патрік. – Наша Філіпа нічого не знає. Ладен побитися об заклад, що це єдина жінка в Чипінґ-Клеґорні, яка нічого не знає.

Філіпа подивилася на нього із запитанням у погляді.

– Перед тобою, – сказав Патрік, драматично повівши рукою, – сцена вбивства!

Філіпа Геймс здавалася трохи спантеличеною.

– Оце, – промовив Патрік, показуючи на хризантеми у великих вазонах, – похоронні вінки, а оці сирні палички та оливки – похоронний обід.

Філіпа запитально подивилася на міс Блеклок.

– Він жартує? – запитала вона. – Я страшенно дурна й ніколи не розумію жартів.

– Це поганий жарт, – промовила Дора Баннер із гнівними інтонаціями в голосі. – Мені він дуже не до вподоби.

– Покажіть їй оголошення, – сказала міс Блеклок. – Мені треба піти зачинити качок. Уже поночі. Вони вже, певно, у сараї.

– Дозвольте, я їх закрию, – запропонувала Філіпа.

– Ні, ні, моя люба. Твій робочий день уже закінчився.

– Я це зроблю, тітко Леті, – зголосився Патрік.

– Ні, ні, не треба, – енергійно заперечила міс Блеклок. – Минулого разу ти не зачинив двері на защіпку.

– Я, я їх зачиню, люба Леті! – вигукнула міс Баннер. – Я залюбки зачиню їх. Лише запхаю ноги в калоші – але куди, до дідька, подівся мій джемпер?

Проте міс Блеклок, усміхаючись, уже покинула кімнату.

– Даремно ви набивалися, Банні, – сказав Патрік. – Тітка Леті надто практична й діловита й нічого нікому не дозволить зробити за себе. Вона воліє все робити сама.

– Вона любить працювати, – сказала Джулія.

– Але я щось не помітив, щоб ти поривалася їй допомогти, – сказав її брат.

Джулія ліниво усміхнулася.

– Ти сам щойно сказав, що тітка Леті воліє все робити сама, – нагадала йому вона. – А крім того, – і вона простягла перед собою свою струнку ногу в панчосі, – я вдягла сьогодні свої найкращі панчохи.

– Смерть у шовкових панчохах! – проголосив Патрік.

– Вони нейлонові, а не шовкові, йолопе.

– Я б не сказав, що ця назва звучить гарніше.

– Чи хтось мені пояснить, – вигукнула Філіпа плаксивим голосом, – чому тут стільки балаканини про смерть?

Усі заговорили разом, щоб їй це пояснити, але ніхто не міг знайти й показати їй «Газету», бо Міці віднесла її на кухню.

Міс Блеклок повернулася через кілька хвилин.

– Справу зроблено, – весело сказала вона й подивилася на годинник. – Двадцять шоста хвилина. Зараз почнуть приходити люди – або я зовсім не розумію своїх сусідів.

– А я зовсім не бачу, чому хтось повинен прийти, – сказала Філіпа зі спантеличеним виглядом.

– Справді, моя люба?… Мабуть, ти й справді не бачиш. Але більшість людей набагато допитливіші, ніж ти.

– Філіпа з такою байдужістю ставиться до життя, ніби воно зовсім її не цікавить, – сказала Джулія з досить зловтішною іронією в голосі.

Філіпа нічого не відповіла.

Міс Блеклок оглянула вітальню. Міці поставила пляшку з хересом і три тарелі з оливками, сирними паличками та дрібним печивом на стіл, що стояв посеред кімнати.

– Я б тебе попросила перенести цю тацю – або навіть переставити стіл, якщо ти нічого не маєш проти – у віконну нішу іншої кімнати, мій любий Патріку. Зрештою, я не влаштовую сьогодні вечірку! Я нікого не запрошувала. І мені не хотілося б показувати з усією очевидністю, що я чекаю сьогодні гостей.

– Ви хочете, тітко Леті, замаскувати свою гостру проникливість?

– Ти правильно мене зрозумів, любий хлопче. Дякую тобі.

– А зараз ми можемо розіграти спокійну домашню вечірку й прикинутися дуже здивованими, коли хтось з’явиться.

Міс Блеклок узяла пляшку з хересом. Вона подивилася на неї із сумнівом у погляді.

Патрік спробував заспокоїти її.

– Там ще хересу не менш як півпляшки. Цього має вистачити.

– О, так, так… – невпевнено відказала вона. Потім, злегка почервонівши, промовила: – Патріку, можна тебе попросити… Там, у буфеті, ти знайдеш повну пляшку. Принеси її і не забудь коркотяг. Я… ми… можемо відкоркувати нову пляшку. Цю було відкорковано вже якийсь час тому.

Патрік мовчки пішов виконувати доручення. Повернувся з новою пляшкою і витяг із неї корок. Він із цікавістю подивився на міс Блеклок, коли поставив її на тацю.

– То ви сприймаєте це дуже серйозно, чи не так, люба тітонько? – лагідно запитав він.

– Ой, Леті! – вигукнула шокована Дора Баннер. – Ти ж не думаєш справді…

– Тихше, – швидко промовила міс Блеклок. – Дзвінок у двері. Я бачу, моя гостра проникливість мене не підвела.

ІІ

Міці відчинила двері до вітальні і впустила полковника та місіс Істербрук. Вона мала власну манеру оголошувати про прихід гостей.

– Полковник та місіс Істербрук прийшли побачитися з вами, – сказала вона підкреслено буденним голосом.

Полковник Істербрук спробував приховати певну ніяковість за грубуватою жвавістю.

– Сподіваюся, ви не проти, що ми вирішили зазирнути до вас, – сказав він (придушене хихотіння долинуло з боку Джулії). – Вечір сьогодні лагідний, і ми тут прогулювалися випадково. Я бачу, ви увімкнули центральне опалення. Ми своє ще не задіяли.

– Які у вас чудові хризантеми! – захоплено вигукнула місіс Істербрук. – Краса!

– Вони досить обсмикані, – не погодилася з нею Джулія.

Місіс Істербрук привітала Філіпу Геймс із підкресленою сердечністю – вона, мовляв, розуміє, що Філіпа не належить до цих селюків.

– Як справи з вашим садочком у місіс Лукас? – запитала вона. – Гадаєте, його можна знову привести до ладу? Він був геть занедбаний протягом війни, коли там колупався той старий замазура Еш, що лише підмітав у ньому листя та саджав капусту.

– Його можна оновити, – сказала Філіпа. – Але на це знадобиться час.

Міці знову відчинила двері й сказала:

– А ось і дві леді з «Боулдерс».

– Доброго вечора, – прощебетала міс Гінчкліф, сягнистими кроками наблизившись до міс Блеклок і стиснувши їй руку своїм могутнім потиском. – Я сказала сьогодні Мерґатройд: «А чом би нам не зазирнути до «Літл-Педокса»? Я хотіла запитати, як несуться ваші качки.

– Вечори збігають тепер так швидко, – сказала міс Мерґатройд, весело звертаючись до Патріка. – Які прегарні хризантеми!

– Схожі на обсмиканий віник! – промовила Джулія.

– Чому ти не хочеш підтримувати розмову? – докірливо прошепотів їй Патрік.

– Ви вже задіяли своє центральне опалення, – сказала міс Гінчкліф і звинуватливим тоном докинула: – Занадто рано.

– У домі стає так вогко о цій порі року, – не погодилася з нею міс Блеклок.

Патрік просигналив порухом брів: «Херес розливати?», і міс Блеклок у той самий спосіб відповіла: «Ще ні».

Вона запитала, звертаючись до полковника Істербрука:

– Ви одержували цього року цибулини тюльпанів із Голландії?

Двері знову відчинилися і з винуватим виглядом увійшла місіс Светенгем у супроводі Едмунда, що здавався похмурим і роздратованим.

– А ось і ми! – весело вигукнула місіс Светенгем, розглянувшись навколо з невдаваною цікавістю. Потім, раптово зніяковівши, провадила: – Я вирішила зайти й запитати вас, чи вам, бува, не потрібне кошеня, міс Блеклок. А то наша кішка…

– Незабаром народить потомство від рудого кота, – підхопив Едмунд. – Результат, я думаю, буде жахливим. І не кажіть, що вас не остерігали!

– Моя кішка дуже спритно ловить мишей, – поквапно відказала місіс Светенгем. І додала: – Які прегарні хризантеми!

– А ви вже задіяли своє центральне опалення чи ні? – запитав Едмунд із претензією на оригінальність.

– Невже люди нічим не відрізняються від зіпсованих грамофонних платівок? – прошепотіла Джулія.

– Я не люблю ані слухати, ані читати новини, – категорично заявив полковник Істербрук, звертаючись до Патріка. – Але якщо ви запитаєте мене, чи війна неминуча, я вам відповім: абсолютно неминуча.

– Я теж ніколи не цікавлюся новинами, – сказав Патрік.

Двері знову відчинилися, і до вітальні увійшла місіс Гармон.

Свій пошарпаний фетровий капелюшок вона зсунула на потилицю в марному намаганні здаватися модною, а замість звичного пуловера на ній була якась недоречна блузка з рюшем.

– Моє вам вітання, міс Блеклок! – вигукнула вона. Її повне обличчя сяяло щирою радістю, коли вона запитала: – Я не спізнилася? Коли починається вбивство?

ІІІ

Усі дружно охнули. Джулія схвально захихотіла, Патрік поморщився, а міс Блеклок подивилася на свою останню гостю з доброзичливою усмішкою.

– Джуліан ніяк не міг заспокоїтися, що не може прийти сюди, – сказала місіс Гармон. – Він обожнює вбивства. Саме тому він проказав таку чудову проповідь минулої неділі – хоч мені й не випадає хвалити проповідь власного чоловіка – але ж ніхто не стане заперечувати, що вона й справді була дуже добра, хіба не так? Набагато краща, ніж його інші проповіді. А все тому, що він прочитав детектив під назвою «Фокус смерті». Ви його читали? Дівчина, що торгує в книгарні Бутса, відклала цю книжку для мене. Там усе так заплутано! Тобі здається, ніби вже все розгадала, але тут усе перекидається з ніг на голову – а скільки там було скоєно вбивств, чотири чи навіть п’ять! Я умисне залишила цю книжку в кабінеті, перед тим як Джуліан зачинився там, щоб підготувати проповідь, тож він розгорнув її, а відкласти так і не зміг. Через те йому залишилося надто мало часу для того, щоб підготувати проповідь, і він писав її з неймовірним поспіхом, і йому не залишалося нічого іншого, як сказати дуже просто те, що він хотів сказати – без будь-яких учених фокусів, викрутасів та посилань – і, природно, вона вийшла в нього набагато кращою. Ой, мої любі, я базікаю так багато. Але скажіть мені, коли й де починається вбивство?

Міс Блеклок подивилася на дзиґар, що стояв на полиці над каміном.

– Якщо воно взагалі почнеться, – весело промовила вона, – то почнеться ось-ось. До пів на сьому залишилася одна хвилина. А поки що випиймо по келишку хересу.

Патрік швидко пройшов під аркою. Міс Блеклок підійшла до столу, який стояв біля арки і на якому лежав портсигар.

– Я залюбки вип’ю хересу, – сказала місіс Гармон. – Але чому ви сказали «якщо»?

– Бо я перебуваю в такій самій темряві, як і ви, – сказала міс Блеклок. – Я не маю найменшого уявлення про те…

Вона замовкла й обернула голову, коли невеличкий дзиґар над каміном почав видзвонювати час. То були звуки, схожі на дзеленчання срібних дзвіночків. Усі мовчали, і ніхто не ворушився. Ніхто не відривав погляду від годинника.

Дзиґар видзвонив чверть, потім півгодини. Коли остання нота завмерла, світло погасло.

ІV

Захоплені вигуки й радісні зойки жінок залунали в темряві.

– Починається! – крикнула місіс Гармон у радісному екстазі.

– Ой, не треба, не хочу! – пролунав голос Дори Баннер.

Інші голоси вигукували:

– Який жах!

– У мене мороз пішов поза шкірою!

– Арчі, де ти?

– Що мені робити?

– Ой, пробачте, моя люба, я, здається, наступила вам на ногу!

І тут із грюкотом розчинилися двері. Потужний промінь від ліхтаря ковзнув по вітальні. Хрипкий чоловічий голос із носовим призвуком, що нагадав усім про приємні вечори, проведені в кінотеатрах, голосно звелів, звертаючись до товариства:

– Руки вгору!

– Усім руки вгору, ви чули, що я сказав? – знову прогавкав чоловічий голос.

Опановані радісним захватом, усі присутні підняли руки над головою.

– Як чудово! – пропищав жіночий голос. – Я умліваю від щастя!

А тоді несподівано заговорив револьвер. Два постріли і свист двох куль розтрощили атмосферу радісного піднесення, що панувала в кімнаті. Гра вже не була грою. Хтось жалібно зойкнув…

Постать у дверях несподівано обернулася й ніби на мить завагалася. Гримнув третій постріл, чоловік зігнувся й упав на підлогу. Ліхтар випав із його рук і погас.

У вітальні знову запанувала темрява. А двері, як і завжди, коли були відчинені й нічим не підперті, з тихим вікторіанським зойком заскрипіли, повільно обернулися на завісах і клацнули, зачинившись на клямку.

V

У вітальні почалося стовпотворіння й залунали безладні вигуки:

– Світло! Увімкніть світло!

– Де вимикач? Невже ніхто не може його знайти?

– У кого є запальничка?

– Ой, мені це не до вподоби, мені це не до вподоби!

– То були справжні постріли!

– Він стріляв зі справжнього револьвера!

– То був грабіжник?

– Ой, Арчі, виведи мене звідси!

– Невже ні в кого нема запальнички?

І тут майже водночас клацнули дві запальнички – й загорілися два маленькі вогники. Усі заблимали очима і втупилися одне в одного. Одне приголомшене обличчя вдивлялося в інше приголомшене обличчя. Міс Блеклок стояла, прихилившись до стіни під аркою, затуливши обличчя долонями. Щось темне просочувалося між її пальцями і скапувало вниз; роздивитися більше в такому тьмяному світлі було неможливо.

Полковник Істербрук прочистив горло й узяв ініціативу на себе.

– Спробуй натиснути на вимикач, Светенгеме, – наказав він.

Едмунд, що стояв біля дверей, слухняно клацнув вимикачем, угору й униз.

– Або на станції аварія, або пробки перегоріли, – сказав полковник. – Але хто там горлає?

Жіночий зойк лунав, не уриваючись, десь за зачиненими дверима. Він усе наростав, супроводжуваний тепер стукотінням кулаків, що молотили по зачинених дверях.

Дора Баннер, яка тихо схлипувала, сказала:

– То Міці. Хтось убиває Міці.

– Такого щастя нам не дочекатись, – промурмотів Патрік.

Міс Блеклок сказала:

– Треба знайти свічки. Патріку, ти їх знайдеш?

Полковник уже відчиняв двері. Він і Едмунд із запаленими запальничками в руках увійшли до холу. Вони мало не перечепилися об тіло, що там лежало.

– Схоже, з нього вибили дух, – сказав полковник. – Але де та бісова баба, що так репетує?

– У їдальні, – сказав Едмунд.

Їдальня була по той бік холу. Хтось гатив кулаками у стіну, завивав і верещав.

– Вона замкнена, – сказав Едмунд, нахиляючись.

Він обернув ключ у замку, і Міці вистрибнула у двері, як сполохана тигриця.

Світло в їдальні досі горіло. Силует Міці на тлі того світла являв картину божевільного жаху, і вона не переставала верещати. Паніка опанувала її тоді, коли вона витирала посуд, і було кумедно бачити її з клаптем замші та срібним ножем для риби, що їх вона досі тримала в руках.

– Заспокойся, Міці, – сказала міс Блеклок.

– Замовкни, – гарикнув Едмунд, а що Міці не виявляла ніякого бажання припинити вереск, то він нахилився і врізав їй добрячого ляпаса. Міці охнула й замовкла.

– Знайдіть свічки, – сказала міс Блеклок. – Вони в буфеті на кухні. Патріку, ти знаєш, де лежать пробки?

– У коридорі за коморою? Зараз подивлюся.

Міс Блеклок вийшла на світло, що проникало крізь двері з їдальні, і Дора Баннер здушено зойкнула. Міці знову дико заверещала.

– Кров, кров! – зарепетувала вона. – Міс Блеклок, ви стікати кров’ю на смерть!

– Не мели дурниці, – урвала її міс Блеклок. – Я навіть не поранена. Куля лише дряпнула мені вухо.

– Але ж ви вся в крові, тітко Леті, – сказала Джулія.

І справді, біла блузка, перли та руки міс Блеклок були геть закривавлені.

– Із вух завжди витікає багато крові, – сказала міс Блеклок. – Я пам’ятаю, як дитиною зомліла в перукарні. Перукар лише дряпнув моє вухо кінчиком бритви. А мені тоді здалося, що з мене вмить натекла повна миска крові. Але нам потрібне світло.

– Я принести свічки, – сказала Міці.

Джулія пішла з нею, і незабаром вони повернулися з кількома свічками, які приліпили до блюдець.

– А зараз погляньмо на нашого зловмисника, – сказав полковник. – Опустіть-но свічку нижче, Светенгеме. Так низько, як тільки зможете.

– Я зайду з протилежного боку, – сказала Філіпа.

Твердою рукою вона взяла два блюдця зі свічками. Полковник Істербрук нахилився.

Тіло, що лежало на підлозі, було вдягнене в грубо пошитий чорний плащ із каптуром. Обличчя було закрите чорною маскою, а на руках нападник мав чорні рукавички з бавовняної матерії. Каптур зіслизнув назад, відкривши голову, вкриту скуйовдженим русявим волоссям.

Полковник Істербрук перекинув тіло на спину, помацав пульс, притулив руку до серця… потім відсмикнув пальці жестом огиди, подивившись на них. Вони були червоні й липкі.

– Він вистрелив у себе, – сказав полковник.

– Він тяжко поранений? – запитала міс Блеклок.

– Гм… Боюся, він мертвий… Можливо, самогубство, а може, він заплутався в цьому плащі, і револьвер вистрелив, коли він падав. Якби було трохи видніше…

У цю мить, мов чарами, світло знову ввімкнулося.

Опановані дивним відчуттям нереальності, жителі села Чипінґ-Клеґорн, які стояли в холі будинку «Літл-Педокс», раптом усвідомили, що перебувають у присутності наглої і ґвалтовної смерті. Рука полковника Істербрука була вимащена кров’ю. Кров досі стікала по шиї міс Блеклок, по її блузці та жакету, а в них під ногами лежало обличчя нападника, що гротескно розкинув руки й ноги…

Патрік, який увійшов із їдальні, сказав:

– Схоже, згоріла лише одна пробка…

Він замовк.

Полковник Істербрук потяг за невеличку чорну маску.

– Ліпше буде подивитися, що це за хлопець, – сказав він. – Утім, не думаю, що ми його знаємо…

Він стягнув маску з обличчя вбитого. Усі нахилили шиї. Міці гикнула й зі свистом ковтнула повітря, але всі інші були дуже спокійні.

– Він зовсім молодий, – сказала місіс Гармон із жалістю в голосі.

І раптом Дора Баннер збуджено вигукнула:

– Леті, Леті, та це ж той самий молодик із готелю «Роял Спа», що в Меденгем-Велсі. Той самий, який приходив сюди й просив, щоб ти дала йому грошей на дорогу до Швейцарії, а ти відмовила. Я думаю, він вигадав ту історію з поверненням лише для того, щоб прийти сюди й вивчити розташування твого дому… Господи, він же міг убити тебе…

Міс Блеклок, яка вже встигла опанувати себе, сказала суворим голосом:

– Філіпо, відведи Банні до їдальні й налий їй півсклянки бренді. Джуліє, люба, збігай-но до ванної й принеси мені липучого пластиру, ти його знайдеш там в аптечці – бо не дуже цікаво спливати кров’ю, наче заколота свиня. А ти, Патріку, негайно зателефонуй у поліцію.

Розділ четвертий

Готель «Роял Спа»

І

Джордж Райдсдейл, головний констебль Мідлширу, був спокійним чоловіком. Середнього зросту, з проникливими очима під досить густими бровами, він більше любив слухати, ніж говорити. Коли виникала така потреба, він лише віддавав короткий наказ, і наказ виконувався.

Тепер він слухав рапорт детектива-інспектора Дермота Кредока. Кредоку офіційно було доручено розслідувати справу з подіями в Чипінґ-Клеґорні. Учора ввечері Райдсдейл відкликав його з Ліверпуля, куди його послали зібрати певні відомості, що мали стосунок до іншої справи. Райдсдейл був дуже доброї думки про Кредока. Він був наділений не лише розумом та уявою, він мав також ті якості, що їх Райдсдейл цінував найвище: самодисципліну, яка спонукала його працювати повільно, розглядати та досліджувати кожен факт і не ухвалювати жодного певного рішення, доки не закінчиться розслідування.

– Констебль Леґ прийняв виклик, сер, – повідомив Кредок. – Схоже, він діяв дуже добре, не гаючи часу й зберігши присутність духу. А це було нелегко. Понад десяток людей намагалися говорити всі водночас, причому там була також жінка зі Східної Європи, з тих, які впадають у паніку, лиш побачивши полісмена. Вона була переконана, що її негайно посадять до в’язниці, і репетувала, аж вуха закладало.

– Убитого впізнали?

– Так, сер. Руді Шерц. Швейцарської національності. Працював у готелі «Роял Спа», в Меденгем-Велсі адміністратором. Якщо ви не проти, сер, то я спочатку поїду в готель «Роял Спа», а вже потім до Чипінґ-Клеґорна. Там тепер перебуває сержант Флетчер. Він поговорить із водіями та службовцями автобусної станції, а тоді піде до будинку.

Райдсдейл схвально кивнув головою.

Двері відчинилися, і головний констебль підвів голову.

– Заходьте, Генрі, – сказав він. – Ми тут маємо дещо таке, що виходить за межі звичайного.

Сер Генрі Клітерінґ, колишній комісар Скотленд-Ярду, увійшов зі злегка піднятими бровами. Це був високий літній чоловік вельми прикметної зовнішності.

– Ця подія може здатися незвичайною навіть для такого пересиченого детектива, як ви, – провадив Райдсдейл.

– Я ніколи не був пересиченим, – обурено заперечив сер Генрі.

– Останній винахід наших злочинців, – сказав Райдсдейл, – це опублікувати в газеті оголошення про вбивство, яке вони наготувалися вчинити.

– «Норт-Бенгем Ньюс енд Чипінґ-Клеґорн Ґазет», – промовив сер Генрі. – Вельми солідне джерело інформації. – Він прочитав кілька рядків, на які показав йому палець Кредока. – Атож, справді щось незвичайне.

– Є якісь відомості про те, хто опублікував це оголошення? – запитав Райдсдейл.

– Судячи з опису, сер, його приніс до газети сам Руді Шерц – у середу.

– І ніхто його не перечитав? Людині, що прийняла оголошення, воно не здалося дивним?

– Хвороблива білявка, що приймає оголошення, як мені здалося, неспроможна мислити, сер. Вона просто порахувала слова й узяла гроші.

– А навіщо він усе це вигадав? – запитав сер Генрі.

– Певно, хотів зібрати докупи якнайбільше цікавих, – припустив Райдсдейл. – Щоб усі вони зібралися в певний час і в певному місці, де він примусить їх підняти руки вгору й швиденько очистить їхні сумочки та кишені від зайвих грошей і коштовностей. Цій ідеї не можна відмовити в оригінальності.

– А що то за місце таке – Чипінґ-Клеґорн? – поцікавився сер Генрі.

– Велике мальовниче село. Воно розкинулося на кілька миль. Крамниця різника, крамниця пекаря, бакалійна крамниця і добрий антикварний магазинчик, дві чайні. Прегарне місце. Там налагоджено обслуговування автотуристів. Багато гарних котеджів, де раніше жили фермери, а тепер здебільшого мешкають старі панни та родини відставних військових. Чимало будівель споруджено ще у вікторіанські часи.

– Я знаю такі місця, – сказав сер Генрі. – Приємні старі кицьки та відставні полковники. Звичайно ж, якщо вони прочитали те оголошення, то всі прийшли о пів на сьому, винюхуючи, що там може статися. Як би мені хотілося, щоб і моя стара кицька була там присутня. З якою охотою вона б увігнала свої ще досить гострі зуби в ту незвичайну подію. Така історія могла б відбутися і на її вулиці.

– А хто вона, ваша стара кицька, Генрі? Ваша тітка?

– Ні, – зітхнув сер Генрі. – Вона мені не родичка. – І додав із глибокою шанобливістю в голосі: – Вона лише найкращий детектив із будь-коли створених Богом. Природний геній, вирощений на придатному ґрунті.

Він обернувся до Кредока.

– Не стався зневажливо до старих кицьок, які живуть у тому селі, мій хлопче, – сказав він. – Якщо справа справді виявиться дуже заплутаною, – а я не думаю, що так буде, – пам’ятай про те, що стара незаміжня жінка, яка щось плете або працює в саду, дасть фору на сто очків будь-якому сержанту поліції. Вона тобі розповість, що могло статися і що мало статися, і навіть скаже, що ж сталося насправді. І вона тобі ще й розтлумачить, чому так сталося!

– Я це обов’язково візьму до уваги, сер, – сказав детектив-інспектор Кредок у своїй звичній формальній манері, і ніхто б ніколи не здогадався, що Дермот Ерік Кредок – хрещеник сера Генрі й перебуває у вельми дружніх взаєминах зі своїм хрещеним батьком.

Райдсдейл коротко виклав своєму другові суть справи.

– Я не став би сумніватися, що вони зберуться о пів на сьому, – сказав він. – Але звідки міг знати той швейцарець, що вони справді прийдуть туди? А крім того, звідки було йому знати, що вони матимуть на собі багато здобичі, якою він зможе поживитися?

– Двійко старомодних брошок, намисто з дрібних перлин, одна або дві дрібні банкноти – не більше, – замислено проказав сер Генрі. – Чи ця міс Блеклок не тримала вдома багато грошей?

– Та начебто ні, сер. Фунтів п’ять із невеличким лишком, так вона сказала.

– Атож, не густо, – прокоментував Райдсдейл.

– Тобто ви вважаєте, – сказав сер Генрі, – що того хлопця цікавив не грабунок, що він просто хотів улаштувати щось на зразок театральної вистави й потішитися нею. Що ж, це цілком можливо. Але як він примудрився сам застрелити себе?

Райдсдейл підсунув до себе аркуш паперу.

– Попередній медичний висновок. Постріл із револьвера був здійснений майже впритул, обпалив одяг… гм-м… нічого не вказує на те, що це було: нещасливий випадок чи самогубство. Він міг вистрелити в себе умисне або міг спіткнутися, впасти, і револьвер, який він притискав до себе, вистрелив… Імовірніше, сталося друге. – Він подивився на Кредока. – Ти повинен опитати свідків дуже ретельно й домогтися, щоб вони точно розповіли, що саме вони бачили.

Детектив-інспектор Кредок сумно промовив:

– Усі вони бачили не одне й те саме.

– Мене завжди цікавило, – сказав сер Генрі, – що саме бачать люди у хвилину крайнього збудження або нервового напруження. Що саме вони тоді бачать або – і це навіть цікавіше – чого вони не бачать.

– Які відомості про револьвер?

– Револьвер іноземного виробництва (ця модель досить поширена на материку), Шерц не мав дозволу мати зброю, і він її не задекларував, коли приїхав до Англії.

– Поганий хлопець, – сказав сер Генрі.

– Поганий з усіх поглядів. Отже, Кредоку, рушай до готелю «Роял Спа» і з’ясуй, що там можна довідатися про нього.

ІІ

У готелі «Роял Спа» інспектора Кредока відразу провели до управителя.

Управитель, містер Роулендсон, високий і рум’яний чоловік із приємними манерами, прийняв інспектора Кредока зі щирою добродушністю.

– Я радий допомогти вам у всьому, у чому ми можемо, інспекторе, – сказав він. – Ця подія не перестає дивувати мене. Я ніколи б у це не повірив – ніколи. Шерц здавався мені звичайнісіньким і приємним хлопцем, надто далеким від мого уявлення про грабіжника або когось подібного.

– Як довго він працював у вас, містере Роулендсон?

– Я з’ясував це якраз перед вашим приходом. Трохи довше, як три місяці. Він мав дуже добрі рекомендації, мав усі потрібні дозволи і таке інше.

– І ви були цілком задоволені ним?

Не показуючи виду, Кредок відзначив, що Роулендсон витримав дуже тривалу паузу, перш ніж йому відповів:

– Цілком задоволений.

Кредок застосував прийом, який раніше завжди приносив йому успіх.

– Ні, ні, містере Роулендсон, – сказав він. – Ви сказали мені неправду, адже так?

– Ну, знаєте… – промурмотів дещо захоплений зненацька управитель.

– Ви мали з ним якісь проблеми. Що це було?

– У тім-то й лихо, що я не знаю.

– Але ви відчували, що проблеми були?

– Так… так… я відчував. Але нічого конкретного вам сказати не можу. Я не хочу, щоб ви записали мої припущення, а потім використали їх проти мене.

Кредок відповів йому приємною усмішкою.

– Я розумію ваші побоювання. Але ви даремно турбуєтеся. А мені конче треба скласти якесь уявлення про цього чоловіка, Шерца. Який він був? Ви його підозрювали – в чому?

Роулендсон знехотя відповів:

– Ну, знаєте, у нас раз або двічі виникала проблема з рахунками. Там було записано дещо таке, чого там не мало бути.

– Ви хочете сказати, що він завищував ціну на деякі послуги, не зазначені у прейскурантах готелю, і привласнював різницю, коли постояльці розплачувалися?

– Щось подібне… Точніше кажучи, він кілька разів виявив велику недбалість, і раз чи двічі йшлося про дуже велику суму. Відверто кажучи, я просив нашого бухгалтера перевірити його книги, запідозривши, що він удавався до зловживань, але хоч там і було виявлено кілька помилок і недбалостей, але в цілому каса виявилася в повному порядку. Тож я дійшов висновку, що, либонь, помилився у своїх підозрах.

– А що, як ви не помилилися? А що, як Шерц примудрявся красти потроху то там, то там і зрештою зібрати пристойну суму?

– Я не думаю, що він міг би зібрати пристойну суму. Люди, що примудряються красти, як ви висловилися, потроху, щоб не бути спійманими, як правило, гостро потребують цих невеличких грошей і витрачають їх відразу по тому, як вони їм дістаються.

– Отже, могла виникнути така ситуація, коли йому знадобилися гроші, аби покрити ту чи іншу дрібну нестачу, і тоді він надумав роздобути їх, пограбувавши когось абощо?

– Власне, могла. Цікаво, чи це була його перша спроба…

– Можливо, і перша. Причому він зробив це вельми невправно. А він міг би роздобути грошей у когось іще? Чи була в його житті якась жінка?

– Офіціантка з гриль-бару. Її звуть Мірна Геріс.

– Я хотів би з нею поговорити.

ІІІ

Мірна Геріс виявилася симпатичною дівчиною з пишною кучмою рудого волосся й кирпатим носиком.

Вона була стривожена й обережна – необхідність відповідати на запитання поліції вочевидь лякала й пригнічувала її.

– Я нічого про це не знаю, сер. Анічогісінько, – заявила вона. – Якби я знала, що він за людина, я ніколи не зустрічалася б із ним. Я бачила, що Руді працює тут адміністратором, і, природно, думала, він чоловік порядний. Звісно, я так думала. Як на мене, то готель мав би ретельніше добирати собі людей – а надто чужоземців. Бо коли ти маєш справу з чужоземцем, ніколи не знаєш, чого можна від нього чекати. Гадаю, він міг належати до однієї з тих банд, про які ми читаємо в газетах.

– Ми вважаємо, – сказав Кредок, – що він працював сам-один.

– А який він був спокійний, який респектабельний! Хіба ж я могла запідозрити його в чомусь? Хоч у мене пропадали деякі речі – тепер мені згадалося дещо. Діамантова брошка – і невеличкий золотий медальйон. Але я ніколи не думала, що їх міг поцупити в мене Руді.

– Звісно, ви не думали, – сказав Кредок. – Їх міг поцупити хто завгодно. Ви знали його добре?

– Я б не сказала, що так уже добре.

– Але ваші взаємини були дружніми?

– Атож, вони були дружніми, і то все, що між нами було. Нічого серйозного. Зрештою, я завжди дуже обережна, коли йдеться про чужоземців. Від них можна чекати чого завгодно, але ж ти ніколи не знаєш, чи не так? Якими були поляки під час війни! І навіть деякі з американців. Ніколи не зізнавалися в тому, що вони одружені, доки не було вже пізно. Руді багато чого мені говорив – але я завжди ставилася до його балачок з осторогою.

Кредок ухопився за її фразу.

– Він багато чого говорив? Це дуже цікаво, міс Геріс. Я бачу, ви зможете дуже допомогти нам. Що ви маєте на увазі, коли кажете, що він багато говорив?

– Ну, він полюбляв розповідати, яких багатих родичів має у Швейцарії – і які вони там великі цабе. Але це не в’язалося з тим, що він завжди мав скруту з грішми. Він завжди казав, що не міг перевезти свої гроші сюди зі Швейцарії через строгі правила на кордоні. Мабуть, так воно й було, бо вдягався він не вельми. У його вбранні не було справжнього шику, я хочу сказати. Я також думаю, що багато з того, що він мені розповідав, було пустою балаканиною. Про те, як він ходив в Альпах і рятував життя людям, яких засипало снігом. Та йому паморочилася голова, коли ми з ним піднялися на місцеву гору. Які там Альпи!

– А ви часто з ним зустрічалися?

– Атож, досить часто. Він мав добрі манери і знав, як сподобатися дівчині. У кіно ми завжди сиділи на найкращих місцях. Іноді він навіть купував мені квіти. А танцював просто чудово – бігме, чудово.

– А він ніколи не згадував про міс Блеклок у розмові з вами?

– Вона іноді приходить сюди обідати, чи не так? А якось і жила тут протягом певного часу. Але я не пригадую, щоб Руді коли-небудь про неї згадував. Я не знала, що він знайомий із нею.

– А чи згадував він про Чипінґ-Клеґорн?

Йому привидівся певний вираз страху в очах Мірни Геріс, але тільки привидівся.

– Не думаю… Одного разу він щось запитав про автобуси, коли вони ходять, – але я не пригадую, чи він згадав тоді про Чипінґ-Клеґорн, чи про якесь інше село. Це було досить давно.

Він не зміг більше нічого випитати в неї. Руді Шерц здавався звичайнісіньким чоловіком. Вона не бачилася з ним учора ввечері. Вона навіть подумати не могла – навіть подумати не могла! – що Руді Шерц – негідник.

«Можливо, так воно і є», – подумав Кредок.

Розділ п’ятий

Міс Блеклок і міс Баннер

«Літл-Педокс» виявився майже достоту таким, яким і уявляв його собі детектив-інспектор Кредок. Він побачив там качок і курчат й те, що недавно було привабливим трав’яним бордюром, а тепер там лише кілька айстр вибухнули останнім сплеском ясно-червоної краси. Моріжки та стежки показували ознаки занедбаності й запустіння.

Підсумовуючи своє загальне враження, детектив-інспектор Кредок подумав: «Певно, господиня не має грошей, щоб найняти садівників. Але вона любить квіти і має добрий смак у плануванні клумб і квітників. Будинок треба було б пофарбувати. А проте тепер багато будинків потребують, щоб їх пофарбували. Дуже приємна маленька садиба».

Коли автомобіль Кредока зупинився перед парадними дверима, сержант Флетчер вийшов з-за дому. Сержант Флетчер був схожий на гвардійця, він умів по-військовому ставати струнко і знав, як надати дуже різних значень односкладовому слову: «Сер».

– Отже, ти тут, Флетчере.

– Сер, – сказав сержант Флетчер.

– Маєш щось доповісти?

– Ми закінчили огляд будинку, сер. Шерц, схоже, ніде не залишив відбитків пальців. Він був у рукавичках, звичайно. Жодного сліду від висаджених дверей або вікон із метою вдертися до будинку. Схоже, він приїхав сюди з Меденхема на автобусі, що прибуває о шостій. Бічні двері будинку, як мені вдалося з’ясувати, були замкнені о пів на шосту вечора. Думаю, він увійшов у дім крізь парадні двері. Міс Блеклок стверджує, що ці двері зазвичай не замикають доти, доки всі в домі не вкладаються спати. З другого боку, служниця посвідчила, що парадні двері були замкнені протягом усієї другої половини дня. Але вона посвідчить що завгодно, бо це жінка надзвичайно темпераментна. Вона біженка десь зі Східної Європи.

– То з нею важко розмовляти?

– Сер! – з особливим притиском відказав сержант Флетчер.

Кредок усміхнувся.

Флетчер продовжив свій рапорт:

– Система освітлення всюди в повному порядку. Нам досі не пощастило з’ясувати, як він зумів вимкнути світло. Було відключено лише один контур. Вітальню й хол. Сьогодні, безперечно, бра та верхні лампи під’єднують до різних пробок, але в цьому домі стара система розташування дротів. Не розумію, як йому вдалося дістатися до пульта з пробками, бо він висить у коридорі за посудною шафою, отож, він міг пройти туди лише через кухню, і служниця не могла б його не побачити.

– Якщо вона не була з ним у змові.

– Це цілком можливо. І він, і вона чужоземці, і я не схильний довіряти їй анітрохи.

Кредок помітив два величезні налякані чорні ока, що дивилися на нього крізь вікно, яке було поруч із парадними дверима. Обличчя, розплющене об шибку, було майже невидиме.

– То вона?

– Вона, сер.

Обличчя зникло.

Кредок натиснув на кнопку дзвінка біля дверей.

Після тривалого очікування двері відчинила симпатична молода жінка з каштановим волоссям і знудьгованим виразом обличчя.

– Детектив-інспектор Кредок, – сказав Кредок.

Молода жінка подарувала йому досить холодний погляд привабливих карих очей і сказала:

– Заходьте. Міс Блеклок чекає вас.

Хол, як помітив Кредок, був довгий, вузький, і в нього виходило, як йому здалося, безліч дверей.

Молода жінка відчинила двері ліворуч і сказала:

– Прийшов інспектор Кредок, тітко Леті. Міці не захотіла відчинити двері. Вона зачинилася в кухні і стогне там із неймовірними відтінками в голосі. Не думаю, що ми матимемо сьогодні обід.

Вона сказала, звертаючись до Кредока тоном пояснення:

– Міці не любить поліції.

І вийшла, зачинивши за собою двері.

Кредок підійшов до власниці будинку «Літл-Педокс».

Він побачив високу, досить енергійну жінку років шістдесяти. Сиве, хвилясте від природи волосся обрамлювало розумне, вольове обличчя. Вона мала сірі очі й квадратне рішуче підборіддя. Її ліве вухо було забинтоване. На ній не було ніякого макіяжу, і вона була дуже просто вдягнена – у твідовий костюм та пуловер. На шиї вона мала старовинне намисто – воно зовсім не відповідало її костюму й надавало їй виразу вікторіанської сентиментальності, що інакше не був би помітний.

Відразу за нею стояла жінка приблизно того самого віку з круглим обличчям і досить неохайним волоссям, що вибивалося з-під сіточки. Кредок відразу вгадав у ній Дору Баннер, яку констебль Леґ назвав у своєму рапорті «компаньйонкою», а усно додав те, що в рапорті записувати було не можна: «З головою у неї не все гаразд».

Міс Блеклок заговорила приємним голосом добре вихованої людини:

– Доброго ранку, інспекторе Кредок. Це моя подруга, міс Баннер, яка допомагає мені доглядати дім. Сідайте, будь ласка. Ви, сподіваюсь, не палите?

– Якщо й палю, то тільки поза службою.

– Яка ганьба!

Очі Кредока ковзнули по кімнаті швидким і практичним поглядом. Типова вікторіанська вітальня, що складається з двох кімнат. Два довгі вікна в цій кімнаті, вікно у глибокій ніші; в іншій… стільці… канапа, посередині стіл, на якому стоїть велика ваза з хризантемами, ще одна ваза на підвіконні – квіти свіжі й приємні, проте не позначені особливою оригінальністю смаку. Єдиною деталлю, яка порушувала тут гармонію, була маленька срібна ваза, а в ній зів’ялі фіалки на столі поблизу від арки, що вела до другої кімнати. Кредок не міг собі уявити, щоб міс Блеклок могла терпіти зів’ялі квіти у своїй вітальні, а тому він сприйняв їх як єдину ознаку раптової тривоги, що свідчила про брутальне порушення добре налагодженого порядку в домі.

Він сказав:

– Я так розумію, міс Блеклок, що саме в цій кімнаті трапився… інцидент.

– Так.

– І ви б лишень побачили, що тут діялося вчора в домі! – вигукнула міс Баннер. – Такий розгардіяш. Два столики були перекинуті, і від одного відламалася ніжка, люди наштовхувалися одне на одного в темряві, і хтось випустив із рук запалену сигарету і спалив найкращу меблю, що тут стояла. Люди – а надто молоді люди – так безтурботно ставляться до таких речей… Богу дякувати, жодна порцелянова філіжанка не розбилася…

Міс Блеклок лагідно, але твердо урвала свою компаньйонку:

– Усі ці події, Доро, хоч вони й неприємні, можна вважати неістотними дрібницями. Думаю, буде ліпше, якщо ми просто відповідатимемо на запитання інспектора Кредока.

– Дякую вам, міс Блеклок. Я прийшов розпитати вас про те, що тут сталося вчора вночі. По-перше, я хотів би поцікавитися, коли вперше ви побачили чоловіка, якого тут було вбито, – Руді Шерца.

– Руді Шерца? – Міс Блеклок здавалася здивованою. – То так його звали? Чомусь я думала… Але це не має ваги. Уперше я з ним зустрілася тоді, коли приїхала до Меденгем-Спа, щоб походити протягом дня по крамницях, – це було, дай-но мені, Боже, пам’яті – десь три тижні тому. Ми – міс Баннер і я – обідали в ресторані готелю «Роял Спа». Коли ми вже зібралися вийти з готелю, я почула, як хтось промовив моє ім’я. Це був той молодик. Він запитав: «Ви міс Блеклок, чи не так?» А далі він сказав, що, мабуть, я не пам’ятаю його, але він син власника готелю в Альпах, у місті Монре, де моя сестра і я жили протягом майже року під час війни.

– Готель в Альпах, Монре, – занотував собі Кредок. – Але чи справді ви його запам’ятали, міс Блеклок?

– Ні, не запам’ятала. Я навіть не могла пригадати, щоб його там бачила. Ці молодики, які сидять за конторкою адміністратора, для мене всі однакові. Проте ми дуже гарно провели тоді час у Монре, і власник готелю виявив до нас надзвичайну увагу. Тому я намагалася бути максимально чемною й висловила сподівання, що той хлопець утішається своїм перебуванням в Англії, а він сказав так: батько послав його сюди на півроку вивчати готельний бізнес. Усе здавалося цілком природним.

– А ваша наступна зустріч?

– Вона відбулася – дайте-но я пригадаю – днів десять тому, він несподівано з’явився тут. Я була дуже здивована, коли побачила його. Він попросив пробачення за те, що мене турбує, але сказав, що я єдина особа, яку він знає в Англії. Він сказав мені, що йому терміново потрібні гроші, він, мовляв, повинен негайно повернутися до Швейцарії, бо його мати тяжко захворіла.

– Однак Леті не дала йому грошей, – випалила міс Баннер, відсапуючись.

– Це була дуже неправдоподібна історія, – з глибокою переконаністю в голосі сказала міс Блеклок. – Я відразу зрозуміла, що він морочить мені голову. Історія про те, що йому потрібні гроші на повернення до Швейцарії, була суцільною вигадкою. Його батько міг просто зателефонувати в цю країну й про все домовитися. Власники готелів пов’язані між собою по всій Європі. Я запідозрила, що він просто розтринькав свої гроші або щось таке. – Вона помовчала й сухо сказала: – Не вважайте мене особою надто черствою, але я протягом багатьох років працювала секретаркою у великого фінансиста, і це навчило бути обережною, коли хтось випрохує гроші. Я просто знаю, чим здебільшого все це закінчується.

– Єдине, що мене здивувало, – докинула вона замислено, – це те, що він не став наполягати. Він пішов від мене, не сказавши нічого більше. Скидалося на те, що він і не сподівався отримати гроші.

– То чи не думаєте ви тепер, що він прийшов до вас лише для того, щоб розвідати тут обстановку?

Міс Блеклок енергійно закивала головою.

– Саме так я тепер і думаю. Ідучи геть, він зробив кілька зауважень щодо моїх кімнат. Він сказав: «У вас дуже приємна їдальня» (а це не так насправді – то бридка й темна мала кімнатка), певне, то був привід для того, щоб туди зазирнути. А потім він випередив мене і сам почав відчиняти парадні двері, сказавши: «Дозвольте мені». Я думаю, він хотів подивитися, як вони зачиняються. Як і більшість тутешніх людей, ми ніколи не замикаємо парадні двері, поки не споночіє. Хто завгодно може увійти в дім.

– А як двері з чорного ходу? Я так розумію, що ви маєте двері чорного ходу з боку садка?

– Так. Я виходила, щоб закрити качок у сараї, незадовго до того, як почали приходити люди.

– Вони були замкнені, коли ви вийшли?

Міс Блеклок спохмурніла.

– Я не пам’ятаю… Мабуть, що так. Але я точно замкнула їх, коли повернулася в дім.

– Це було десь о чверть на сьому?

– Та десь так.

– А що парадні двері?

– Я замикаю їх значно пізніше.

– У такому разі Шерц міг легко увійти крізь них. А міг і прослизнути у двері чорного ходу, коли ви виходили зачиняти качок. Він уже все тут роздивився й, мабуть, помітив ті місця, де можна було заховатися, – скажімо, у шафі абощо. Атож, либонь, усе було саме так.

– Пробачте, але мені не здається, що все було саме так, – не погодилася з ним міс Блеклок. – Скажіть мені, будь ласка, навіщо тому хлопцеві було вдиратися в дім і влаштовувати ту дурну комедію з пограбуванням?

– Ви тримаєте гроші вдома, міс Блеклок?

– Близько п’ятьох фунтів у шухляді й не більш як фунтів два в гаманці.

– Коштовності?

– Два персні, брошки та камеї, що їх я ношу на собі. Ви мусите погодитися зі мною, інспекторе, що вся ця історія здається безглуздою.

– Але ж то не було пограбування! – вигукнула міс Баннер. – Я ж тобі казала, Леті, і ще раз кажу! Він хотів помститися тобі. За те, що ти не дала йому грошей. Він умисне стріляв у тебе – двічі.

– Он як, – сказав Кредок. – Ми переходимо тепер до вчорашнього вечора. Що, власне, сталося, міс Блеклок? Розкажіть мені про все своїми словами, так, як воно вам запам’яталося.

Міс Блеклок замислилася на мить.

– Дзиґар задзвонив. Той, що стоїть на камінній поличці. Пригадую, я сказала, що коли станеться щось, то воно станеться скоро. І тоді дзиґар задзвонив. Ми всі слухали його, нічого не кажучи. Він видзвонює так мелодійно, ви знаєте. Він видзвонив дві чверті, а потім раптом погасло світло.

– Які лампочки у вас горіли?

– Настінні бра тут і в наступній кімнаті. Головна лампа та дві настільні лампи для читання не були увімкнені.

– Чи був спочатку яскравий спалах або тріск, коли лампи погасли?

– Я цього не помітила.

– Яскравий спалах був, – сказала Дора Баннер. – І добре затріскотіло. Я злякалася!

– А що потім, міс Блеклок?

– Двері відчинилися…

– Які двері? Їх двоє у вас у вітальні.

– Ось ці двері. Ті двері, що в наступній кімнаті, не відчиняються. Вони лише зображують двері. Отже, двері відчинилися й у них з’явився чоловік у масці та з револьвером. Сцена була надто фантастичною, аби я могла щось сказати, але в ту мить я, звісно, подумала, що це якийсь дурний жарт. Він щось сказав – я забула, що саме…

– Руки вгору або я стрілятиму! – драматично вигукнула міс Баннер.

– Щось подібне, – сказала міс Блеклок, проте в її голосі прозвучав сумнів.

– І ви всі підняли руки?

– О, так, – сказала міс Баннер. – Ми всі підняли руки. Ми думали, що це гра.

– Я не підіймала руки, – рішуче заявила міс Блеклок. – Мені це здалося таким дурним. Я була страшенно роздратована.

– А потім?

– Пучок світла від ліхтарика був спрямований просто мені в обличчя. Він засліпив мене. А потім я не могла повірити своїм вухам. Я почула, як куля просвистіла повз мене й ударилася в стіну біля моєї голови. Хтось зойкнув, а я відчула пекучий біль у вусі, і пролунав другий постріл.

– То був жах! – утрутилася міс Баннер.

– А що сталося потім, міс Блеклок?

– Важко сказати – від болю й несподіванки я мало не втратила тяму. Постать у дверях раптом обернулася й, здається, спіткнулася, а потім пролунав ще один постріл, ліхтар погас, і всі почали штовхатися й кричати. І натикатись одне на одного.

– Де ви стояли, міс Блеклок?

– Вона стояла біля столу. Вона тримала в руці вазу з фіалками, – відповіла міс Баннер, важко відсапуючись.

– Я була ось там, – міс Блеклок підійшла до маленького столика, що стояв біля арки. – Насправді я тримала в руці коробку із сигаретами.

Інспектор Кредок оглянув стіну позад неї. Дві дірки від куль було видно чітко. Кулі звідти вже витягли й надіслали для порівняння з револьвером.

Він спокійно сказав:

– Вам вочевидь пощастило, міс Блеклок.

– Він стріляв у неї, – сказала міс Баннер. – Він умисне цілився в неї! Я бачила його! Він спрямовував промінь ліхтаря на кожного, поки натрапив на неї, і тоді він навів свою зброю й двічі вистрелив у неї. Він хотів убити тебе, Леті.

– Доро, люба, ти просто утовкмачила це собі в голову, знову й знову обмірковуючи те, що сталося.

– Він стріляв у тебе, – вперто повторила Дора. – Він хотів убити тебе, а коли не влучив, то застрелився сам. Я переконана в тому, що все було саме так.

– Я навіть на думці не припускаю, що він мав намір застрелити себе, – сказала міс Блеклок. – Він не належав до тих людей, які можуть накласти на себе руки.

– Ви сказали мені, міс Блеклок, що доки не пролунав постріл із револьвера, ви думали, що йдеться тільки про жарт?

– Природно. А як іще я могла думати?

– А ви думали про те, хто б це міг утнути з вами такий жарт?

– Ти спочатку думала, що це міг утнути Патрік, – нагадала їй Дора Баннер.

– Патрік? – гостро запитав інспектор.

– Мій молодий родич, Патрік Сімонс, – сердито кинула міс Блеклок, роздратована словами подруги. – Мені спало на думку, коли я побачила це оголошення, що то він захотів так пожартувати, але Патрік категорично заперечив свою причетність.

– А потім ти дуже стривожилася, Леті, – сказала міс Баннер. – Ти була стурбована, хоч і намагалася вдати, ніби цілком спокійна. І ти мала всі підстави бути стурбованою. Адже в газеті оголосили, що буде скоєне вбивство, – і хтось хотів убити тебе. А якби тебе вбили, куди б ми тоді всі поділися?

Дора Баннер тремтіла, коли говорила. Її обличчя зморщилося, і було схоже, що вона зараз заплаче.

Міс Блеклок поплескала її по плечу.

– Усе гаразд, моя люба Доро, – не хвилюйся так дуже. Це шкодить твоєму здоров’ю. Усе добре, усе гаразд. Ми пережили тяжку подію, але тепер усе позаду. – Вона докинула: – Ти мусиш узяти себе в руки заради мене, Доро. Ти ж знаєш, я покладаюся на тебе, без тебе мені було б важко доглядати дім. Чи не сьогодні нам мають принести білизну?

– О Боже, Леті, як добре, що ти мені нагадала! Сподіваюся, вони повернуть нам ту наволочку, яка загубилася. Я повинна зробити про це помітку в книзі. Негайно піду і з’ясую, чи там усе гаразд.

– І забери ці фіалки, – сказала міс Блеклок. – Я нічого так не ненавиджу, як зів’ялі квіти.

– Який жаль. Я зірвала їх тільки вчора свіжісінькими. Вони зовсім мало стояли, мабуть, я забула налити води у вазу. Лихо та й годі! Я завжди щось забуваю. А зараз піду й подивлюся, як там справи з білизною. Вони мають принести її з хвилини на хвилину.

Вона вибігла з кімнати, знову щаслива й задоволена.

– У неї слабке здоров’я, – сказала міс Блеклок, – і хвилюватися їй шкідливо. Ви маєте ще запитання до мене, інспекторе?

– Мені хотілося б точно знати, які ще люди живуть у вашому домі, і щоб ви трохи розповіли про них.

– Крім мене та Дори Баннер, у моєму будинку сьогодні мешкають ще двоє молодих людей, мої далекі родичі, Патрік і Джулія Сімонси.

– Вони доводяться вам далекими родичами? А не племінником і племінницею?

– Ні. Щоправда, вони називають мене тіткою Леті, але насправді вони родичі мені дуже далекі. Їхня мати була моєю троюрідною сестрою.

– А вони завжди мешкали з вами?

– Ой, ні, вони тут живуть тільки два місяці. Вони жили на півдні Франції до війни. Патрік служив на флоті, а Джулія, якщо не помиляюся, працювала в якомусь міністерстві. Вона жила тоді в Ландудно. Коли війна закінчилася, їхня мати написала мені й запитала, чи не погоджуся я, щоб вони на певний час оселилися в мене, платячи за своє проживання. Джулія відбуває практику як фармацевт у Мілчестерській лікарні, а Патрік навчається на інженерному факультеті Мілчестерського унівеситету. До Мілчестера, як вам відомо, звідси лише п’ятдесят хвилин їхати автобусом, і я була дуже рада прийняти їх тут. Цей дім, правду кажучи, занадто великий для мене. Вони платять мені невеличку суму за проживання та харчування, і мені живеться з ними дуже добре. Я люблю мати когось молодого в домі, – додала вона з усмішкою.

– А крім того, тут ще живе місіс Геймс, чи не так?

– Так. Вона працює помічником садівника в «Даяс-Холі», там, де живе місіс Лукас. У котеджі там мешкають старий садівник та його дружина, і місіс Лукас запитала, чи не можу я їй надати притулок тут. Вона дуже мила жінка. Її чоловіка вбито в Італії, і вона має восьмирічного хлопця, який навчається у приватній школі і також живе в мене тут на вакаціях.

– А як у вас із домашньою прислугою?

– Тимчасовий садівник приходить до мене по вівторках і п’ятницях. Така собі місіс Гаґінз приходить сюди щоранку п’ять днів на тиждень, а на кухні мені допомагає чужоземна біженка з ім’ям, яке нелегко вимовити. Вам навряд чи вдасться поговорити нормально з Міці, боюся. У неї щось схоже на манію переслідування.

Кредок кивнув головою. Він тримав у пам’яті ще одну з неоціненних характеристик констебля Леґа. Назвавши Дору Баннер фразою «у неї не всі дома», а Летицію Блеклок – «жінка окей», він прикрасив послужний список Міці словом «брехуха».

Ніби прочитавши його думки, міс Блеклок сказала:

– Але ви не ставтеся з упередженням до бідолашної дівчини, тому що вона брехуха. Я щиро вірю, що, як і у випадку багатьох брехунів, у її брехні є чимало правди. Так, наприклад, якщо вона розповідала про себе все більші й більші жахіття, аж поки починала вірити, що будь-яка страшна історія з газетних сторінок відбувалася й особисто з нею або з її родиною, то вона пережила тяжкий шок і насправді, і принаймні одного з її близьких родичів було вбито в неї на очах. Я думаю, багато з цих переміщених осіб відчувають, – і мабуть, вони мають рацію, – що наші співчуття і симпатія залежать від жорстокостей, які їм довелося пережити, а тому вони перебільшують і вдаються до вигадок.

Вона додала:

– Правду кажучи, Міці – особа нестерпна. Вона всіх нас дратує і сердить, вона підозрілива й похмура, її почуття постійно хтось зачіпає, і вона почуває себе глибоко скривдженою. Але, попри все це, мені щиро шкода її. – Вона усміхнулася. – А крім того, якщо вона захоче, то вміє готувати надзвичайно смачно.

– Я спробую не надокучати їй занадто, – заспокійливо промовив Кредок. – А хто мені відчинив двері? Міс Джулія Сімонс?

– Так. Ви хочете поговорити з нею тепер? Патріка немає вдома. Філіпа Геймс працює в «Даяс-Холі», і ви знайдете її там.

– Дякую, міс Блеклок. Я хотів би побачитися з міс Сімонс тепер, якщо можна.

Розділ шостий

Джулія, Міці й Патрік

І

Коли Джулія увійшла до кімнати й сіла на стілець, який звільнила для неї Летиція Блеклок, вираз обличчя в неї був спокійний і стриманий, і це чомусь роздратувало Кредока. Вона подивилася на нього незворушним поглядом і стала чекати його запитань.

Міс Блеклок тактовно вийшла з кімнати.

– Будь ласка, розкажіть мені про вчорашній вечір, міс Сімонс.

– Учорашній вечір? – промурмотіла Джулія без будь-якого виразу в очах. – О, вчора ми поснули, як мертві. Такою, либонь, була наша реакція.

– Я маю на увазі вечір, починаючи з шостої години.

– А, розумію. До нас прийшло чимало занудних людей.

– Справді занудних?

Вона обдарувала його ще одним незворушним поглядом.

– Ви ж уже знаєте, хто тут був.

– Я ставлю вам запитання, міс Сімонс, – люб’язно проказав Кредок.

– Пробачте мені. Це так нудно, коли тебе примушують щось повторювати. Навіщо вам… Ну, гаразд… Прийшли полковник і місіс Істербрук, міс Гінчкліф і міс Мерґатройд, місіс Светенгем та Едмунд Светенгем і місіс Гармон, дружина вікарія. Вони прийшли в такому порядку, як я назвала. А якщо ви хочете знати, що вони казали, то всі вони по черзі казали одне й те саме: «Я бачу, ви увімкнули центральне опалення» і «Які чудові хризантеми!»

Кредок закусив губу, щоб не засміятися. Вона зображувала їх досконало.

– Винятком була місіс Гармон. Вона мила жіночка. Увійшла сюди в капелюшку, який чудом не зсунувся з її голови, та з незав’язаними шнурками й відразу запитала, коли відбудеться вбивство. Її слова всіх збентежили, бо всі вони прикидалися, ніби зайшли випадково. Тітка Леті сухо відповіла їй, що відбудеться воно дуже скоро. А тоді задзвонили дзиґарі, і коли стих останній звук, світло погасло, двері відчинилися, і чоловік у масці сказав: «Руки вгору, хлопці» чи щось таке. Усе відбувалося наче в поганому фільмі. Справді сцена була безглуздою. А потім він двічі вистрелив у тітку Леті, і відчуття чогось безглуздого зникло.

– Де був кожен, коли це сталося?

– Коли погасло світло? Усі просто стояли тут, у вітальні. Місіс Гармон сиділа на канапі, Гінч (тобто міс Гінчкліф) стояла перед каміном у чоловічій позі.

– Ви були в цій кімнаті чи в тій, що далі?

– Переважно, думаю, я була в цій кімнаті. Патрік пішов до іншої, щоб узяти херес. Думаю, полковник Істербрук пішов за ним, але цілковитої певності в мене нема. Ми просто, як я сказала, стояли та сиділи то там, то там.

– А де були ви?

– Думаю, я була біля вікна. Тітка Леті пішла взяти сигарети.

– На столі, біля арки?

– Так – а тоді світло погасло, і почався поганий фільм.

– У того чоловіка був потужний ліхтар. Як він ним користувався?

– Він спрямував його на нас. Усім засліпило очі. Неможливо було не кліпати повіками.

– Я хочу, щоб ви відповіли на це запитання точно, міс Сімонс. Чи він тримав ліхтар нерухомо, чи водив ним туди-сюди?

Джулія поміркувала. Тепер вигляд у неї вже не був такий знуджений.

– Він водив ним, – сказала вона повільно. – Як водять прожектором у танцювальній залі. Світло вдарило мені в обличчя, але потім ковзнуло далі по кімнаті, і пролунали постріли. Два постріли.

– А потім?

– Він рвучко обернувся – і Міці завила, наче сирена, невідомо звідки, а тоді пролунав ще один постріл. Потім двері зачинилися (вони зачинилися повільно, з тонким і якимсь, знаєте, моторошним скрипінням), і ми всі опинилися в темряві, не знаючи, що робити; бідолашна Банні верещала, як недорізаний кріль, а Міці репетувала в їдальні так, ніби хтось приставив їй там ніж до горла.

– Ви думаєте, той чоловік сам у себе вистрелив чи, спіткнувшись, упав, і револьвер вистрелив сам по собі?

– Не маю найменшого уявлення. Усе відбувалося, ніби на сцені. Спочатку я вважала, то був чийсь дурний жарт – аж поки не побачила, як цебенить кров із вуха тітки Леті. Адже, якщо ти навіть хочеш вистрелити з револьвера, щоб надати сцені правдивості, то ти стрілятимеш над головами в людей, щоб ні в кого не влучити, чи не так?

– Та певно, що так. Ви думаєте, він бачив, у кого стріляє? Тобто я хочу запитати, чи міс Блеклок перебувала у світляному колі від ліхтаря?

– Не можу сказати. Я не дивилася на неї. Дивилася на того, хто стріляв.

– Я веду до того, чи думаєте ви, що той чоловік умисне стріляв у неї – в неї, а не в когось іншого?

Джулію, схоже, здивувало таке припущення.

– Ви хочете сказати, він цілився саме в тітку Леті? О ні, я так не думаю… Зрештою, якби він хотів пристрелити тітку Леті, то він міг би обрати для цього набагато кращу нагоду. Навіщо йому було збирати всіх тих друзів і сусідів, щоб тільки ускладнити собі справу. Він міг би вистрелити в неї, ховаючись за парканом, як це роблять у добрій старій Ірландії, у будь-який день тижня й відразу покінчити з цією справою.

Ці слова, подумав Кредок, були переконливою відповіддю на припущення Дори Баннер про те, що зловмисник напав саме на Летицію Блеклок.

Він сказав, зітхнувши:

– Дякую вам, міс Сімонс. А зараз я піду й спробую поговорити з Міці.

– Стережіться її пазурів, – застерегла його Джулія. – Вона татарка!

ІІ

Кредок у супроводі Флетчера знайшов Міці на кухні. Вона розкачувала тісто й подивилася на нього з підозрою, коли він увійшов.

Її чорне волосся нависало над очима; вигляд у неї був похмурий, а яскраво-червоний джемпер та світло-зелена спідниця, які були на ній, не відповідали нездоровому кольору її обличчя.

– Чого ви приходити на мою кухню, містер? Ви ж із поліції, чи не так? Мене завжди, завжди переслідують – порятунку нема! Мені треба було б уже звикнути. Кажуть, ніби в Англії у вас усе по-іншому, але це не так! Ви прийшов мене мучити, примусити, щоб я говорити, але я нічого вам не скажу. Можете відривати мені нігті, припалювати шкіру сірниками – та ви й на гірше здатні. Але я нічого не казати, ви мене чуєте? Я нічого вам не казати – не казати нічого. Можете послати мене назад, до мого концентраційного табору – мені байдуже.

Кредок подивився на неї замисленим поглядом, обираючи найкращу стратегію для атаки. Нарешті зітхнув і сказав:

– Ну гаразд, тоді вдягайте капелюшок і пальто.

– Навіщо? – запитала збита з пантелику Міці.

– Надівайте свій капелюшок, вдягайте пальто й ходіть зі мною. У мене тут немає апарата, яким я зриваю нігті, та й інші знаряддя тортур я залишив у себе на дільниці. Туди ми вас і поведемо. Ти наготував наручники, Флетчере?

– Сер! – сказав сержант Флетчер голосом, у якому звучало глибоке схвалення.

– Але я не хочу туди йти! – заверещала Міці, відступаючи від нього.

– У такому разі відповідайте на коректні запитання коректно. Можете покликати свого адвоката, якщо хочете.

– Адвоката? Я не любити адвокатів. Я не хотіти адвоката.

Вона відклала качалку, витерла руки шматиною полотна й сіла на стілець.

– Що ви хотіти знати? – запитала вона похмуро.

– Щоб ви мені розповіли про те, що тут було вчора ввечері.

– Ви дуже добре знати, що тут було.

– Я хочу почути вашу розповідь.

– Я хотіла покинути цей дім. Вона вам про це казати? Я хотіла піти, коли побачила в газеті те оголошення про вбивство. Я хотіти піти. Вона мене не відпустити. Вона сувора жінка – і зовсім не симпатична. Вона примусити мене залишитися. Але я знати – знати, що відбудеться. Я знати, що мене вб’ють.

– Але ж вас не вбили, чи не так?

– Ні, – неохоче погодилася Міці.

– Тоді розкажіть нам, що ж там сталося.

– Я хвилюватися. О, я дуже хвилюватися. Весь вечір. Люди ходити туди-сюди. Одного разу мені здалося, що хтось проникнути в хол, – але то лише місіс Геймс увійти крізь бічні двері (щоб не бруднити парадні сходи, каже вона. Дуже їй вони потрібні!) Він нацистка, цей жінка з її світлим волоссям та синіми очима, такий погордливий, він дивитися на мене й думати, що я… я сміття.

– Дідько з нею, з місіс Геймс.

– Хто вона такий, вона думає? Чи має вона університетську освіту, таку, яку мати я? Чи мати вона диплом з економіки? Ні, вона лише колупатися в саду й за це їй платити. Вона викопувати та корчувати траву й за це їй платити щосуботи. Хто вона такий, щоб називати себе леді?

– Дідько з нею, з місіс Геймс, я сказав. Розповідайте далі.

– Я брати херес, склянки та печиво, яке я так гарно спекла, й нести до вітальні. Потім дзвоник, і я відчиняти двері. Знову й знову я відчиняти двері. Це принизливо – але я їх відчиняти. А потім повертаюся до їдальні, починаю чистити срібло і думаю, що мені тут буде зручно, бо коли хтось приходити вбивати мене, у мене тут лежати великий ніж, дуже гострий.

– Ви збіса передбачливі.

– А потім раптом чути постріли. Я думати: «Почалося». Я бігти через їдальню – там інші двері, не відчиняються. Я стояти хвилину і слухати, а тоді лунати ще один постріл і щось гупати, там, у холі, і я обертати ручку дверей, але вона замкнена ззовні. Я спіймана там, наче миша в пастці. І я божеволіти від страху. Я верещати та верещати і гупати у двері. І нарешті – нарешті – вони обертати ключ у дверях і випускати мене звідти. І тоді я приносити свічки, багато, багато свічок – потім світло, і я бачити кров – кров! Ох, Gott in Himmel,[1] я бачити кров! То не вперше переді мною кров. Мій маленький братик – я бачу, як його вбивати в мене на очах, – я бачити кров на вулицях – люди падати постріляні, вмирати – я…

– Годі, – сказав інспектор Кредок. – Дякую вам.

– А тепер, – драматичним тоном заявила Міці, – ведіть мене до в’язниці!

– Не сьогодні, – відповів Кредок.

ІІІ

Коли Кредок і Флетчер перейшли хол і підступили до парадних дверей, вони відчинилися, і вродливий молодик мало не зіштовхнувся з ними.

– Та це ж копи, нехай мене чорти візьмуть! – вигукнув молодик.

– Містер Патрік Сімонс?

– Ваша правда, інспекторе. Адже ви інспектор чи не так, а ваш колега – сержант?

– Ви вгадали, містере Сімонс. Можна мені поговорити з вами?

– Я невинний, інспекторе. Присягаюся вам, я невинний.

– Облиште, містере Сімонс, годі вам клеїти дурня. Мені треба ще побачитися з багатьма людьми, і я не можу марнувати час. Що то за кімната? Можна нам увійти туди?

– Це так званий кабінет, але ніхто ним не користується.

– Ви ж нібито навчаєтеся? – запитав Кредок.

– Я не зміг зосередитися на математиці, а тому повернувся додому.

Приступаючи до допиту за всією формою, інспектор Кредок попросив молодика назвати своє прізвище, вік, відношення до військової служби.

– А зараз, містере Сімонс, опишіть мені, будь ласка, що тут сталося минулої ночі?

– Ми забили жирне теля, інспекторе. Тобто Міці приготувала смачне печиво, тітка Леті відкоркувала нову пляшку хересу…

Кредок урвав його.

– Нову пляшку? А була й надпита?

– Так. Наполовину повна. Але тітці Леті вона не сподобалася.

– Вона хвилювалася?

– Та не дуже. Вона жінка вельми розважлива і розумна. Але стара Банні не давала їй спокою – вона пророкувала лихо цілий день.

– Отже, міс Банні дуже боялася?

– О, так, вона тремтіла від солодкого жаху.

– Отже, вона сприйняла оголошення всерйоз?

– Воно навіяло їй справжній жах.

– Міс Блеклок подумала була, коли вперше прочитала оголошення, що ви маєте якийсь стосунок до нього. Чому вона так подумала?

– О, мене звинувачують за все, що тут діється.

– Ви не мали до цього ніякого стосунку, чи не так, Сімонсе?

– Звичайно ж, ні.

– Ви коли-небудь бачили Руді Шерца або чули про нього?

– Не бачив і не чув ніколи в житті.

– А все ж таки ви могли б пожартувати в такий спосіб?

– Хто вам таке сказав? Тільки тому, що я одного разу підклав у ліжко Банні яблучний пиріг, а Міці послав поштівку, повідомивши, що гестапо вийшло на її слід…

– Розкажіть мені своїми словами, що ж було вчора ввечері.

– Я щойно увійшов до меншої з кімнат вітальні, щоб узяти трунки, коли – ось тобі й на, світло погасло. Я обернувся й побачив суб’єкта, який стояв у дверях і наказував: «Руки вгору!», почулися зойки та вереск, і саме в ту мить, коли я подумав: «А чи не стрибнути мені на нього?» – він стріляє двічі з револьвера, потім падає, ліхтар випадає в нього з рук, і ми знову в темряві, а полковник Істербрук починає викрикувати накази своїм казарменим голосом. «Чому, в біса, не загорається моя запальничка? – кричить він. – Та вона й не загориться, адже це один із клятущих сучасних винаходів».

– Вам не здалося, що нападник цілився в міс Блеклок і тільки в неї?

– Звідки я можу знати? Мені здається, він пальнув зі свого револьвера, либонь, просто для розваги, а тоді зрозумів, що зайшов надто далеко.

– І вистрелив у себе?

– Можливо. Коли я побачив його обличчя, він був схожий на блідого малого злодія, який наробив непередбаченої шкоди.

– І ви певні, що ніколи не бачили його раніше?

– Ніколи.

– Дякую вам, містере Сімонс. Мені треба допитати інших людей, які були тут учора ввечері. Як ви гадаєте, у якому порядку це ліпше зробити?

– Наша Філіпа – місіс Геймс – працює в «Даяс-Холі». Ворота цієї садиби поруч із нашими ворітьми. Після цього найближчими будуть Светенгеми. Кожен вам покаже їхній дім.

Розділ сьомий

Інші свідки

І

«Даяс-Хол», безперечно, зазнав чималих ушкоджень під час війни. Повзучий пирій із радісною готовністю застеляв ділянки землі, де раніше росла спаржа, про що свідчили кілька хирлявих пучечків спаржі, які пробивалися крізь суцільне покривало бур’яну то там, то там. Жовтозілля, берізка та інші вороги саду росли повсюди бурхливо й нестримно.

Невеличка ділянка саду під вікнами кухні, щоправда, була доведена до певного ладу, і там Кредок натрапив на замисленого старого чоловіка, що стояв, спираючись на лопату.

– Вам, либонь, потрібна місіс Геймс? Я не в змозі підказати вам, де ви зможете її знайти. Вона жінка надзвичайно вперта й робить тільки те, що їй заманеться. Не хоче слухати жодних порад. Я б залюбки щось міг би підказати їй – але яка з цього користь, коли ці молоді жінки нікого не слухають. Гадають, їм усе відомо, бо вони, бачте, надягли штани та всілися на трактор. Але тут ідеться про те, як треба доглядати сад. А це складна наука, і за день її не вивчиш. Тут потрібен справжній садівник, ось що я вам скажу.

– Та він же начебто є, – сказав Кредок.

Старий сприйняв це зауваження як образливий натяк.

– А ви огляньтеся навколо себе, містере, хіба багато можу я зробити з ділянкою, що має таку велику площу? Раніше тут працювали троє чоловіків і хлопець. І людей тут треба не менше. Небагато знайдеться чоловіків, які були б спроможні робити те, що роблю я. Іноді я повертаюся звідси лише о восьмій годині вечора. Лише о восьмій.

– А чим ви собі присвічуєте? Олійною лампою?

– Природно, я говорив не про цю пору року. Я говорив про літо.

– Он як, – сказав Кредок. – Мені треба все ж таки знайти місіс Геймс.

Сільський дід виявив зацікавленість.

– А навіщо вона вам потрібна? Ви з поліції, так? Вона потрапила в якусь халепу чи йдеться про те, що сталося вчора увечері в «Літл-Педоксі»? Кажуть, туди вдерлося кілька чоловіків у масках, і вони нікого не випустили з кімнати, погрожуючи револьверами. До війни такого ніколи б не трапилось. То все дезертири. Відчайдушні люди, що шастають по околиці. Чому військові не покладуть цьому край?

– Я не знаю, – сказав Кредок. – То цей збройний наліт спричинив багато чуток?

– Атож, балачок тут було чимало. До чого ми дійшли й до чого ще дійдемо? Так сказав мені Нед Баркер. У нас тепер усе відбувається, як у кіно, сказав він. А Том Райлі запевняє, не буде нам добра, поки всякі волоцюги блукатимуть на волі. І то недарма, каже він, дівка, що готує їжу для міс Блеклок, має таку паскудну вдачу – вона до цього причетна, запевняє він. Вона комуністка або й гірше, каже він, нам такі люди тут не потрібні. А Марліна, та, що стоїть за стійкою бару, ви ж, певно, її знаєте, вона вважає, що, либонь, міс Блеклок має вдома якісь коштовності абощо. Але не те, про що ви зараз подумали, бо я переконаний, що ті перли в намисті, які міс Блеклок носить на шиї, вони фальшиві. А Марліна візьми та й бовкни: «А що, як ті перли справжні?», а Флорі (дочка старого Белемі) з нею не погоджується. «Нісенітниця, – каже вона, – то звичайнісінька біжутерія». Біжутерія – яку гарну назву вигадали вони для намиста з фальшивих перлів. А колись їх навіть називали римськими перлами або паризькими діамантами – моя жінка служила покоївкою в леді, і вона знає. Але ми-то знаємо, що то кульки зі звичайного скла, не більше. Я думаю, що й молода міс Сімонс носить ту ж таки біжутерію – оті свої нібито золоті листочки, собачок і таке інше. Сьогодні нам нечасто щастить побачити шматок чистого золота – навіть обручки вони виготовляють із тієї бридкої сірої платини. То жебрацькі прикраси, так я вважаю, – хоч би яку захмарну ціну вони коштували.

Старий Еш замовк, щоб перевести дух, а тоді провадив:

– «Міс Блеклок не тримає багато грошей у домі, це я точно знаю», – сказав Джім Гаґінс, коли його про це запитали. А він повинен знати, бо його жінка служить у «Літл-Педоксі», і їй відомо про них усе, бо нюх у неї гострий.

– І що ж вона відчуває тим своїм гострим нюхом?

– Що Міці до цього причетна, ось у чому вона переконана. У тієї дівки справді клята вдача – а яка пиха! Нещодавно вона в обличчя назвала місіс Гаґінс наймичкою.

Кредок постояв хвилину, намагаючись подумки впорядкувати ті відомості, що їх почув від старого садівника. Це була цікава суміш тих сільських опіній, які панували в Чипінґ-Клеґорні, але він не побачив у ній нічого такого, що могло б допомогти йому в його завданні. Він відвернувся, і старий покликав його з певним роздратуванням у голосі.

– Мабуть, ви її знайдете у яблуневому саду. Вона молодша за мене, і їй легше зривати та струшувати з дерев яблука, ніж мені.

І справді, у яблуневому саду Кредок знайшов Філіпу Геймс. Перше, що він там побачив, були двоє гарненьких жіночих ніг у бриджах, що легко ковзали вниз по стовбуру дерева. Через мить Філіпа, з розчервонілим обличчям, з розкуйовдженим гілками волоссям, уже стояла на землі й дивилася на нього з подивом на обличчі.

«З неї вийшла б непогана Розалінда», – машинально подумав Кредок, бо детектив-інспектор Кредок був ентузіастом Шекспіра і грав роль меланхолійного Жака у виставі «Як вам це сподобається», зіграній для сирітського притулку.

Але вже через мить він змінив свій погляд. Філіпа Геймс була надто дерев’яною для Розалінди, її краса й безтурботність були суто англійськими, але англійськими для двадцятого сторіччя, а не шістнадцятого. Така собі неемоційність доброго виховання без жодної іскри лукавства.

– Доброго ранку, місіс Геймс. Пробачте, якщо я вас налякав. Я детектив-інспектор Кредок із поліції Мідлширу. Я хотів би поговорити з вами.

– Про вчорашній вечір?

– Так.

– Це забере багато часу? А де ми станемо розмовляти?

Вона із сумнівом розглянулася навколо.

Кредок показав на повалений стовбур дерева.

– Наша розмова буде неформальною, – сказав він із приязною усмішкою, – і я не хотів би відривати вас від вашої роботи надовше, ніж треба.

– Дякую вам.

– Це лише для протоколу. Коли ви повернулися з роботи вчора ввечері?

– О пів на шосту. Я затрималася хвилин на двадцять, щоб полити деякі рослини в теплиці.

– Крізь які двері ви увійшли в дім?

– Крізь бічні. Я скоротила шлях, пройшовши прямо від під’їзної дороги понад сарайчиком із качками та курником. У такий спосіб мені не треба робити коло та й парадний ґанок я не забрудню. У мене іноді налипає чимало багнюки на підошви.

– Ви завжди заходите в дім через ті двері?

– Так.

– Двері були незамкнені?

– Так. Протягом літа вони з ранку до вечора стоять розчинені навстіж. У цю пору року вони зачинені, але не замкнені. Ми всі виходимо й заходимо здебільшого через ті двері. Я замкнула їх, коли увійшла.

– Ви завжди так робите?

– Я так робила протягом останнього тижня. Бо тепер о шостій уже поночі. Міс Блеклок іноді виходить увечері замикати качок та курей, але вона часто виходить крізь двері з кухні.

– І ви цілком упевнені, що замкнули бічні двері вчора?

– Так, я цілком упевнена.

– Гаразд, місіс Геймс. І що ви зробили, коли увійшли?

– Скинула брудні чоботи, пішла нагору, прийняла ванну й перевдяглася. Потім зійшла вниз і побачила, що там уже почалося щось подібне до вечірки. Доти я нічого не знала про те дивне оголошення в газеті.

– А зараз опишіть мені, будь ласка, що сталося, коли в дім удерся нападник.

– Світло раптом погасло…

– Де ви були?

– Біля каміна. Я шукала свою запальничку, думала, що залишила її десь там. Світло погасло – й усі захихотіли. Потім двері розчинилися, і той чоловік спрямував на нас потужний ліхтар, наставив револьвер і наказав підняти руки вгору.

– І ви виконали його наказ?

– Ні, не виконала. Думала, то був жарт, а я дуже стомилася й не вважала за потрібне підіймати руки.

– Вам та сцена здалася дуже нудною?

– Так, здалася. Але потім гримнули два постріли з револьвера, і я справді дуже злякалася. Ліхтар закрутився в повітрі, впав і погас, а потім заверещала Міці. Вереск був такий, ніби там кололи свиню.

– Світло ліхтаря засліпило вас?

– Ні, не дуже. Хоч воно було дуже сильне. Воно на мить освітило міс Баннер і, знаєте, вона була дуже схожа на привид – зовсім біле обличчя з роззявленим ротом, а очі такі вирячені, що, здавалося, зараз випадуть з очниць.

– Той чоловік рухав ліхтарем?

– О так, він водив ним по всій кімнаті.

– Так, ніби когось шукав абощо?

– Ні, не думаю.

– А що було далі, місіс Геймс?

Філіпа Геймс спохмурніла.

– Далі була паніка й колотнеча. Едмунд Светенгем та Патрік Сімонс запалили свої запальнички і вийшли в хол, а ми вийшли за ними, і хтось відчинив двері до їдальні, – світло там не погасло, – й Едмунд Светенгем врізав Міці жахливого ляпаса, і вона перестала горлати, після цього вже було не так погано.

– Ви бачили тіло мертвого чоловіка?

– Так.

– Він був вам знайомий? Ви його бачили раніше?

– Ніколи.

– Як вам тоді здалося, то була смерть унаслідок нещасливого випадку чи він застрелився навмисно?

– Не маю найменшого уявлення.

– Ви там не були, коли він приходив у цей дім раніше?

– Ні. Він приходив, якщо не помиляюся, пізно вранці, і мене там уже не було. Мене немає вдома протягом цілого дня.

– Дякую вам, місіс Геймс. І хочу запитати у вас іще одне. Ви володієте якимись цінними коштовностями? Перснями, браслетами, чимось подібним?

Філіпа похитала головою.

– Я маю лише шлюбну обручку – та дві чи три брошки.

– І наскільки вам відомо, у домі якихось особливих цінностей не було?

– Ні. Трохи срібного посуду там є – але нічого надзвичайного.

– Дякую вам, місіс Геймс.

ІІ

Коли Кредок повертався, ідучи через кухонний сад, він зустрівся віч-на-віч із дебелою червонопикою дамою, затягнутою в тугий корсет.

– Доброго ранку, – сказала вона з агресивним виглядом. – Чого вам тут треба?

– Місіс Лукас? Я детектив-інспектор Кредок.

– А, он хто ви такий. Прошу пробачення. Я не люблю, коли чужі люди заходять у мій сад і відривають від роботи моїх садівників. Але вам треба виконувати свій обов’язок, якщо я правильно розумію.

– Ви розумієте правильно.

– Дозвольте мені запитати, чи повториться те жахіття, яке довелося пережити вчора ввечері людям, що зібралися в домі міс Блеклок? Ми маємо зграю бандитів?

– Я хотів би вас заспокоїти, місіс Лукас. Дякувати Богу, про банду там не йдеться.

– Сьогодні ми маємо надто багато грабунків. А поліція спить. – Кредок промовчав. – Сподіваюся, ви вже поговорили з Філіпою Геймс?

– Я повинен був вислухати її розповідь як свідка.

– А ви не могли б зачекати бодай до першої години? Було б справедливіше допитати в її час, а не в мій…

– Я повинен вчасно повернутися до управління.

– Сьогодні ніхто не може сподіватися на розуміння. Ані на можливість працювати спокійно. На роботу мають звичай запізнюватися на півгодини. З десятої до одинадцятої – перерва. Досить капнути кільком краплям дощу – й ніхто вже не працює. Коли ти комусь доручаєш викосити моріжок, щось неодмінно станеться з косаркою. А з роботи йдуть хвилин на п’ять або й десять раніше.

– Як я зрозумів із розповіді місіс Геймс, вона вчора пішла звідси о п’ятій двадцять замість п’ятої години.

– Може, і справді. Місіс Геймс, треба віддати їй належне, працює сумлінно, хоч і були такі дні, коли я виходила в сад і ніде не могла її знайти. Вона, звичайно, народилася леді, і я розумію, що треба якось допомогти цим бідолашним молодим вдовам війни. Але ж і наші інтереси треба брати до уваги. Шкільні канікули тривають довго, а їй надається право на додаткові вихідні на той час. Я їй намагалася пояснити, що сьогодні існують чудові літні табори, куди можна послати дітей і де ті зможуть гарно провести час, і їм там буде значно веселіше, аніж тинятися під ногами в батьків. Практично їм немає потреби приїздити додому на шкільні вакації.

– Але місіс Геймс не погодилася на вашу пропозицію?

– Вона вперта, як мул, та жінка. Це саме та пора, коли мені треба підстригати й розмічувати трав’яні тенісні корти мало не щодня. Старий Еш неспроможний провести пряму лінію. Але мої інтереси ніколи не беруться до уваги!

– Я думаю, місіс Геймс одержує в цей період меншу платню, ніж звичайно?

– Природно. А на що вона могла б сподіватися?

– Ні на що, звичайно ж, – сказав Кредок. – Доброго вам ранку, місіс Лукас.

ІІІ

– Це було жахливо, – сказала місіс Светенгем із радісним збудженням. – Жахливо, неймовірно жахливо, і я переконана, вони мусили б приділяти більше уваги оголошенням, які приймають до «Газети». Коли я його прочитала, воно здалося мені дуже дивним. Адже я сказала саме так, Едмунде?

– А ви пам’ятаєте, що робили, коли світло погасло, місіс Светенгем? – запитав інспектор.

– Як ви нагадали мені своїм запитанням мою стару няньку! «Де був Мойсей, коли погасло світло?» Правильною відповіддю, звичайно, було: «У темряві». Ось так і ми вчора. Ми стояли й думали, а що ж буде далі. І ви тільки уявіть собі, яке збудження опанувало нас, коли ми опинилися в непроникній пітьмі. І відчиняються двері – тьмяна постать із револьвером у руці, сліпуче світло у вічі і грізний голос: «Гаманець або життя!» О, я ще ніколи не переживала такої втіхи! Але вже через хвилину, звичайно, настав справжній жах. Справжні кулі просвистіли повз наші вуха! На війні, либонь, вони свистять так само.

– А де ви в той час стояли чи сиділи, місіс Светенгем?

– Дайте-но поміркувати, де ж я справді тоді була? Я розмовляла з тобою, Едмунде?

– Не маю найменшого уявлення, мамо.

– А може, у ту хвилину я саме радила міс Гінчкліф давати курям риб’ячий жир із тріски в холодну погоду? Чи то я розмовляла з місіс Гармон, ні, вона тоді тільки-но увійшла. Думаю, я розмовляла тоді з полковником Істербруком і саме сказала йому про те, що дуже небезпечно мати в Англії наукову станцію з дослідження атомів. Її треба обладнати на одному з далеких островів на той випадок, якщо радіоактивність вирветься на волю.

– А ви не пам’ятаєте, сиділи ви чи стояли?

– А це має якусь вагу, інспекторе? Я була десь поблизу вікна або каміна, бо знаю, що перебувала зовсім поряд із дзиґарем, коли той задзвонив. То була хвилина такого збудження! Прагнення не проґавити ту мить, коли щось відбудеться.

– Ви сказали, що світло від ліхтаря засліплювало. Воно було спрямоване на вас?

– Воно світило прямо мені у вічі. Я нічого не могла бачити.

– Той чоловік тримав ліхтар нерухомо чи водив його від людини до людини?

– О, я не знаю. Що він там робив, Едмунде?

– Він досить повільно водив його над нами всіма, ніби хотів побачити, що всі ми робимо, на той випадок, якби комусь спало на думку кинутися на нього.

– А де саме в тій кімнаті були ви, містере Светенгем?

– Я розмовляв із Джулією Сімонс. Ми обоє стояли в центрі кімнати – довгої кімнати.

– Чи всі перебували в цій кімнаті, а чи хтось був і в дальній кімнаті?

– Філіпа Геймс пройшла до тієї кімнати, я думаю. Вона була біля того далекого каміна. Я думаю, вона щось шукала.

– Чи маєте ви якесь уявлення про те, чому пролунав третій постріл – як акт самогубства чи внаслідок нещасливого випадку?

– Не знаю. Той чоловік обернувся якось дуже несподівано, а тоді зігнувся й упав, але та картина була вельми нечіткою. Ви повинні зрозуміти, що там було неможливо щось роздивитися. А потім та жінка-біженка почала верещати.

– Якщо я правильно зрозумів, то це ви відімкнули двері до їдальні й випустили її звідти?

– Так.

– Двері справді були замкнені ззовні?

Едмунд подивився на нього з цікавістю.

– Звісно, були. Ви ж не думаєте…

– Я хочу тільки з’ясувати всі факти. Дякую вам, містере Светенгем.

ІV

Інспектор Кредок мусив провести багато часу з полковником та місіс Істербрук. Йому довелося вислухати тривалу лекцію про психологічні аспекти цієї справи.

– Психологічний підхід – єдиний вартісний метод сьогодні, – сказав йому полковник. – Ти мусиш зрозуміти свого злочинця. Для чоловіка з моїм досвідом тут усе досить ясно. Навіщо було тому хлопцеві влаштовувати той напад? Психологія. Він хоче зробити собі рекламу – привернути до себе увагу людей. Його обминали, а може, і зневажали як чужоземця інші працівники в готелі «Спа». Можливо, його відкинула дівчина. Він хоче спрямувати на себе увагу. Хто сьогодні ідол кіно? Це – ґанґстер, чоловік крутий і брутальний. Якщо так, то й він буде чоловіком крутим і брутальним. Грабунок із застосуванням насильства. Маска? Револьвер? Але йому потрібна публіка – він повинен роздобути собі публіку. Але потім у вирішальну хвилину роль заводить його надто далеко – він уже не грабіжник. Він – убивця. Він стріляє – сліпо, навмання…

Інспектор Кредок радо вхопився за слово:

– Ви сказали «сліпо», полковнику Істербрук. А вам не спадало на думку, що він стріляв умисне, цілячись у певну людину – тобто в міс Блеклок?

– Ні, ні. Він просто зірвався, як я вже сказав, – зірвався сліпо і став стріляти навмання. І це примусило його отямитися. Його куля влучила в когось – то була тільки подряпина, але він цього не знав. Він раптово приходить до тями. Усе те, що він поки що тільки собі уявляв, виявилося реальним. Він стріляв у когось – і можливо, когось убив… Йому кінець. І, либонь, у стані сліпої паніки він спрямовує револьвер на себе.

Полковник Істербрук зробив паузу, прочистив горло й, цілком задоволений собою, сказав:

– Це ж очевидно, як білий день, це ж цілком очевидно.

– Як чудово, – сказала місіс Істербрук, – що ти точно знаєш, як усе сталося, Арчі.

Її голос аж потеплів від щирого захвату.

Інспектор Кредок теж був у захваті від цієї блискучої теорії, однак не захотів відразу визнати її слушність.

– А де саме ви були в кімнаті, полковнику Істербрук, коли почалася стрілянина?

– Я стояв зі своєю дружиною – у центрі, поруч зі столом, на якому стояли квіти.

– Я вхопилася за твою руку, правда ж, Арчі, коли це сталося? Була налякана до смерті. Я б цього не витримала, якби не твоя рука.

– Моя бідолашна кицю, – грайливо сказав полковник.

V

Інспектор знайшов міс Гінчкліф біля свинарника.

– Які це чудові створіння, свині, – сказала міс Гінчкліф, чухаючи зморщену рожеву спинку. – Цей кабанчик добре вгодований, чи не так? На Різдво матимемо смачний бекон. То що ви хочете довідатися від мене? Я вже сказала вашим людям учора ввечері, що не маю найменшого уявлення, хто був той чоловік. Ніколи не бачила, щоб він шастав у цій місцевості. Наша міс Моп каже, він прийшов сюди з Меденгем-Велса, він там служив в одному з великих готелів. Чому він не напав на когось у тому місті, якщо йому так хотілося? Не треба було тарабанитися так далеко.

На це Кредок не мав чим заперечити – і розпочав свій допит.

– Де ви були в ту мить, коли відбувся інцидент?

– Інцидент! Такі інциденти якщо й бувають, то лише на війні. Там я їх бачила – ще й не такі! То вас цікавить, де я була, коли розпочалася стрілянина? Це ви хочете знати?

– Так.

– Я стояла, прихилившись до каміна й покладаючи надії на Бога, що хтось незабаром дасть мені чогось випити, – відразу відповіла міс Гінчкліф.

– Ви думаєте, постріли були зроблені наосліп чи той, хто стріляв, ретельно цілився в якусь конкретну особу?

– Ви маєте на увазі Леті Блеклок? Звідки мені, у біса, знати? Надзвичайно важко буває зрозуміти, якими були ваші справжні відчуття або що сталося насправді, після того як усе закінчилося. Я знаю тільки, що світло погасло і що ліхтар закрутився над нами, засліпивши нас усіх, а потім гримнули постріли, і я собі подумала: «Якщо цей клятущий молодий бевзь Патрік Сімонс грається із зарядженим револьвером, то він у когось влучить».

– Ви думали, то був Патрік Сімонс?

– Це здавалося вельми ймовірним. Едмунд Светенгем – хлопець розумний, він пише книжки, і йому нема коли вдаватися до таких дурних витівок, а старий полковник Істербрук не знайшов би в цьому нічого кумедного. Але Патрік – хлопець дикий. Проте я ладна попросити в нього вибачення за таке припущення.

– А ваша подруга теж думала, що то був Патрік Сімонс?

– Мерґатройд? Ви ліпше самі запитайте в неї про це. Проте не думаю, щоб ви чогось від неї домоглися. Вона на протилежному кінці саду. Я покличу її, якщо хочете.

Міс Гінчкліф підвищила свій і так могутній голос до справжнього реву:

– Гей, Мерґатройд!..

– Іду, – почувся у відповідь тоненький крик.

– Поквапся! Поліція… – проревіла міс Гінчкліф.

Міс Мерґатройд прибігла жвавим клусом, добряче засапавшись. Оборка спідниці в неї надірвалася, волосся вибилося з-під погано приладнаної сіточки, а її кругле добродушне обличчя сяяло.

– Ви зі Скотленд-Ярду? – запитала вона, відсапуючись. – У мене й на гадці не було, що ви прийдете. Бо інакше я б не виходила з дому.

– Нашу справу ще не передали до Скотленд-Ярду, міс Мерґатройд. Я інспектор Кредок із Мілчестера.

– Дуже приємно це чути, – недоречно бовкнула міс Мерґатройд. – Ви знайшли якісь ключі?

– Де ти була під час злочину, ось що йому треба знати, Мерґатройд, – сказала міс Гінчкліф.

Вона підморгнула Кредоку.

– Ой, лишенько, – видихнула міс Мерґатройд. – Розумію. Мені треба було підготуватися до цього запитання. Адже йдеться про моє алібі. Дайте-но хвилину подумати… Атож, я була разом з усіма іншими.

– Біля мене тебе не було, – сказала міс Гінчкліф.

– Невже й справді, Гінч, мене з тобою не було? Атож, і справді не було, тепер я все пригадала. Я милувалася хризантемами. Хоч, сказати правду, ті квіти були досить-таки хирляві. А потім усе й сталося – хоч я й не зрозуміла до пуття, а що ж саме сталося, – тобто я не второпала, чи сталося щось, чи ні. Я й на мить не могла собі уявити, що то був справжній револьвер – але всім було так незатишно в темряві, а тут іще й той страхітливий вереск. Я все зрозуміла хибно, не так, як воно насправді було. Я думала, її вбивають, – це я про ту дівчину-біженку. Думала, їй перерізали горлянку десь там, у холі. Я не думала, що то він – тобто я навіть не знала, що там з’явився якийсь чоловік. Я лише почула голос, ви знаєте, і той голос наказав: «Підійміть руки вгору, будь ласка».

– Він наказав: «Усім руки вгору!» – поправила її міс Гінчкліф. – І ніякого «будь ласка» там не було.

– Так жахливо думати, що поки та дівчина не зарепетувала, я фактично тішилася тим, що відбувається. Лише перебувати в темряві було дуже незручно, і хтось наступив мені на мозолю. Я там мало не померла. Ви щось іще хочете довідатися від мене, інспекторе?

– Ні, – сказав інспектор Кредок, подивившись на міс Мерґатройд із великим сумнівом у погляді. – Не думаю, щоб із ваших свідчень була якась користь.

У її подруги вихопився регіт, схожий на гавкіт собаки.

– Він записав тебе на плівку, Мерґатройд.

– Але ж, Гінч, я докладала всіх зусиль, аби розповісти йому все, що знаю, – промовила міс Мерґатройд.

– Йому не те треба, – сказала міс Гінчкліф.

Вона подивилася на інспектора.

– Якщо ви дотримуєтеся географічного принципу, то думаю, наступним місцем вашого візиту буде будинок вікарія. Можливо, ви там щось і роздобудете. Місіс Гармон буде наступною. Вона має вигляд украй неуважної – але іноді мені здається, що в неї є трохи мізків. Може, не так багато, але вони є.

Коли інспектор та сержант Флетчер пішли, Емі Мерґатройд сказала, намагаючись перевести дух:

– О, Гінч, я, певно, наговорила дурниць? Я була така схвильована і збуджена.

– Не переживай, – з усмішкою відповіла міс Гінчкліф. – Загалом, я сказала б, ти відповідала дуже добре.

VІ

Інспектор Кредок оглянув велику обшарпану й занедбану кімнату з приємним відчуттям. Вона дуже нагадувала йому власний дім у Камберленді. Злинялі шпалери, великі обшарпані стільці, то там, то там розкидані квіти й книжки, спанієль у кошику. Місіс Гармон, з її неуважним виглядом, із безладом, що панував у домі, та з її приязним обличчям, також здалася йому жінкою симпатичною.

Але вона відразу сказала йому цілком відверто:

– Я нічим не зможу допомогти вам. Бо я тоді заплющила очі. Терпіти не можу, коли мені світять просто в обличчя. А коли гримнули постріли, то я заплющила їх іще міцніше. І подумки побажала, щоб це вбивство було тихим. Я не люблю ані вилясків, ані гуркотнечі.

– Отже, ви нічого не бачили, – сказав інспектор, поглянувши на неї з усмішкою. – Але ж ви щось чули?

– О так, інспекторе, там було що чути. Двері, які відчинялися та зачинялися, люди, що базікали всілякі дурниці й важко дихали, і наша люба Міці, яка верещала так пронизливо, ніби з неї під високим тиском випускали пару, і бідолашна Банні, чиї зойки були схожі на зойки кроля, що потрапив до пастки. І всі штовхалися та падали, перечіпаючись одне об одного. Проте, коли найстрахітливіші звуки стихли, я розплющила очі. На той час усі вже були в холі, зі свічками в руках. А потім увімкнулося світло, і несподівано все стало таким, як і було, – тобто не зовсім таким, як і було, проте ми знову стали самими собою, а не людьми в темряві. Люди в темряві дуже відрізняються від звичайних людей, чи не так?

– Думаю, я розумію, що ви маєте на увазі, місіс Гармон.

Місіс Гармон усміхнулася йому.

– І тут я побачила і його, – сказала вона. – Чужоземець, чимось схожий на ласку, рожевий і ніби здивований, він лежав там мертвий, а його револьвер лежав поруч із ним. Мені здалося, – о, мені справді так здалося, – що та картина не мала глузду.

Вона не мала глузду і для інспектора теж.

Ця історія вселяла йому тривогу.

Розділ восьмий

На сцену подій виходить міс Марпл

І

Кредок поклав надрукований на машинці рукопис із кількома розповідями допитуваних людей перед головним констеблем. Цей останній одержав телеграму, надіслану швейцарською поліцією.

– Отже, він уже був на обліку в поліції, – сказав Райдсдейл. – Так я й думав.

– Нічого дивного, сер.

– Крадіжка коштовностей… так, так… фальшування… так, чеки… Повний пройдисвіт…

– Атож, сер, але все по-дрібному.

– Маєш рацію. А від дрібних речей недалеко й до великих.

– Мене дещо непокоїть, сер.

Головний констебль підвів голову.

– Ти чимось стривожений, Кредоку?

– Так, сер.

– Чому? Тут усе абсолютно ясно. Чи ти не згоден? Ану погляньмо, що розповідають усі ці люди, з якими ти розмовляв.

Він поклав рапорт перед собою і швидко його переглянув.

– Те, що й завжди, – безліч непослідовностей та суперечностей. Різні розповіді різних людей, що перебувають під стресом, ніколи не узгоджуються між собою. Проте головна картина здається цілком очевидною.

– Я знаю, сер, – але ця картина здається мені не зовсім переконливою. Якщо ви розумієте, про що я кажу, – то це картина хибна.

– Що ж, розгляньмо факти. Руді Шерц сів о п’ятій двадцять на автобус від Меденгема до Чипінґ-Клеґорна. Про це свідчить водій автобуса та двоє пасажирів. Від автобусної зупинки він пройшов до будинку «Літл-Педокс». Увійти в дім для нього не становило жодних труднощів – певно, він скористався парадними дверима. Він напав на гурт гостей, погрожуючи їм револьвером, зробив два постріли, один із яких злегка дряпнув вухо міс Блеклок, потім убив себе третім пострілом, чи то випадково, чи умисне – ми не маємо достатніх доказів, щоб це з’ясувати. Причини, чому він зробив те, що зробив, видаються вкрай непереконливими, я з вами згоден. Але чому – це не те запитання, на яке ми повинні шукати відповідь. Журі присяжних само вирішить, що то було: самогубство чи смерть унаслідок нещасливого випадку. Хоч би який був вердикт журі, для нас він матиме однакове значення. Ми зможемо підвести під цією справою риску.

– Тобто погодитися з психологічними теоріями полковника Істербрука, – похмуро кинув Кредок.

Райдсдейл усміхнувся.

– Зрештою, полковник і справді має великий досвід, – сказав він. – Я терпіти не можу психологічного жаргону, який так полюбляють сьогодні застосовувати куди треба й куди ні, – але цілком знехтувати ним ми не можемо.

– Я досі відчуваю, що нам малюють хибну картину, сер.

– Чи маєте ви якісь підстави вважати, що хтось із допитаних вами у Чипінґ-Клеґорні людей вам набрехав?

Кредок завагався.

– Я думаю, дівчина-чужоземка знає більше, аніж говорить. Та, можливо, я ставлюся до неї упереджено.

– Ви припускаєте, що вона в якийсь спосіб була пов’язана з тим хлопцем? Що це вона впустила його в дім? І привела на місце події?

– Щось у такому дусі. Я не схильний цілком заперечувати її участь. Але в такому разі не можна не припустити, що в домі справді було щось цінне, гроші або коштовності, а таке припущення суперечить зібраним свідченням. Міс Блеклок заперечила його з усією категоричністю. Так само й інші. Таким чином, ми доходимо висновку про існування в домі цінностей, про які нікому не було відомо…

– Справжній сюжет для детективу-бестселера.

– Я згоден, сер, це здається безглуздим. Не менш безглуздим, аніж переконаність міс Баннер у тому, що мала місце очевидна спроба Шерца вбити міс Блеклок.

– Але ж ті факти, які ви про неї наводите, і зі слів самої міс Баннер…

– О, я згоден із вами, сер, – швидко урвав Кредок свого начальника, – вона вкрай ненадійний свідок. Надзвичайно помислива. Хто завгодно може накинути їй будь-яку думку – але цікаво, що тут ідеться про її власну теорію, ніхто їй її не намагався накинути. Усі інші заперечують її. Тож очевидно, вона пливе проти течії. Це її особисте враження.

– А чому Руді Шерцу захотілося вбити міс Блеклок?

– Ось у цьому й головоломка, сер. Я не знаю. Міс Блеклок також не знає – якщо тільки вона не набагато краща брехуха, аніж я думаю. Ніхто не знає. Тому ми маємо підстави припустити, що це припущення хибне.

Він зітхнув.

– Не занепадай духом, Кредоку, – сказав головний констебль. – Сьогодні я поведу тебе на обід із самим сером Генрі. Найліпший із тих, які можна замовити в готелі «Роял Спа» в Меденгем-Велсі.

– Дякую вам, сер, – сказав Кредок із легким подивом у голосі.

– Річ у тім, що ми одержали листа… – він урвав мову, коли Генрі Клітерінґ увійшов до кімнати. – А, ви вже тут, Генрі.

Сер Генрі цілком неофіційним тоном сказав:

– Вітаю тебе, Дермоте.

– У мене є дещо для вас, Генрі, – сказав головний констебль.

– Що саме?

– Лист від старої кицьки. Вона зупинилася в готелі «Роял Спа». Й обіцяє повідомити нам щось таке, що може нас зацікавити у зв’язку з подіями в Чипінґ-Клеґорні.

– Ось бачите, які вони, старі кицьки, – з тріумфом у голосі промовив сер Генрі. – Що я вам казав? Вони все чують. Вони все бачать. І всупереч старовинній притчі люблять полихословити. А що саме помітила ця старенька, якій заманулося написати вам?

Райдсдейл розгорнув листа.

– Вона пише, як моя бабуся, – поскаржився він. – Її почерк нагадує почерк павука з вимоченими в чорнилі лапами, а до того ж вона ще й підкреслює фрази. Їй би, звісно, дуже не хотілося забирати наш дорогоцінний час, та вона щиро сподівається надати нам бодай маленьку допомогу, і таке інше, і таке інше. Як же її звуть? Джейн і щось подібне до Марпл – ні, Марпл – Джейн Марпл.

– Та нехай мене грім поб’є! – вигукнув сер Генрі, – невже таке може бути? Джордже, та це ж моя власна, моя особлива, єдина й неповторна кицька! Найкраща з усіх старих кицьок. І вона якось примудрилася потрапити до Меденгем-Велса, замість спокійно жити собі вдома, у Сент-Мері-Мід, вона приїхала сюди саме в той час, коли тут відбулося вбивство, яке навряд чи пощастить розплутати без її допомоги. Отже, вона матиме тут чим навтішатися – її чекає нерозгадане й таємниче вбивство!

– Що ж, Генрі, якщо так, то я згоден побачити твоє чудо, – з іронією промовив Райдсдейл. – Ходімо! Ми пообідаємо в «Роял Спа» й побазікаємо з твоєю старою леді. Кредок, бачу, налаштований вельми скептично.

– Зовсім ні, сер, – чемно відказав Кредок.

Він подумав, що іноді його хрещений батько заходить надто далеко у своїх химерах.

ІІ

Міс Джейн Марпл була майже такою самою, якою уявив її собі Кредок. Лише набагато лагідніша й набагато старша. Вона здавалася дуже старою. У неї було білосніжне волосся, рожеве зморшкувате обличчя й добрі невинні сині очі, і вона була закутана в м’яку вовну. Вовна обгортала її плечі у формі плаща, і вовна лежала в неї на колінах, бо вона, як згодом з’ясувалося, плела теплу пелюшку для немовляти.

Побачивши сера Генрі, вона була сама не своя від радощів і дуже збентежилася та зашарілася, коли її відрекомендували головному констеблю й детективові-інспектору Кредоку.

– Яка я рада, сер Генрі, ви навіть уявити собі не можете, яка це для мене радість… Як давно ми з вами не бачилися… Атож, ревматизм – це моє справжнє лихо. Останнім часом мені стало набагато гірше. Звісно, я не змогла б дозволити собі оселитися в цьому готелі, але Раймонд – мій небіж Раймонд, сподіваюся, ви його пам’ятаєте…

– Усім відоме його ім’я.

– Атож, мій любий хлопчик досяг такого успіху зі своїми книжками – він пишається тим, що ніколи не написав чогось неприємного. Мій любий небіж наполіг, що оплатить усі мої витрати. А його люба дружина також зробила собі ім’я як художниця. Вона здебільшого малює глечики із зів’ялими квітами та зламані гребінці на підвіконнях. Я не наважуюся їй про це казати, адже й досі захоплююся творчістю Блера Лейтона та Альми Тадеми. Але я надто багато базікаю. І боюся, щоб головний констебль – ніколи не сподівалася, що ви познайомите мене з ним, – не нарікав, що я забрала в нього стільки часу.

«Пустопорожня базіка», – роздратовано подумав детектив-інспектор Кредок.

– Ходімо до приватної кімнати менеджера, – сказав Райдсдейл. – Там нам буде зручніше поговорити.

Коли міс Марпл виплуталася з вовни й зібрала свої плетільні дротики, вона пішла за ними, перепрошуючи та протестуючи, до затишної вітальні містера Роулендсона.

– А зараз, міс Марпл, розкажіть, що ви хочете нам повідомити, – запитав головний констебль.

Міс Марпл перейшла до суті справи з несподіваною лаконічністю.

– Я про чек, – сказала вона. – Він його виправив.

– Він?

– Я маю на увазі молодика, що сидів тут за конторкою адміністратора, того самого, що, як мені стало відомо, влаштував напад на приватний дім, а потім наклав на себе руки.

– То він виправив чек, ви кажете?

Міс Марпл кивнула головою.

– Так. Ось він у мене. – Вона дістала чек із сумочки й поклала його на стіл. – Він надійшов сьогодні з банку разом з іншими моїми чеками. Як бачите, це був чек на сім фунтів, але він виправив його на сімнадцять. Перед сімкою поставив одиницю, а до слова «сім» додав майстерно поставлену кляксу, яка нібито закрила другу половину слова «сімнадцять». Справді зроблено дуже вправно. Певно, він уже мав у цьому ділі чималу практику. Чорнило те саме, бо я виписувала чек, стоячи за конторкою. Я переконана, що він робив так частенько раніше, ви зі мною згодні?

– Цього разу він обрав не ту людину для своїх фокусів, – зауважив сер Генрі.

Міс Марпл ствердно кивнула головою.

– Атож, не ту. Боюся, він ніколи не став би досконалим злодієм. Зі мною він явно дав маху. Молода, заклопотана справами жінка або закохана дівчина – ось ті люди, які виписують чеки на різні суми й ніколи потім не зазирають до своїх чекових книжок. Але обравши для своїх махінацій стару жінку, яка мусить рахувати кожен пенні і яка виробила таку звичку, він припустився дуже серйозної помилки. Сімнадцять фунтів – це така сума, на яку я ніколи не виписую чек. Двадцять фунтів – це кругла сума, яку я відкладаю на платню слугам і на книжки. Що ж до моїх особистих витрат, то на них я зазвичай виділяю сім фунтів – раніше я виділяла сім, але відтоді ціни так підстрибнули вгору, що доводиться виділяти більше.

– А чи не нагадав він вам когось? – запитав сер Генрі з лукавим блиском в очах.

Міс Марпл усміхнулася й похитала головою, насварившись на нього пальцем.

– Ох, ви ж і жартівник, сер Генрі. Звичайно ж, нагадав. Фреда Тайлера в рибній крамниці. Він завжди пропускав одиницю в колонці шилінгів. Сьогодні ми їмо так багато риби, що на неї доводиться виписувати надто довгий чек. Тому Фред завжди мав у своїй кишені з десяток шилінгів, яких йому вистачало на те, щоб купити собі кілька краваток і повести Джесі Спреґі (дівчину з мануфактурної крамниці) в кіно. Ці молоді бевзі так і прагнуть поцупити все, що погано лежить. Отже, я ще не встигла прожити тут і тиждень, а вже побачила помилку зі своїм чеком. Я сказала про це молодикові, і він довго перепрошував й здавався дуже засмученим, але я тоді сказала самій собі: «У тебе надто нерухомі очі, молодий чоловіче».

– А коли я кажу, що в когось нерухомі очі, – провадила міс Марпл, – то це означає, що вони дивляться прямо на тебе й ніколи ані кліпають, ані ковзають убік.

Кредок зробив несподіваний схвальний рух. Він пригадав Джіма Келлі, одного вельми вправного шахрая, якого йому зовсім нещодавно пощастило посадити за ґрати.

– Руді Шерц мав досить погану славу, – сказав Райдсдейл. – Ми з’ясували, що він був на обліку в поліції у Швейцарії.

– Отже, на батьківщині йому стало непереливки, і він приїхав сюди за фальшивими документами? – запитала міс Марпл.

– Саме так, – відповів Райдсдейл.

– Він ходив із маленькою рудою офіціанткою з гриль-бару, – сказала міс Марпл. – Проте я не думаю, що її серце розбите. Їй просто захотілося чогось «іншого», а він мав звичай дарувати їй квіти та шоколад, чого від наших англійських хлопців не дочекаєшся. Вона розповіла вам усе, що знає? – запитала міс Марпл, обертаючись до Кредока. – Чи ще не все?

– Я не певен, що все, – обережно відповів Кредок.

– Гадаю, незабаром вона все скаже, – промовила міс Марпл. – Вона дуже стривожена. Принесла мені вуджену рибу замість оселедця сьогодні вранці й забула глечик із молоком. Зазвичай вона чудова офіціантка. Атож, вона стривожена. Вона боїться, що її примусять давати свідчення або щось таке. Але я сподіваюся, – і погляд її щирих синіх очей ковзнув по чоловічих пропорціях та вродливому обличчю детектива-інспектора Кредока з правдивим жіночим вікторіанським схваленням, – що ви зможете переконати її розповісти вам усе, що вона знає.

Детектив-інспектор Кредок зашарівся, а сер Генрі засміявся.

– Це може бути важливо, – сказала міс Марпл. – Він міг сказати їй, хто це був.

Райдсдейл витріщився на неї.

– Кого ви маєте на увазі?

– Я так погано вмію висловлювати свої думки. Хто намовив його зробити це, ось що я мала на увазі.

– То ви вважаєте, що хтось його намовив?

Очі міс Марпл зробилися великі від подиву.

– Але ж звичайно! Перед нами симпатичний молодик, який шахрує трохи там, а трохи там – виправляє чек на дрібну суму, можливо, іноді дозволяє собі поцупити невеличку прикрасу, якщо її десь забуто, або трохи грошей із каси – одне слово, вдається лише до дрібних крадіжок. Завжди має напохваті трохи грошей, щоб мати змогу добре вдягтися, зробити подарунок дівчині та інші такі дрібнички. І раптом нападає на кімнату, у якій повно людей, і стріляє там у когось. Він ніколи не робив нічого подібного, ніколи! Він був не такою людиною. Така його поведінка не має глузду.

Кредок судомно втягнув повітря у груди. Саме ці слова сказала Летиція Блеклок. Те саме сказала й дружина вікарія. І його ж таки змагало дедалі сильніше відчуття: це не має глузду. А тепер те саме сказала стара кицька сера Генрі, і в її тонкому старечому голосі пролунала абсолютна переконаність.

– Можливо, у такому разі, міс Марпл, – сказав він, і в його голосі несподівано пролунали агресивні нотки, – ви нам розповісте, що ж там усе-таки трапилося?

Вона обернула до нього здивоване обличчя.

– Але звідки я маю знати, що там трапилося? У газеті було повідомлення – але з нього можна довідатися так мало! Тут можна дещо припустити, звичайно, але для цього нам бракує адекватної інформації.

– Джордже, – сказав сер Генрі, – чи не буде великим порушенням закону, якщо ви дозволите міс Марпл прочитати рапорт про матеріали допитів, які містер Кредок здійснив у Чипінґ-Клеґорні?

– Може, це й буде певним порушенням, – сказав Райдсдейл, – але я не зможу зайти далеко, якщо дотримуватимуся всіх інструкцій. Нехай прочитає. Мені цікаво буде почути, що вона скаже.

Міс Марпл була вкрай збентежена.

– Боюся, ви даремно послухали сера Генрі. Сер Генрі занадто добрий. Він, либонь, надто переоцінює ті невеличкі послуги, які я надавала йому в минулому. Насправді я не наділена якимись помітними обдаруваннями – крім, можливо, певного знання людської природи. Люди, як я вважаю, схильні бути надто довірливими. А щодо мене, то, боюся, я завжди віддаю перевагу найгіршому з варіантів того, що сталося. Я не бачу там нічого позитивного. Але подальші події надто часто доводять, що я мала рацію.

– Читайте, – сказав Райдсдейл, підсунувши до неї купу аркушів. – Це не забере у вас багато часу. Зрештою, усі ці люди схожі на вас – ви мусите знати багато таких, як вони. Ви маєте змогу помітити щось таке, чого ми не помітили. Гадаю, ми цю справу скоро закриємо. Тож цікаво буде довідатися думку аматора про неї, перш ніж ми передамо її в архів. Не стану від вас приховувати, що Кредок незадоволений. Він, як і ви, вважає, що справа не має глузду.

Запала тиша, поки міс Марпл читала папери. Нарешті вона відсунула вбік списані аркуші.

– Це дуже цікаво, – сказала вона, зітхнувши. – Як усе-таки по-різному люди розповідають – і думають – про одне й те саме. Як по-різному бачать речі – чи принаймні вірять у те, що вони їх бачать. І як важко відкрити істину, адже більшість речей уявляються такими банальними, а якщо котрась із них не банальна, то її буває знайти важче, аніж голку в копиці сіна.

Кредок відчув напад розчарування. На якусь мить або дві йому раптом здалося, що сер Генрі має рацію щодо цієї дивакуватої старої дами. Вона могла б щось відчути – адже старі люди іноді бувають дуже проникливі. Так, наприклад, він ніколи нічого не міг приховати від своєї старої тітки Емми. Вона зрештою зізналася в тому, що в нього ставав кривим ніс, коли він мав намір збрехати.

Але крім кількох банальностей, знаменита міс Марпл сера Генрі нічого не могла сказати. Він відчув роздратування і сказав досить грубо:

– Істина полягає в тому, що факти незаперечні. Хоч би як не узгоджувалися між собою окремі деталі, про які розповідали ці люди, усі вони бачили одне й те саме. Вони бачили чоловіка в масці з револьвером і ліхтарем, який відчинив двері і тримав їх відчиненими, і незалежно від того, що він сказав: «Руки вгору!» чи: «Гаманець або життя!» чи будь-яку іншу подібну фразу, вони його бачили.

– Але ж даруйте, – лагідно заперечила міс Марпл, – насправді вони нічого не могли бачити…

Кредокові перехопило подих. Вона все зрозуміла! Хай там як, а вона справді прониклива. Він випробував її своєю самовпевненою риторикою, але вона на це не піддалася. Атож, факти поки що залишалися фактами, а те, що сталося, тим, що сталося, але ж вона зрозуміла, як і він зрозумів, що люди, котрі бачили озброєного чоловіка, який напав на них, насправді не могли взагалі його бачити.

– Якщо я все правильно зрозуміла, – сказала міс Марпл, і її рожеві щоки порожевіли, а в очах з’явився вираз суто дитячої втіхи, – на той час у холі не було світла й на сходах його теж не було.

– Ні, не було, – підтвердив Кредок.

– Отже, якщо чоловік стояв у дверях і спрямував потужний промінь ліхтаря в кімнату, то ніхто нічого не міг побачити, крім ліхтаря, чи не так?

– Ні, не міг. Я здійснював такий слідчий експеримент.

– І тому, коли декотрі зі свідків запевняють, що вони бачили чоловіка в масці й усяке таке інше, то хоч вони цього й не усвідомлюють, а проте вони повертаються до того, що вони бачили потім – коли світло знову загорілося. А тому все чудово вкладається в ту теорію, що Руді Шерц був, я думаю, «підставним персонажем» у тому розумінні, якого я надаю цьому виразу.

Райдсдейл подивився на неї з таким подивом на обличчі, аж вона зашарілася ще густіше.

– Можливо, я застосувала неправильний термін, – промурмотіла вона. – Я не дуже тямлю в американізмах і розумію, що вони змінюються дуже швидко. Я запозичила цей термін з одного оповідання містера Дешіела Гемета. (Мій племінник Раймонд каже, що він перебуває на самій вершині того дерева, яке називають «жорстким» стилем літератури.) «Підставний персонаж», якщо я правильно розумію, це той, кого звинувачують у злочині, скоєному кимось іншим. Руді Шерц, як мені здається, належить саме до таких людей. Досить дурний, як ви знаєте, але жадібний і, мабуть, надзвичайно довірливий.

Райдсдейл сказав, поблажливо усміхаючись:

– Ви припускаєте, його хтось намовив прийти й стріляти по кімнаті, у якій було повно людей? Не думаю, щоб він так просто на це погодився.

– Я думаю, йому сказали, що то буде жарт, – промовила міс Марпл. – Йому за це заплатили, звісно. Заплатили за те, щоб він помістив оголошення в газеті, щоб обстежив дім та як до нього доступитися, а в призначену ніч прийшов сюди, надів маску та чорний плащ і відчинив двері, вимахуючи ліхтарем і горлаючи: «Руки вгору!»

– А постріли з револьвера?

– Ні, ні, – сказала міс Марпл. – У нього револьвера ніколи не було.

– Але всі кажуть… – почав Райдсдейл і раптом замовк.

– Нічого дивного, – сказала міс Марпл. – Ніхто не міг бачити того револьвера, навіть якби він його мав. Але я не думаю, що він його мав. Гадаю, після того, як він вигукнув: «Руки вгору!», хтось непомітно підійшов ззаду до нього в темряві і двічі вистрелив понад його плечем. Це налякало його до смерті. Він круто обернувся, і коли зробив це, та інша особа вистрелила в нього, а потім випустила з руки револьвер, щоб він упав поруч із ним…

Троє чоловіків дивилися на неї. Сер Генрі м’яко сказав:

– Це можлива гіпотеза.

– Але хто той містер Х, який підійшов із темряви? – запитав головний констебль.

Міс Марпл кахикнула.

– Спробуйте випитати в міс Блеклок, хто хотів її вбити.

«Можна тільки похвалити стару Дору Баннер, – подумав Кредок. – Як завжди – інстинкт проти розуму».

– Отже, ви думаєте, то був умисний замах на життя міс Блеклок? – запитав Райдсдейл.

– Схоже на те, – сказала міс Марпл. – Хоч існують певні труднощі. Але зараз мене передусім цікавить, чи він кому-небудь не розповів про свою ситуацію. Я не маю найменшого сумніву, що той, хто вмовив Руді Шерца погодитися на його пропозицію, наказав йому також не розтуляти рота, але якщо він усе ж таки не витримав і щось комусь розповів, то найімовірніше то була його дівчина Мірна Геріс. І при тому він міг зронити бодай натяк про те, хто саме намовив його таке утнути.

– Я зараз піду поговорити з нею, – сказав Кредок, підводячись на ноги.

Міс Марпл кивнула головою.

– Так, зробіть це, інспекторе Кредок. Я почую себе трохи спокійнішою, коли ви з нею поговорите. Бо коли вона вам усе розповість, то знатиме, що тепер вона перебуває в більшій безпеці.

– У більшій безпеці?… Атож, я вас розумію.

Він вийшов із кімнати. Головний констебль сказав тактовно, проте з певним сумнівом:

– Ви примусили нас замислитися, міс Марпл.

ІІІ

– Пробачте мені, пробачте, – сказала Мірна Геріс. – Я дуже вдячна вам за те, що ви не гніваєтеся на мене. Але ви розумієте, моя мати належить до таких людей, які можуть зчинити бучу з чого завгодно. А хіба ж не могло здатися, що я – як то кажуть – була його співучасницею (вона вжахнулася, коли почула це слово зі своїх власних уст). – Тобто я хочу сказати, ви могли б ніколи не повірити, що я думала про це лише як про розвагу або жарт.

Інспектор Кредок повторив запевнення, завдяки яким йому пощастило зламати опір Мірни.

– Гаразд, я вам усе розповім. Але ви обіцяєте не притягувати мене до відповідальності, щоб не лякати маму? Усе почалося з того, що Руді скасував побачення зі мною. У той вечір ми домовилися піти в кіно, а він потім сказав, що не може піти, і я опинилася в дурній ситуації – бо, зрештою, він мене запросив, і я не бажаю терпіти, щоб якийсь чужоземець так безцеремонно зі мною поводився. А він сказав, що це не його провина, проте я відповіла, що не вірю йому, і тоді він признався, що увечері він добре розважиться та ще й отримає добрі гроші. «Хочеш мати наручний годинник?» – запитав мене він. А я запитала в нього, що то буде за розвага, і тоді він мені розповів, що десь буде влаштована вечірка, і йому доручено там зіграти роль брутального грабіжника. Він попросив мене нікому не розповідати про це. Потім показав оголошення, яке опублікував у газеті, і я довго сміялася. Він говорив про це з деякою зневагою. Мовляв, ідеться про суті дурниці – але такими ми є, англійці. Мовляв, ми ніколи не стаємо дорослими – і, звичайно ж, я запитала, що він має на увазі, намагаючись так принизити нас, – і ми зчинили сварку, однак помирилися досить швидко. Але ви повинні мене зрозуміти, сер: коли я прочитала про ту подію, і то був аж ніяк не жарт, і Руді когось застрелив, а потім і сам застрелився, – я, звісно, геть розгубилася й не знала, що мені робити і як мені бути. Я подумала, коли скажу вам, що я про все знала заздалегідь, то створиться враження, ніби я брала участь у тій змові. Але я справді подумала, що то жарт, коли він мені про це сказав. І не мала найменшого сумніву, що саме про це йшлося, і навіть не бачила, щоб у нього був револьвер. Він ніколи мені не розповідав про револьвер.

Кредок заспокоїв її, а потім поставив їй найголовніше запитання:

– Але чи сказав він вам, хто замислив ту розвагу?

Але тут його чекала повна невдача.

– Він ніколи не казав мені, хто його на все це намовив. Я думаю, ніхто його не намовляв. То була його власна вигадка.

– Він не згадував про якесь ім’я? Чоловіче або жіноче?

– Він не сказав нічого, крім того, що буде нажаханий зойк. «Я посміюся, дивлячись на їхні обличчя». Ось що він мені сказав.

«Йому недовго довелося сміятися», – подумав Кредок.

ІV

– Це лише теорія, – сказав Райдсдейл, коли вони їхали назад до Меденгема. – Жодні факти її не підтримують. Може, просто відкинемо її як умоглядні фантазії старої діви, та й по всьому?

– Я так не робив би, сер.

– Усе це дуже малоймовірно. Таємничий «Ікс» раптом виникає в темряві позаду нашого швейцарського приятеля. Звідки він з’явився? Хто він такий? Де він був?

– Він міг увійти крізь бічні двері, – сказав Кредок, – відразу по тому, як увійшов Шерц. Або, – додав він повільно, – він міг увійти з кухні.

– Тобто вона могла увійти з кухні, ти це хотів сказати?

– Атож, сер, таку можливість виключати не слід. Мене дуже не задовольняє поведінка тієї дівчини. Вона не вселяє мені довіри. Усі ті зойки та істерика вельми схожі на театр. Вона могла домовитися з тим молодим хлопцем, впустити його в дім у слушну хвилину, влаштувати всю ту виставу, застрелити його, прибігти назад до їдальні, схопити в руки срібло та замшу для її протирання й розпочати свій вереск.

– Проти цього ми маємо той факт – ее… як же його звуть – ага, Едмунд Светенгем каже, що ключ був устромлений із зовнішнього боку дверей, і він мусив випустити її назовні. Чи існують іще якісь двері в тій частині будинку?

– Так, там є двері до задніх сходів та кухні, розташовані під самими сходами, але, схоже, ручка там відпала три тижні тому, і ніхто її досі не прилаштував. Тому відчинити там двері поки що неможливо. Мені ця версія видається цілком вірогідною. Штир і дві ручки лежали на поличці за дверима в холі й були вкриті товстим шаром пороху, хоч, звичайно, професіонал зумів би відчинити ці двері, якби виникла потреба.

– Ти ліпше подивився б, чи в порядку папери в тієї дівчини. Але мені здається, що вся ця версія має надто теоретичний характер.

Головний констебль знову подивився на свого підлеглого запитальним поглядом. Кредок спокійно відповів:

– Розумію вас, сер, і, звичайно, якщо ви вважаєте, що справу слід закрити, я закрию її. Але я був би вам вельми вдячний, якби ви мені дозволили попрацювати над нею довше.

На подив Кредока головний констебль сказав спокійним і схвальним голосом:

– Ти молодець.

– Треба ще буде попрацювати з револьвером. Якщо ця теорія правильна, то револьвер не належав Шерцу, а тому ніхто не зможе підтвердити, що Шерц коли-небудь мав револьвер.

– Це німецька модель.

– Я знаю, сер. Але наша країна завалена континентальними моделями револьверів. Усі американці були ними озброєні та й наші хлопці теж. Ця дорога нікуди нас не приведе.

– Твоя правда. Можеш запропонувати якісь інші лінії розслідування?

– Повинен бути мотив. Якщо в цій теорії щось є, то виходить, подія, яка сталася в п’ятницю, не була ані простим жартом, ані спробою збройного пограбування, а холоднокровною спробою вбивства. Хтось намагався вбити міс Блеклок. Але чому? Мені здається, що коли хтось і знає відповідь на це запитання, то тільки сама міс Блеклок.

– Я так розумію, вона вже вилила холодний душ на це припущення?

– Вона вилила холодний душ на припущення, що Руді хотів убити її. І вона мала цілковиту рацію.

– І нам треба взяти до уваги ще одне, сер.

– Що саме?

– Хтось може спробувати її вбити знову.

– Така спроба, безперечно, підтвердить правдивість твоєї теорії, – сухо кинув головний констебль. – До речі, ти приглянь за міс Марпл.

– За міс Марпл? Навіщо?

– Я так розумію, вона живе в домі вікарія в Чипінґ-Клеґорні й приїздить двічі на тиждень на лікування в Меденгем-Велс. Здається місіс-не-пам’ятаю-як-її-звуть є дочкою давньої подруги міс Марпл. А в нашої старої кицьки справжня спортивна хватка. Життя не дарувало їй великих хвилювань, і розслідування вбивства – для неї неабияка розвага.

– Ліпше б вона не приїздила сюди, – сказав Кредок дуже серйозним голосом.

– Щоб не плуталася в тебе під ногами?

– Не в тому справа, сер, вона дуже мила старенька дама. Я не хотів би, аби з нею що-небудь трапилося… У тому випадку, якщо в нашій гіпотезі є бодай зерно істини.

Розділ дев’ятий

Про двері

І

– Пробачте, що я знову турбую вас, міс Блеклок…

– О, не переймайтеся. Слідство триває вже тиждень, і вам, сподіваюся, пощастило здобути якісь нові факти?

Детектив-інспектор кивнув головою.

– По-перше, міс Блеклок, Руді Шерц не був сином власника альпійського готелю в Монре. Він почав свою кар’єру, працюючи санітаром у Берні. У багатьох хворих там зникали в ту пору дрібні прикраси. Потім, під іншим прізвищем, він працював офіціантом на одному із зимових курортів. Там він навчився підробляти рахунки, вказуючи різні суми на різних копіях. Різницю він, звичайно, клав собі до кишені. Потім улаштувався на службу до одного з універмагів Цюриха. Поки він там працював, кількість крадіжок в універмазі значно перевищила середній рівень. І крали там, безперечно, не лише покупці.

– Тобто він був дрібним злодієм? – сухо кинула міс Блеклок. – І я не помилилася, коли дійшла висновку, що ніколи не зустрічала його раніше?

– Ви мали цілковиту рацію – немає жодного сумніву, що хтось показав йому на вас у готелі «Роял Спа», і він прикинувся, ніби впізнав вас. Швейцарська поліція стала виявляти надто великий інтерес до його сумнівної діяльності, і він приїхав сюди з цілим комплектом фальшивих документів і влаштувався на службу до готелю «Роял Спа».

– Атож, там є чим поживитися, – сказала міс Блеклок. – Там зупиняються дуже заможні люди, більшість із яких досить недбало ставляться до своїх чеків.

– Атож, – сказав Кредок. – Він сподівався зібрати там чималий урожай.

Міс Блеклок спохмурніла.

– Усе це можна зрозуміти, – сказала вона. – Але чого він приїхав до Чипінґ-Клеґорна? Невже він сподівався, що знайде тут кращу здобич, аніж у багатому готелі «Роял Спа»?

– Ви й далі стверджуєте, що у вашому домі не було нічого особливо цінного?

– Звичайно, не було. Якби там щось було, я б не могла не знати про це. Я запевняю вас, інспекторе, ми не володіємо ані якоюсь невідомою картиною Рембрандта, ані чимось таким.

– У такому разі виходить, що ваша подруга міс Баннер мала слушність? Він приїхав сюди, щоб напасти на вас.

– Атож, Леті, що я тобі казала?

– Дурниці, Банні.

– Але чи справді це дурниці? – висловив сумнів Кредок. – Думаю, ви знаєте, що це правда.

Міс Блеклок подивилася на нього важким поглядом.

– Давайте тоді говорити напрямки. Ви справді вірите в те, що той молодик приїхав сюди – попередньо опублікувавши оголошення в газеті, щоб половина сільського населення збіглася до нас у певний час у стані надзвичайного збудження…

– Але, може, він не хотів, щоб це сталося, – нетерпляче урвала її Дора Баннер. – Можливо, він хотів лише застерегти тебе – я, коли прочитала це оголошення, то й зрозуміла його як жахливе застереження, і я подумала саме про тебе, Леті. Побачивши ті моторошні слова: «Оголошується вбивство», я всіма кістками відчула, як це було страшно, бо якби в нього все вийшло, як він спланував, він застрелив би тебе й пішов геть і хто б коли довідався, хто то був?

– Це схоже на правду, – сказала міс Блеклок. – Але…

– Я знала, що те оголошення не було жартом, Леті. Я собі сказала: ні, це не жарт. А Міці – вона теж була до смерті налякана!

– До речі, про Міці, – сказав Кредок. – Я хотів би знати більше про цю молоду жінку.

– Її дозвіл на працю й документи в цілковитому порядку.

– Я в цьому не сумніваюся, – сухо відказав Кредок. – Документи Шерца теж були в цілковитому порядку.

– Але навіщо було Руді Шерцу вбивати мене? Схоже, ви зовсім не намагаєтеся пояснити це собі та мені, інспекторе Кредок.

– За Руді Шерцом міг стояти хтось інший, – спокійно промовив Кредок. – Ви про це не подумали?

Він застосував ці слова в метафоричному значенні, хоч йому й сяйнуло, що якщо теорія міс Марпл правильна, то вони відповідають дійсності і в прямому значенні. Хай там як, а вони не справили особливого враження на міс Блеклок, яка досі здавалася налаштованою скептично.

– Проблема залишається тією самою, – сказала вона. – Навіщо комусь може заманутися вбити мене?

– Саме цю відповідь я й сподіваюся отримати від вас, міс Блеклок.

– Я не можу вам її дати! Категорично не можу. У мене нема ворогів. Наскільки мені відомо, я завжди зберігала чудові стосунки зі своїми сусідами. Я не знаю нічиїх злочинних таємниць. Безглуздо навіть припустити, що комусь потрібна моя смерть. А якщо ви натякаєте на те, що Міці має стосунок до цього, то це теж абсурдно. Як міс Баннер щойно вам розповіла, та була налякана до смерті, коли побачила те оголошення в «Газеті». Вона хотіла тоді негайно покинути дім.

– Це могло бути лише хитрим ходом із її боку. Вона, либонь, знала, що ви вмовлятимете її залишитися.

– Звичайно, якщо ви дійдете якогось категоричного висновку, то ви знайдете на все готову відповідь. Але можу вас запевнити, що якби Міці раптом мене зненавиділа, вона могла б просто отруїти мою їжу, але не стала б ламати таку комедію. Сама думка про причетність Міці до цієї історії абсурдна. Я знаю, ви в поліції упереджено ставитеся до чужоземців. Міці може бути брехухою, але не холоднокровним убивцею. Ідіть і спробуйте пригрозити їй, якщо вважаєте за потрібне. Та коли вона піде звідси в нестямі від обурення або замкнеться, виючи, у своїй кімнаті, я попрошу вас приготувати мені обід. Місіс Гармон має намір прийти до мене на чай сьогодні пополудні зі старою леді, яка в неї живе, і я просила Міці зробити кілька тістечок – але, схоже, ви геть зіпсуєте їй настрій. Невже ви не можете запідозрити когось іншого?

ІІ

Кредок пішов на кухню. Він поставив Міці ті самі запитання, які ставив і раніше, й отримав ті самі відповіді.

Так, вона замкнула парадні двері незабаром після четвертої години. Ні, вона не завжди так робить, але в той день вона була дуже «знервована та схвильована через те жахливе оголошення». Зачинити бічні двері вона не могла, бо міс Блеклок і міс Баннер виходили крізь ті двері заганяти до сараю качок та годувати курчат, а місіс Геймс зазвичай також поверталася ними з роботи.

– Місіс Геймс каже, вона замкнула двері, коли повернулася о п’ятій тридцять.

– А, і ви вірити їй, ви їй вірити…

– А ви думаєте, їй не треба вірити?

– Яке має значення, що я думати? Мені ви все одно не повірити.

– А ви дайте нам шанс. То ви вважаєте, місіс Геймс не замкнула ті двері?

– Я думати, вона не стала замкнути їх.

– А чому ви так думаєте? – запитав Кредок.

– Той молодик працювати не сам-один. Ні, він знати, куди йому треба прийти, він знати, коли він прийти, він знати, коли двері бути для нього відчинені – відчинені навстіж.

– Що ви хочете цим сказати?

– Який різниця з того, що я сказати й чого не сказати? Ви однаково не слухати мене. Ви сказати собі, вона нещасливий дівчина-біженка і вона бреше. Ви сказати, що білявий англійський дама, він не бреше – він британка й він не може бути брехуха. Тож ви повірити їй, а не мені. Але я могла б вам сказати. О так, я могла б вам сказати!

І вона брязнула сковорідкою, поставивши її на плиту.

Кредок не знав, чи варт занотовувати йому відомості, які могли бути спричинені лише виплеском ненависті.

– Ми беремо до уваги все, що нам розповідають, – сказав він.

– Я нічого вам не розповідати. Навіщо мені це робити? Ви всі однакові. Ви переслідувати й зневажати нещасних біженців. Якби я розповісти вам, як тиждень тому той молодик прийшов до міс Блеклок просити грошей, а вона проганяти його геть, як проганяють собаку, – якби я сказати вам, що після того чула, як він розмовляти з місіс Геймс, – он там, в альтанці, – ви сказати, я все це вигадати!

«І дуже навіть схоже, ти й справді все це вигадала», – подумав Блеклок.

Але вголос сказав:

– Ви не могли чути, що там говорилося в альтанці.

– А ось тут ви помилятися! – з тріумфом вигукнула Міці. – Я ходити і збирати кропива – з неї можна зготувати дуже смачні страва. Вони так не вважати, але я готую для них страва з кропива й нічого їм не казати. І я почула, як вони там розмовляти. Він каже їй: «А де мені сховатися?» А вона йому: «Я тобі покажу» – а тоді каже: «О чверть на сьому», а я думати: «Он як! Ось як ти поводитись, мій любий леді! Вийшовши зі своя робота, ти зустрічатися з чоловіком. Ти приводити його в дім». Я думати, міс Блеклок це не сподобатися. Вона прогнати тебе геть. Я спостерігати, так я тоді подумати, слухати, а потім я про все розповісти міс Блеклок. Але тепер я розуміти, що тоді помилилася. Вона не крутити з ним любов, вони змовитися грабувати й убивати. Але ви скажете, я все це вигадав. Погана Міці, скажете ви. Я забирати її до в’язниці.

Кредок замислився. Вона справді могла все це вигадати. Але могла й не вигадати. Він обережно запитав.

– А ви певні, що вона розмовляла з Руді Шерцом, а не з кимось іншим?

– Звісно, я певний. Він щойно вийти з дому, і я побачити, як він іде до альтанки. А я тоді саме, – сказала Міці з викликом, – вийти подивитись, чи вже виріс молодий кропива.

«Невже молода кропива може вирости в жовтні?» – подумав інспектор. Але він розумів, що Міці лише похапцем вигадала якийсь привід для звичайнісінького шпигування.

– Ви нічого більше не чули, крім того, що тільки-но сказали мені?

Міці скрушно відповіла:

– Ота міс Баннер, з її довгим носом, вона кликати мене й кликати. Міці, Міці! Тож мені довелося звідти піти. О, вона так мене дратувати! Завжди втручатися. Вона, мовляв, навчати мене готувати. Вона мене навчати? Та все, що вона готувати, має смак води, води й більш нічого!

– Чому ви не розповіли мені це в перший день? – суворо запитав інспектор Кредок.

– Бо я забути… Я не подумати… Лише згодом я казати собі, він це спланувати тоді – спланувати з нею.

– Ти цілком переконана, що то була місіс Геймс?

– О, так, я цілком переконана. Я дуже навіть переконана. Вона злодійка, отой місіс Геймс. Злодійка й допомагати злодіям. Того, що вона заробляти в саду, не досить для такого леді, як вона, ні. Вона обкрадати міс Блеклок, що так добре до неї ставитись. О, ця жінка поганий, поганий, поганий!

– А якби хтось мені розповів, що це ти розмовляла з Руді Шерцом? – запитав Кредок, пильно дивлячись на неї.

Це припущення справило на Міці набагато менший ефект, ніж він сподівався. Вона лише пирхнула й мотнула головою.

– Якби хтось сказав, він бачив мене там говорити, він брехати, брехати, брехати, брехати, – зневажливо сказала вона. – Набрехати на когось легко, але в Англії треба ще довести, що ти правду сказати. Так мені пояснити міс Блеклок, і так воно є, хіба ні? Я не розмовляти з убивцями та злодіями. І жоден англійський полісмен не звинуватити мене в цьому. Але як я можу зготувати обід, коли ви тут, – і базікати, базікати, базікати? Вийдіть із моєї кухні, будь ласка. Мені треба зараз зготувати дуже старанний соус.

Кредок слухняно вийшов. Його підозри щодо Міці похитнулися. Свою історію про Філіпу Геймс вона розповіла з великою переконаністю. Міці могла й набрехати (він вважав її спроможною на це), але він припускав наявність якогось прошарку правди в її вигаданій історії. Він вирішив поговорити з Філіпою на цю тему. Вона здалася йому, коли її допитував, спокійною, добре вихованою молодою жінкою. Він ні в чому її не підозрював.

Перетинаючи хол, він став відчиняти не ті двері. Міс Баннер, яка спускалася сходами, поквапилася поправити його.

– Не ті двері, – сказала вона. – Вони не відчиняються. Наступні ліворуч. Тут така плутанина, чи не так? Стільки дверей.

– Та чимало, – сказав Кредок, дивлячись угору й униз попід стіною довгого холу.

Міс Баннер люб’язно перелічила йому всі двері.

– Спочатку двері до гардеробної, далі до комори, а потім до їдальні – вони всі по той бік. А по цей бік – фальшиві двері, крізь які ви намагалися пройти, а далі – двері до вітальні, двері до комори з порцеляною і двері до невеличкої оранжереї, а в кінці – бічні двері. Переплутати їх надто легко. А надто ті, які розташовані так близько. Я не раз помилялася й намагалася відчинити не ті двері, які були мені потрібні. Під тими дверима, у які хотіли увійти сьогодні ви, раніше стояв стіл, але потім ми відсунули його до стіни.

Кредок майже машинально помітив тонку горизонтальну лінію на дверях, які намагався відчинити. Він зрозумів, що то був слід від столу, який там стояв. Щось заворушилося в його свідомості, коли він запитав:

– Відсунули? А коли це було?

Розпитуючи про щось Дору Баннер, не було жодної необхідності називати причину будь-якого запитання. Балакучу міс Баннер можна було запитувати про що завгодно – вона з радістю готова була надати будь-яку інформацію, хоч би якою незначущою вона була.

– Дайте-но мені подумати, це було зовсім недавно – днів десять, а може, два тижні тому.

– Навіщо його відсунули?

– Я, власне, не пам’ятаю. Щось там робили з квітами. Здається, Філіпа поставила їх у велику вазу – вона робить дуже гарні букети – усі кольори осіннього листя, галузки та віти, і то був такий великий букет, що зачіпався вам за волосся, коли ви проходили, і тоді Філіпа сказала: «Чому б не посунути цей стіл, адже квіти буде приємніше бачити на тлі голої стіни, аніж навпроти дверних панелей». Нам довелося тільки зняти зі стіни велику картину – «Велінґтон під Ватерлоо». Вона мені не дуже подобалася. Ми засунули її під стільці.

– То це двері справжні? – запитав Кредок, дивлячись на них.

– Так, вони справжні, якщо ви маєте на увазі те, що я думаю. Це двері до маленької вітальні, та коли дві вітальні були об’єднані в одну, то другі двері стали непотрібні, тому їх зачинили.

– Зачинили? – Кредок знову обережно штовхнув їх, намагаючись відчинити. – Ви хочете сказати, що їх забили цвяхами? Чи тільки замкнули?

– Замкнули й узяли на засув, я думаю.

Він спробував витягти засув. Він витягся легко – занадто легко.

– Коли востаннє ці двері відчиняли? – запитав він у міс Баннер.

– О, багато й багато років тому. Їх жодного разу не відчиняли, відколи я тут, я це знаю.

– А де ключ, вам відомо?

– У шухляді в холі багато ключів. Мабуть, він десь там.

Кредок пішов за нею і знайшов іржаву в’язку ключів, засунутих далеко вглиб шухляди. Він переглянув їх, вибрав один, який відрізнявся від решти, і повернувся до дверей. Ключ устромився в отвір і легко обернувся. Він штовхнув двері, і вони відчинилися зовсім нечутно.

– О, будьте обережні! – скрикнула міс Баннер. – Там може бути щось прихилене до них усередині. Ми ніколи їх не відчиняємо.

– Справді? – перепитав інспектор.

Обличчя йому спохмурніло. Він сказав із притиском:

– Ці двері відчиняли зовсім недавно, міс Баннер. Замок і завіси змащені.

Вона витріщилася на нього, по-дурному роззявивши рота.

– Але кому знадобилося відчиняти їх? – запитала вона.

– Саме це я повинен з’ясувати, – похмуро сказав Кредок.

Він подумав: «Отже, Ікс проник у дім не ззовні? Ні, Ікс був тут, у цьому будинку, Ікс був у вітальні в ту ніч…»

Розділ десятий

Піп та Емма

І

Цього разу міс Блеклок вислухала його уважніше. Вона була розумна жінка, він це знав, і зрозуміла, до яких висновків він прийшов.

– Так, – спокійно сказала вона. – Це змінює справу. Нікому не було дозволено відчиняти ті двері. І ніхто їх не відчиняв, наскільки мені відомо.

– Ви повинні зрозуміти, що це означає, – сказав інспектор із глибокою переконаністю в голосі. – Коли погасло світло, хто завгодно в цій кімнаті міг вислизнути крізь ті двері, підійти ззаду до Руді Шерца й вистрелити у вас.

– Не будучи ані побаченим, ані почутим, ані поміченим?

– Не будучи ані побаченим, ані почутим, ані поміченим. Пригадайте, коли погасло світло, люди стали рухатися, кричати, наштовхуватись одне на одного. А потім стало видно лише сліпуче світло електричного ліхтаря.

Міс Блеклок повільно сказала:

– І ви думаєте, один із тих людей, один із моїх приємних та звичайних собі сусідів вислизнув за двері й спробував убити мене? Мене? Але чому? Чому, Бога ради?

– Я маю відчуття, що ви повинні знати відповідь на це, міс Блеклок.

– Але я не знаю її, інспекторе. Запевняю вас, не знаю.

– Тоді почнімо міркувати. Кому дістануться ваші гроші, коли ви помрете?

Міс Блеклок сказала досить неохоче:

– Патрікові та Джулії. Я заповіла меблі в цьому домі та невелике річне утримання Банні. Власне, мені немає особливо чого залишати. Я мала трохи німецьких та італійських цінних паперів, які втратили свою вартість, а якщо взяти до уваги високі податки й низькі відсотки, які нині платять на інвестований капітал, то, запевняю вас, мене не варт убивати – я перевела більшу частину своїх грошей у щорічну ренту близько року тому.

– Проте ви маєте деякий прибуток, міс Блеклок, і ваш племінник та ваша небога успадкують його.

– А отже, Патрік і Джулія вирішили вбити мене? Я просто не можу в це повірити. Вони не мають нагальної скрути з грішми, ані чогось подібного.

– Ви це точно знаєте?

– Ні. Лише з їхніх слів… Проте я категорично відмовляюся підозрювати їх. Настане день, коли мене й справді буде варто вбити, але він іще не настав.

– Що ви маєте на увазі, кажучи, що настане день, коли вас варто буде вбити, міс Блеклок? – запитав інспектор, ухопившись за її слова.

– Річ у тому, що одного дня – а може, і дуже скоро – я можу стати дуже багатою жінкою.

– Це звучить цікаво. Ви розповісте детальніше?

– А чом би й ні? Ви можете цього й не знати, але більш як двадцять років я була секретаркою і близьким другом Рендела Ґедлера.

Кредокові стало цікаво. Рендел Ґедлер був великим ім’ям у галузі фінансів. Його сміливі спекуляції та майже театральна реклама, якою він себе оточував, зробили його особою, яку важко було не помітити. Він помер, якщо пам’ять Кредока не зраджувала, у 1937 або 1938 році.

– Він був знаменитий трохи раніше вашого часу, думаю, – сказала міс Блеклок. – Але ви, певно, чули про нього.

– О, так. Він був мільйонером, якщо не помиляюся?

– Набагато багатший, ніж мільйонер, хоч його фінанси ніколи не перебували в стабільному становищі. Він знову й знову ставив усі свої гроші на якусь нову ризиковану оборудку.

Вона говорила схвильовано, пам’ять осяяла її очі збудженим блиском.

– Хай там як, а він помер дуже багатою людиною. Він не мав дітей. Він заповів увесь свій статок дружині, поки вона житиме, а по її смерті – мені.

Якийсь туманний спогад прокинувся в пам’яті інспектора.

Величезний статок переходить до вірної секретарки

– чи щось у такому дусі.

– Протягом останніх дванадцятьох років чи десь так, – сказала міс Блеклок, підморгуючи йому, – я мала переконливий мотив, щоб убити місіс Ґедлер, – але це вам не допоможе у вашому розслідуванні, чи не так?

– Даруйте мені за моє запитання, але чи не була місіс Ґедлер обурена таким посмертним розпорядженням свого чоловіка?

Міс Блеклок явно розвеселилася.

– Вам не обов’язково бути таким тактовним. Адже ви хотіли запитати, чи була я коханкою Рендера Ґедлера, чи не так? Ні, не була. Не думаю, що Рендел коли-небудь думав про мене у плані сентиментальних почуттів, і я не давала йому таких підстав. Він кохав Белі (свою дружину) і залишався вірним їй до самої своєї смерті. Я думаю, що головним мотивом такого його заповіту було почуття вдячності. Річ у тому, інспекторе, що на самому початку своєї діяльності, коли Рендел ще дуже невпевнено стояв на ногах, він був дуже близький до краху. І йшлося лише про кілька тисяч наявної готівки. То була велика оборудка, вона була дуже ризикована, проте обіцяла феноменальний прибуток. Але йому бракувало саме тих кількох тисяч, які допомогли б йому втриматися на поверхні. Я прийшла йому на порятунок. У мене було трохи грошей. Я вірила в Рендела. Зібрала все до останнього пенні й віддала йому. Він зумів прокрутити свою оборудку. Через тиждень він став казково багатою людиною.

Після цього він ставився до мене як до більш або менш рівного партнера. О, то були часи великого збудження! – У неї вихопилося глибоке зітхання. – Я глибоко тішилася. Але потім у мене помер батько, і моя єдина сестра залишилася безпорадним інвалідом. Я мусила все покинути й доглядати її. Рендел помер десь через два роки. Я заробила чимало грошей протягом нашої співпраці й не сподівалася, що він мені щось залишить, але, звичайно, була дуже зворушена, довідавшись, що коли Белі помре раніше від мене (а вона належала до тих делікатних створінь, від яких ніхто ніколи не сподівається тривалого життя), то я успадкую весь її статок. Я думаю, бідолашний чоловік не знав, кому залишити свої гроші. Белі – дуже мила жінка, і вона була в захваті, коли він вирішив саме так, як вирішив. Вона чудова людина. Живе в Шотландії. Я не бачила її вже багато років – ми лише обмінюємося листівками на Різдво. Перед самою війною я поїхала із сестрою до санаторію у Швейцарії. Вона померла там від запалення легень.

Вона помовчала хвилину або дві, а тоді сказала:

– Я повернулася до Англії лише рік тому.

– Ви сказали, що будете багатою жінкою дуже скоро… Як скоро?

– Медична сестра, яка доглядає Белі Ґедлер повідомила мене, що Белі швидко згасає. Жити їй, либонь, залишилося кілька тижнів.

Вона сумно додала:

– Гроші тепер мало що означатимуть для мене. Моїх власних цілком вистачає для задоволення моїх скромних потреб. Колись я знову б захопилася грою на ринку, але тепер… Людина старіє. Але тепер ви бачите, інспекторе, що якби Патрік і Джулія хотіли вбити мене з фінансових міркувань, то з їхнього боку було б божевіллям не зачекати ще кілька тижнів.

– Так, міс Блеклок, але що сталося б, якби ви померли раніше, аніж місіс Ґедлер? Кому дісталися б гроші в такому випадку?

– Ви знаєте, я ніколи раніше про це не думала. Либонь, Піпові й Еммі, більше нема кому…

Кредок дивився на неї із запитанням у погляді, і міс Блеклок усміхнулася.

– Вам це, певно, здається божевіллям? Тобто якби я померла раніше від Белі, то гроші перейшли б до законного спадкоємця чи як там це називається, до єдиної сестри Рендела Соні. Рендел посварився зі своєю сестрою. Вона одружилася з чоловіком, якого він вважав мерзотником і навіть гірше, ніж мерзотником.

– А він був мерзотником?

– О, безперечно, був. Але, думаю, він дуже подобався жінкам. Він був грек, чи румун, чи щось таке – як же його звали? Ага, здається, пригадала – Димитрій, Димитрій Стамфордіс.

– Рендел Ґедлер викреслив сестру зі свого заповіту, коли вона одружилася з тим чоловіком?

– О, Соня й без того вже була дуже багатою жінкою. Рендел перевів на неї чималі суми грошей, намагаючись по змозі запобігати, щоб її чоловік міг доступитися до них. Але, думаю, коли адвокати сказали йому, що він повинен призначити спадкоємця на той випадок, якщо я помру раніше від Белі, то він вельми неохоче назвав дітей Соні, бо йому просто не спав на думку ніхто інший, а він не належав до людей того ґатунку, які залишають гроші доброчинним закладам.

– А були діти від того шлюбу?

– Атож, Піп та Емма. – Вона засміялася. – Я знаю, ця ситуація здається безглуздою. Мені відомо тільки, що Соня написала листа Белі після свого одруження, попросивши її переказати Ренделові, що вона дуже щаслива, народила близнят і назвала їх Піпом та Еммою. Наскільки мені відомо, більше вона йому не писала. Та Белі, можливо, могла б розповісти вам більше.

Міс Блеклок розчулилася від власних спогадів. Інспектор не був розчулений.

– Тут можна прийти до такого висновку, – сказав він. – Якби в ту ніч вас було вбито, то у світі існує принаймні двоє людей, які стали б унаслідок вашої смерті дуже багатими. Ви помиляєтеся, міс Блеклок, коли кажете, що немає жодної людини, яка мала б мотив прибрати вас із цього світу. Принаймні двоє дуже зацікавлені в тому, щоб вас не стало. Скільки років тепер тим братові та сестрі?

Міс Блеклок спохмурніла.

– Дайте-но подумаю… двадцять другий рік… ні, мені, знаєте, важко пригадати точно… Либонь, десь двадцять п’ять або двадцять шість. – Її обличчя посерйознішало. – Але ж ви не думаєте…

– Я думаю, хтось стріляв із наміром вас убити. Я не виключаю, що ця ж таки особа або особи спробують зробити це знову. Я хотів би попросити вас, міс Блеклок, поставитися до цього з усією серйозністю й бути дуже-дуже обережною. Одне вбивство було підготовлене, проте не вдалося. Я вважаю дуже ймовірним, що скоро спробують організувати нове.

ІІ

Філіпа Геймс випростала спину й відкинула з чола пасмо мокрого волосся. Вона полола клумбу.

– Ви знову до мене, інспекторе?

Вона подивилася на нього із запитанням у погляді. У відповідь він оглянув її набагато доскіпливіше, ніж перед тим. Атож, дуже миловидна англійка з білявим волоссям і дещо видовженим обличчям. Уперте підборіддя й міцно стулений рот. Якась напруга відчувається в ній. Очі сині, вона їх не відводила, і вони йому нічого не говорили. Це той різновид жінки, подумав він, що вміє зберігати таємницю.

– Пробачте, що я завжди турбую вас тоді, коли ви працюєте, місіс Геймс, – сказав він, – але я не хотів чекати, коли ви прийдете на обід. Крім того, я вирішив, що буде легше поговорити з вами тут, аніж у «Літл-Педоксі».

– Я слухаю вас, інспекторе.

Ані емоцій, ані інтересу в голосі. Але в позі якась настороженість – чи це тільки його фантазії?

– Сьогодні вранці я вислухав одне твердження. Воно стосується вас.

Філіпа злегка підняла брови.

– Ви сказали мені, місіс Геймс, що не знайомі з тим чоловіком, якого звуть Руді Шерц?

– Так.

– Що вперше ви побачили його там, мертвого, а раніше він ніколи не потрапляв вам на очі. Це так?

– Безперечно, так. Я ніде й ніколи раніше його не бачила.

– Ви, наприклад, не розмовляли з ним в альтанці садиби «Літл-Педокс»?

– В альтанці?

Він був майже певен, що вловив нотку страху в її голосі.

– Так, місіс Геймс.

– Хто вам це сказав?

– Мені сказали, що ви розмовляли з тим чоловіком, Руді Шерцом, і що він запитував у вас, де він може сховатися, а ви відповіли, що покажете йому, і при цьому назвали точний час – чверть на сьому. Приблизно о чверть на сьому Шерц вийшов з автобуса в той вечір, коли на «Літл-Педокс» було вчинено збройний напад.

На мить запала мовчанка. Потім Філіпа засміялася – коротко й зневажливо. У неї був вираз людини, яку дуже насмішили.

– Я не знаю, хто вам це сказав, – промовила вона. – Але здогадатися можу. Це дуже дурна й нетактовна історія – і вся замішана на злості. З якоїсь причини Міці не любить мене навіть більше, ніж усіх інших.

– Ви це заперечуєте?

– Звісно, це неправда… Я ніколи не зустрічалася у своєму житті з Руді Шерцом і ніколи його не бачила, і я того ранку не була там. Я працювала тут.

Інспектор Кредок запитав лагідним голосом:

– Якого ранку?

Настала коротка пауза. Її очі зблиснули.

– Кожного. Я тут щоранку. Я не йду звідси раніше першої дня.

І докинула зневажливо:

– Ви даремно дослухаєтеся до того, що каже Міці. Вона весь час бреше.

ІІІ

– Он воно як, – сказав Кредок, ідучи геть разом із сержантом Флетчером. – Дві молоді жінки, чиї розповіді цілком суперечать одна одній. Кому я повинен вірити?

– Усі ніби погоджуються, що чужоземка полюбляє брехати, – сказав Флетчер. – Мій досвід спілкування з чужоземцями підтверджує, що брехати в таких ситуаціях легше, аніж казати правду. Навряд чи випадає сумніватися в тому, що вона не терпить місіс Геймс.

– То на моєму місці ти повірив би місіс Геймс?

– Якщо у вас немає інших підстав сумніватися у правдивості її слів, сер.

Але Кредок пам’ятав не лише надто напружений погляд синіх очей і ту інтонацію, з якою були сказані слова «того ранку». Адже, наскільки він міг пам’ятати, він тоді не сказав, коли відбулася розмова в альтанці – уранці чи пополудні.

А проте міс Блеклок, а якщо не міс Блеклок, то, безперечно, міс Баннер могла розповісти про візит молодого іноземця, який приходив жебрати гроші на квиток до Швейцарії. І Філіпа Геймс могла припустити, що її підозрюють у розмові, яка відбулася саме вранці, а не в інший час.

І все ж таки Кредок досі був переконаний, що нота страху пролунала в її голосі, коли вона перепитала:

– В альтанці?

Він вирішив не закривати цю тему й бути готовим до будь-якого розвитку подій.

ІV

У саду вікарія було дуже приємно. Несподівані пахощі осені, як то іноді буває, опустилися на Англію. Кредок ніколи не міг запам’ятати, як це називали – Літом Святого Мартіна чи Літом Святого Луки, але він знав, це погода дуже приємна, але при тому впливає також на нерви. Він сидів у кріслі-гойдалці, яке принесла йому енергійна Банч, – вона пішла на материнські збори, а добре захищена шалями та великим килимком, яким були обгорнуті її ноги, міс Марпл сиділа поруч нього з плетінням у руках. Сонячне світло, спокій, безперервне клацання дротиків для плетіння – усе це, у своєму поєднанні, навіювало на інспектора сон. Але водночас десь у куточку його мозку причаїлося моторошне передчуття. Так іноді буває, коли нас навідує одне й те саме сновидіння, у якому наростає погрозливий тон небезпеки і зрештою перетворює приємну розслабленість на моторошний жах…

Він раптом сказав:

– Вам не слід тут бути.

Дротики міс Марпл на мить зупинилися. Її лагідні кольору синьої порцеляни очі замислено подивилися на нього.

Вона сказала:

– Я знаю, що ви маєте на увазі. Ви дуже совісний хлопець. Але зі мною все гаразд. Батько Банч (він був вікарієм нашої парафії, дуже вчений богослов) і її мати (дивовижна жінка, наділена великою духовною силою) – мої давні друзі. Тому немає нічого неприродного в тому, що, перебуваючи в Меденгемі, я приїхала сюди навідати Банч.

– Можливо, і так, – сказав Кредок. – Але… не намагайтеся щось розвідати… Я маю відчуття… я справді його маю… що це небезпечно.

Міс Марпл злегка усміхнулася.

– Але зважте на те, – сказала вона, – що ми, старі жінки, завжди намагаємося щось рознюхати. Було б набагато більш дивним і набагато більше впадало б в око, якби я цього не робила. Ми маємо звичай розпитувати про те, як живеться нашим спільним друзям у всіх куточках світу, про те, хто кого пам’ятає й чи пам’ятає той або той, що дочка такої-то одружилася? Усе це може допомогти, чи не так?

– Допомогти? – запитав Кредок, не відразу зрозумівши, про що йдеться.

– Допомогти з’ясувати, чи люди є такими, як вони кажуть, – пояснила міс Марпл.

Вона провадила:

– Бо саме це турбує вас, чи не так? І саме в цьому плані світ змінився після війни. Погляньте на це село, наприклад, на Чипінґ-Клеґорн. Воно дуже схоже на Сент-Мері-Мід, де я живу. П’ятнадцять років тому кожен знав, хто є хто. Родина Бентрі у великому домі – і Гартнели, і Прайс-Рідлі, і Везербі… То були люди, чиї батьки, матері, діди й бабусі, тітки та дядьки жили там задовго до них. Якщо там оселявся хтось новий, вони приїздили туди з рекомендаційними листами або служили в одному полку чи на одному кораблі з кимось із давніх жителів села. А якщо приїздив хтось новий, – новий по-справжньому, – то така людина дуже виділялася, і кожен сушив собі голову, хто ж це такий, і не знаходив собі спокою, доки про все не довідувався.

Вона лагідно похитала головою.

– Але тепер усе там не так. Кожне село й кожна сільська місцина наповнені людьми, які тільки-но приїхали й там оселилися, не маючи з місцевими жителями жодних зв’язків. Великі будинки продаються, а котеджі перебудовуються і змінюються. А люди щойно тут з’явилися, і ти знаєш про них тільки те, що вони самі розповідають про себе. А приїздять вони з усіх кінців світу. Люди з Індії, з Гонконгу, з Китаю і люди, що раніше жили у Франції та в Італії, у тих місцях, де все дешево, та на чудернацьких островах. Це також люди, які зібрали трохи грошей і можуть дозволити собі вийти на пенсію. Але ніхто більше не знає, хто є хто. Ви можете зібрати у своєму домі колекцію мідних виробів із Бенареса й розмовляти про екзотичні сніданки в Індії або зібрати колекцію краєвидів Таорміни й розмовляти про англійську церкву та релігійну літературу – як, наприклад, міс Гінчкліф та міс Мерґатройд. Ви можете приїхати сюди з півдня Франції або прожити все своє життя на Сході. Люди сприймають тебе за твоєю власною оцінкою. Для того, щоб запросити тебе в гості, вони більше не чекають рекомендаційного листа від подруги, де повідомляється, що такі-то й такі-то – чудові люди й вона знає їх протягом усього їхнього життя.

Саме це й пригнічує його, подумав Кредок. Він не знає. Навколо нього обличчя й люди, чия особистість підтверджена лише продовольчими картками та посвідченнями особи, посвідченнями, на яких стояли лише цифри, без фотографій і без відбитків пальців на них. Кожен, хто захоче мати клопіт, може одержати таке посвідчення особи – і почасти з цієї причини тонкі нитки, що утримували спільноту англійського сільського життя, розірвалися. У місті давно вже ніхто не намагався близько познайомитися зі своїми сусідами. Але тепер ніхто не знав свого сусіда й у селі, навіть якщо він себе переконував у тому, що знає…

Змащені двері підказували Кредокові, що у вітальні Летиції Блеклок була присутня людина, яку не можна було назвати добрим сусідом, хай навіть вона вдавала його…

А тому він боявся за міс Марпл, жінку кволу й стару, а проте наділену дивовижною проникливістю…

Він сказав:

– Ми можемо дещо з’ясувати про цих людей…

Але він знав, що це не так легко. Індія та Китай, Гонконг і південь Франції… Тепер це не так легко, як п’ятнадцять років тому. Він чудово розумів, що є люди, які блукають по країні з позиченими ідентичностями – позиченими від людей, які померли раптовою смертю від «нещасливих випадків» у містах. Існують організації, які скуповують фальшивих осіб, що підробляють посвідчення особи та продовольчі картки, – чимало вигаданих осіб вистрибують у життя. Їх можна перевірити, але це забирає багато часу, а часу в нього нема, бо вдова Рендела Ґедлера уже перебуває однією ногою в могилі.

І тоді, стурбований і стомлений, розморений сонцем, Кредок розповів міс Марпл усе, що він знав про Рендела Ґедлера та про Піпа й Емму.

– Це лише два імені, – сказав він. – Навіть радше клички, ніж імена. Вони можуть не існувати. Вони можуть бути респектабельними громадянами, що живуть десь у Європі. Однак один із них або обоє можуть перебувати тут, у Чипінґ-Клеґорні.

Їм по двадцять п’ять років приблизно… Хто відповідає цьому опису? Він сказав, міркуючи вголос:

– Ці її племінник та племінниця – чи кузени, чи хто там вони є… Цікаво було б знати, коли вона бачилася з ними востаннє…

Міс Марпл лагідно сказала:

– Я про це довідаюся для вас, гаразд?

– Ні, будь ласка, міс Марпл, не треба…

– Це буде дуже просто, інспекторе, вам нема потреби тривожитися. І ніхто не помітить, якщо це зроблю я, адже все буде зроблено неофіційно. Якщо тут і справді щось не так, то ви не повинні примусити їх насторожитися.

«Піп та Емма, – подумав Кредок, – Піп та Емма. По-диявольському привабливий молодик, симпатична дівчина з холодним поглядом…»

Він сказав:

– Я зможу довідатися про них більше в наступні сорок вісім годин. Я поїду до Шотландії. Місіс Ґедлер, якщо вона спроможна говорити, може знати набагато більше про них.

– Думаю, це дуже розумний хід, – сказала міс Марпл і після короткої паузи додала: – Сподіваюся, ви попередили міс Блеклок, щоб вона стереглася?

– Так, я її застеріг. І залишу тут чоловіка, який, не впадаючи нікому в око, стежитиме за розвитком подій.

Він уник погляду міс Марпл, який з усією очевидністю нагадував йому про те, що дуже мало користі з полісмена, який стежить за розвитком подій, якщо небезпека зачаїлася в колі родини…

– І не забувайте, що я попередив вас, – сказав Кредок, подивившись їй прямо у вічі.

– Запевняю вас, інспекторе, – сказала йому міс Марпл, – що я здатна подбати про себе.

Розділ одинадцятий

Міс Марпл приходить на чай

І

Якщо Летиція Блеклок і була трохи неуважною, коли місіс Гармон прийшла на чай і привела із собою гостю, що мешкала в її домі, то міс Марпл, яка й була тією самою гостею, навряд чи помітила цей факт, адже міс Блеклок вона бачила вперше у своєму житті.

Стара дама відразу вдалася до чарівного пліткування. Вона виявилася великою любителькою історій про грабіжників.

– Вони всюди можуть проникнути, моя люба, – запевняла вона господиню дому, – абсолютно всюди. Американці навигадували стільки всіляких пристосувань для боротьби з ними. А проте я більше довіряю добрим стародавнім методам. Защіпка і вічко. Вони можуть зривати замки й витягувати засуви, але защіпка й вічко завдають їм поразки. Ви коли-небудь пробували?

– Боюся, ми не дуже тямимо у шкворенях та болтах, – весело сказала міс Блеклок. – Думаю, вони ніщо для справжнього майстра пограбувань.

– Ланцюжок на парадних дверях, – порадила міс Марпл. – У такому разі покоївка зможе відкрити лише щілину й подивитися, хто там за дверима, а він не зможе вдертися досередини.

– Думаю, Міці, наша дівчина зі Східної Європи, буде в захваті від такого пристосування.

– Пограбування, яке довелося пережити вам, певно, було жахливим, – сказала міс Марпл. – Банч усе мені розповіла про нього.

– Я була страшенно налякана, – сказала Банч.

– То була прикра пригода, – погодилася міс Блеклок.

– Певно, саме Провидіння втрутилося, коли той чоловік спіткнувся, впав і застрелився. Ці грабіжники такі нахабні й люті сьогодні. Як йому пощастило проникнути в дім?

– Боюся, ми погано замикаємо свої двері.

– О, Лоті! – вигукнула міс Баннер. – Я геть забула сказати тобі, що інспектор поводився дуже дивно сьогодні вранці. Він наполіг на тому, щоб відчинити другі двері – ти знаєш, про які я двері кажу, – ті, що ніколи не відчинялися, он там, через коридор. Він знайшов ключ і все, що треба, і сказав, ніби двері змащені. Але я не розумію, чому…

Надто пізно вона помітила, що міс Блеклок подає їй сигнали замовкнути, й урвала мову, застигнувши із роззявленим ротом.

– О, Леті, пробач, будь ласка, о, Леті, люба моя, яка ж я дурна.

– Це не має значення, – сказала їй міс Блеклок, але вона була сердита. – Думаю, інспектор Кредок хотів, щоб ми розмовляли про це якомога менше. Я не знала, що ти була присутня, коли він експериментував там, Доро. Ви розумієте мене, хіба ні, місіс Гармон?

– О, так, – сказала Банч. – Ми не обмовимося про це й словом, чи не так, тітко Джейн? Але мене дивує, чому він…

Вона поринула в роздуми. Міс Баннер захвилювалася, переживання мучили її, і зрештою вона не витримала:

– Я завжди бовкну щось не те. О, моя люба Леті, скільки тобі доводиться переживати з моєї вини.

Міс Блеклок швидко сказала:

– Ти моя велика втіха, Доро. Та зрештою, у такому малому селі, як Чипінґ-Клеґорн, жодної таємниці однаково не вдається зберегти.

– Це правда, звичайно ж, правда, – сказала міс Марпл. – Боюся, існує багато способів поширювати чутки. До цього спричиняються, схоже, служниці, але не тільки вони, бо служниць сьогодні не так багато. Існують також поденниці, і вони розносять чутки набагато швидше, бо ходять від садиби до садиби й розповідають про все.

– О, я все зрозуміла! – зненацька вигукнула Банч Гармон. – Звісно, якщо й ті двері могли відчинятися, то хтось міг увійти крізь них у темряві й учинити пограбування, – хоч вони, звісно, його не вчинили, – бо то був чоловік із готелю «Роял Спа». Чи то був не він?… О Боже, я знову заплуталася… – Вона спохмурніла.

– То все відбулося в цій кімнаті? – запитала міс Марпл, додавши тоном вибачення: – Боюся, я видамся вам надто цікавою, міс Блеклок, але все це й справді так збуджує, так хвилює – й у газеті не завжди таке прочитаєш – мені так хочеться почути розповідь про те, як це було, намалювати перед собою картину всього, що сталося, якщо ви розумієте, до чого я веду…

Тут-таки міс Марпл одержала вельми плутану й багатослівну оповідь від Банч і міс Баннер – з окремими уточненнями та поправками від міс Блеклок.

У розпалі цієї розмови увійшов Патрік і добродушно приєднався до розповіді, намагаючись передати її дух, і зайшов так далеко, що зіграв роль Руді Шерца.

– А тітка Леті стояла он там, у кутку біля арки… Ходіть-но і станьте он там, тітко Леті.

Міс Блеклок підкорилася, і тоді міс Марпл було показано справжні дірки від куль.

– Яке чудо! Саме Провидіння допомогло вам урятуватися! – вигукнула вона.

– Я саме хотіла запропонувати своїм гостям сигарети, – сказала міс Блеклок, показавши на велику срібну коробку на столі.

– Люди поводяться так недбало, коли вони курять, – несхвально мовила міс Баннер. – Ніхто не шанує добрих меблів, як колись шанували. Погляньте на жахливі плями, які пропалив на цьому прегарному столі той, хто недбало поклав на них сигарету. Ганьба!

Міс Блеклок зітхнула.

– Іноді мені здається, людина надто цінує свої земні надбання.

– Але це такий гарний стіл, Леті.

Міс Баннер любила надбання своєї подруги з не менш палкою любов’ю, аніж свої власні. Банч Гармон завжди вважала це її найкращою якістю. Вона не показувала жодного знаку заздрості.

– Це гарний стіл, – чемно погодилася міс Марпл. – А яка гарна порцелянова лампа на ньому стоїть.

І знову міс Баннер сприйняла цю похвалу так, ніби вона володіла тією лампою, а не міс Блеклок.

– Вона чудова, правда ж? Дрезденська порцеляна. Ми маємо дві такі лампи. Одна з них десь у коморі, я думаю.

– Ти знаєш, де все в цьому домі лежить, Доро, – чи, принаймні, переконана, що знаєш, – сказала міс Блеклок із добрим гумором. – Ти турбуєшся по мої речі набагато більше, ніж я.

Міс Баннер зашарілася.

– Я люблю гарні речі, – сказала вона з викликом, але й із відтінком смутку.

– Мушу зізнатися, – сказала міс Марпл, – що мої власні речі дуже дорогі для мене – з ними пов’язано так багато спогадів! Те саме з фотографіями. Сьогодні люди зберігають так мало фотографій. А я зберігаю світлини всіх своїх небожів та небожат ще немовлятами, а потім – малими дітьми – і так далі, і так далі.

– Ви маєте мою фотографію, де мені три роки, – сказала Банч. – Вона жахлива. Я стою там разом із фокстер’єром, а очі в мене дивляться косо.

– Думаю, ваша тітка має багато ваших фотографій, – сказала міс Марпл, обертаючись до Патріка.

– О, ми лише її далекі родичі, – відповів Патрік.

– Якщо не помиляюся, то Елінор надіслала мені одну твою фотографію, коли ти був іще немовлям, Пат, – сказала міс Блеклок. – Але, боюся, я її не зберегла. Я, щиро кажучи, забула, скільки в неї було дітей і як їх звали, і довідалася про ваше існування лише тоді, коли вона надіслала мені листа з проханням оселити вас у себе.

– Це ще один знак часу, – сказала міс Марпл. – Сьогодні люди часто взагалі незнайомі зі своїми молодшими родичами. У давні дні, коли родина часто збиралася докупи, це було неможливо.

– Я востаннє бачила матір Пата та Джулії на весіллі тридцять років тому, – сказала міс Блеклок. – Вона була дуже гарною дівчиною.

– І саме тому вона має таких вродливих дітей, – сказав Патрік із широкою усмішкою.

– Ви маєте чудовий старий альбом, – сказала Джулія. – Ви пам’ятаєте, тітко Леті, ми його переглядали нещодавно? Які там капелюшки!

– І як гарно ми вдягалися, – сказала міс Блеклок, зітхаючи.

– Не переживайте, тітко Леті, – сказав Патрік. – Принаймні вам є чим помилуватися у своїй молодості. А Джулія натрапить на свою фотографію років через тридцять і здасться собі схожою на хлопця!

ІІ

– Ви умисне це зробили? – запитала Банч, коли вони з міс Марпл пішли додому. – Я маю на увазі, заговорили про фотографії?

– Але ж, моя люба, хіба не цікаво було нам довідатися, що міс Блеклок не знає в обличчя жодного зі своїх молодих родичів… Так – я думаю, інспекторові Кредоку буде цікаво почути про це.

Розділ дванадцятий

Вранішня діяльність у Чипінґ-Клеґорні

І

Едмунд Светенгем обережно сів на садовий візок.

– Доброго ранку, Філіпо, – сказав він.

– Вітаю.

– Ти дуже заклопотана?

– Більш або менш.

– Що ти робиш?

– А ти не бачиш?

– Ні. Я не садівник. Мені здається, ти просто граєшся із землею.

– Я висаджую у ґрунт зимову салату.

– Зимову салату? А я не знав, що салата росте взимку.

– Тобі чогось треба? – запитала Філіпа холодно.

– Так. Я хотів побачитися з тобою.

Філіпа скинула на нього швидким поглядом.

– Ти даремно сюди прийшов. Місіс Лукас це не сподобається.

– Вона не дозволяє тобі мати залицяльників?

– Не говори дурниць.

– Які дурниці? Залицяльник – це дуже влучне слово. Воно цілком передає моє ставлення до тебе. Залицятися, дотримуючись певної відстані, – але не відступати.

– Прошу тебе, іди геть, Едмунде. Тобі нема чого тут робити.

– А от і помиляєшся, – з тріумфом у голосі відповів Едмунд. – Мені є, що тут робити. Місіс Лукас сьогодні вранці зателефонувала моїй мамі і сказала, що в неї багато кабачків.

– У неї гори кабачків.

– І запитала, чи не хочемо ми обміняти горнятко меду на кілька кабачків.

– Який же це обмін? Кабачки взагалі нічого не варті о цій порі року – у всіх їх повно.

– Природно. Тому місіс Лукас і зателефонувала. Минулого разу, якщо я пам’ятаю точно, вона запропонувала обміняти збиране молоко – ти собі уявляєш, збиране молоко! – на пучок салати. А для салати був тоді лише початок сезону, і пучок продавали не менш, ніж за шилінг.

Філіпа не озвалася.

Едмунд засунув руку до кишені й дістав звідти горнятко меду.

– Ось воно, моє алібі, – сказав він. – Застосоване у вільному й незаперечному значенні цього слова. Якщо місіс Лукас зуміє пропхати свій пишний бюст у двері сарайчика, то я сюди прийшов по кабачки. Ідеться про справи, а не пусте базікання.

– Я бачу.

– Ти коли-небудь читала Теннісона? – запитав Едмунд тоном світської бесіди.

– Не дуже часто.

– Даремно. Теннісон незабаром знову ввійде в моду. Навіть тепер, коли ти увімкнеш радіо ввечері, ти почуєш «Королівські ідилії», а не того нескінченного Тролопа. Тролоп завжди здавався мені неймовірно манірним і неприродним. Читати його, звісно, можна, але захоплюватися ним не слід. До речі, якщо ми вже згадали про Теннісона, то чи ти читала «Мод»?

– Колись давно.

– Я хочу зачитати тобі один рядок із нього.

Він неголосно продекламував:

– «Провинно невинна, досконало холодна, незрівнянно пуста». Це про тебе, Філіпо.

– Щось не схоже на комплімент!

– Ні, йдеться зовсім не про комплімент. Я думаю, Мод запала бідоласі в душу так само, як ти мені.

– Не плети нісенітницю, Едмунде.

– О, прокляття, Філіпо, чому ти така, яка ти є? Що ховається за досконало витонченими рисами твого обличчя? Що ти думаєш? Що ти почуваєш? Ти щаслива, нещаслива, налякана чи ще якась? Ти повинна щось почувати.

Філіпа спокійно сказала:

– Те, що я почуваю, стосується тільки мене.

– Мене також. Я хочу, щоб ти поговорила зі мною. Знати, що відбувається у твоїй урівноваженій голові. Я маю право це знати. Бігме, маю таке право. Я не хотів закохуватися в тебе. Хотів спокійно сидіти й писати свою книжку. Це буде розумна й змістовна книжка, книжка про те, який жалюгідний наш світ. Надзвичайно легко бути розумним, коли міркуєш про те, які всі люди нещасні. Це входить у звичку. Я несподівано переконався в цьому, після того як прочитав життєпис Берна Джонса.

Філіпа перестала саджати латук. Вона дивилася на нього тепер спантеличеним поглядом.

– Який стосунок Берн Джонс має до всього цього?

– Великий. Коли ти прочитаєш усе про прерафаелітів, ти зрозумієш, що таке мода. Усі вони були надзвичайно сердечними, балакучими й веселими, усі сміялися й жартували, й усе в них було чудово. То була, власне кажучи, така мода. Вони не були ані щасливішими, ані безтурботнішими за нас. І ми не більш нещасні, аніж вони. Усе це мода, кажу я тобі. Після останньої війни ми схибнулися на сексі. А тепер переживаємо цілковите розчарування. Ніщо не має значення. І чому взагалі ми про все це говоримо? Я хотів би поговорити з тобою про нас. Але відчуваю, як ти з холодною незворушністю відштовхуєш мене. Бо не хочеш допомогти мені.

– А як я можу тобі допомогти?

– Поговорити зі мною. Щось мені розказати. Розкажи мені про свого чоловіка. Ти досі в нього закохана, а він мертвий, і тому ти стулилася, наче мушля? Так чи не так? Гаразд, ти його обожнюєш, а він мертвий. Але ж і в багатьох інших жінок чоловіки мертві – багато мертвих чоловіків – і декотрі з них були закохані у своїх чоловіків. Вони розповідають тобі про це в барі й мають звичай трохи поплакати, коли добре вип’ють, а потім лягають із тобою до ліжка, щоб полегшити своє горе. Це один зі способів долати його, я так думаю. І ти мусиш подолати своє горе, Філіпо. Ти молода, – ти дивовижно гарна, – і я закоханий у тебе без тями. Поговори зі мною про свого клятого чоловіка, розкажи мені про нього.

– Мені нема чого розповідати. Ми з ним познайомилися й одружилися.

– Ти, певно, була дуже молода.

– Занадто молода.

– То ти не була з ним щаслива? Розповідай далі, Філіпо.

– Більш нема про що розповідати. Ми одружилися. Ми були такі самі щасливі, як і інші молодята, думаю. Народився Гаррі. Роналд поїхав на війну. Він був убитий в Італії.

– А тепер ти маєш Гаррі?

– А тепер я маю Гаррі.

– Мені подобається Гаррі. Він дуже приємний хлопчик. Я теж подобаюся йому. Ми з ним могли б ладнати. Що ти скажеш про це, Філіпо? Чого б нам не одружитися? Ти й далі працюватимеш у саду, а я писатиму свою книжку, а на вихідні й свята ми відпочиватимемо від своєї праці й утішатимемося життям. Ми могли б тактовно відокремитися від моєї мами. Вона потрошку підкидатиме мені грошей, щоб підтримувати свого відданого сина. Я паразит, я пишу нікчемні книжки, у мене поганий зір і я базікаю забагато. Це мої головні вади. Може, усе ж таки ми одружимося?

Філіпа подивилася на нього. Вона побачила високого, досить серйозного молодика зі стривоженим обличчям й у великих окулярах. Його світла чуприна була скуйовджена, і він дивився на неї привітним і дружнім поглядом.

– Ні, – сказала Філіпа.

– Категорично ні?

– Категорично ні.

– Чому?

– Бо ти нічого про мене не знаєш.

– І це все?

– Ні, не все. Ти нічого не знаєш ні про що.

Едмунд замислився.

– Можливо, і ні, – погодився він. – Але хто знає? Філіпо, кохана моя…

Його голос урвався.

До них швидко наближалося різке й пронизливе дзявкання.

Едмунд продекламував:

Цуцики в саду

Бігали й стрибали.

Філ, Філ, Філ,

Кликали й гукали.

– Твоє ім’я не вкладається в ритм, чи не так? Звучить як ода авторучці. У тебе нема іншого імені?

– Джоун. Будь ласка, іди геть. Це місіс Лукас.

– Джоун, Джоун, Джоун. Краще, але теж погано. «Коли Джоун не до речі виймає горщик із печі» – це теж не вельми приємна картина сімейного життя.

– Місіс Лукас уже…

– О, прокляття! – сказав Едмунд. – Дай мені той бісів кабачок.

ІІ

Сержант Флетчер мав будинок «Літл-Педокс» у своєму повному розпорядженні.

Міці мала вихідний. Вона завжди сідала об одинадцятій годині в автобус і їхала в Меденгем-Велс. За домовленістю з міс Блеклок сержант Флетчер узяв на себе догляд за будинком.

Флетчер працював швидко. Хтось у домі змастив і підготував ці двері, і хоч би хто їх змастив, він змастив їх для того, щоб мати змогу покинути вітальню непоміченим, як тільки погасне світло. Це виключало Міці, якій не треба було користуватися дверима.

Хто ж залишався? «Сусідів, – подумав Флетчер, – також треба виключити». Він не бачив, як вони знайшли б можливість змастити й підготувати двері. Тож залишалися тільки Патрік та Джулія Сімонси, Філіпа Геймс та, можливо, Дора Баннер. Молоді Сімонси були в Мілчестері. Філіпа Геймс була на роботі. Сержант Флетчер мав повну волю шукати в цьому домі будь-які таємниці. Але дім здавався йому неймовірно невинним. Флетчер, який добре розумівся на електриці, не знайшов нічого підозрілого ані в сполученні дротів, ані в інших елементах електричного приладдя, нічого такого, що пояснило б, чому згоріла пробка й погасло світло. Здійснивши швидкий огляд спалень, він виявив там нормальність, що майже роздратувала його. У кімнаті Філіпи Геймс він побачив фотографії малого хлопця із серйозними очима, давніше фото того самого хлопця, купку шкільних листів, одну або дві театральні програми. У кімнаті Джулії знайшов повну шухляду фотографій, знятих на півдні Франції. Фотографії в купальних костюмах, фотографії вілли посеред мімоз. Патрік зберігав кілька різдвяних сувенірів. Дора Баннер мала у своєму розпорядженні кілька особистих речей, і вони здавалися достатньо невинними.

«А проте, – подумав Флетчер, – хтось у цьому домі змастив ті двері».

Його думки урвалися, коли під сходами почулися чиїсь кроки. Він швидко піднявся на майданчик сходів, подивився вниз.

Через хол переходила місіс Светенгем. У руці в неї був кошик. Вона зазирнула до вітальні, перетнула хол і ввійшла до їдальні. Вона вийшла звідти, але вже без кошика.

Якесь шарудіння з боку Флетчера, дошка, що несподівано заскрипіла під його ногами, привернула її увагу, і вона підвела голову вгору.

– Це ви, міс Блеклок?

– Ні, місіс Светенгем, це я, – сказав Флетчер.

Місіс Светенгем перелякано зойкнула.

– Ой! Як ви мене налякали! Я думала, ще один грабіжник.

Флетчер зійшов сходами вниз.

– Не схоже, щоб цей дім був добре захищений від грабіжників, – сказав він. – Невже тут кожен може заходити й виходити, як і коли йому заманеться?

– Я принесла кілька плодів айви, – пояснила місіс Светенгем. – Міс Блеклок хоче приготувати желе з айви, а власного дерева айви в неї нема. Я залишила їх у їдальні.

Потім вона посміхнулася.

– О, я бачу, ви думаєте про те, як я змогла потрапити в дім? Я просто увійшла крізь бічні двері. Ми всі заходимо до сусідських будинків, сержанте. У нас ніхто не замикає двері доти, доки не споночіє. Адже було б так незручно, якби ти приніс якісь речі сусідові й не міг їх йому залишити. Це вже не ті давні часи, коли ти міг подзвонити у двері, і служник завжди виходив відчинити тобі. – Місіс Светенгем зітхнула. – В Індії, я пам’ятаю, ми мали вісімнадцять слуг – вісімнадцять. Не рахуючи няні. Це мені просто так пригадалося. А вдома, коли я була дівчиною, ми мали троє слуг – хоч мати вважала ознакою великої вбогості той факт, що ми не могли дозволити собі кухарку. Мушу сказати, життя здається мені сьогодні дуже дивним, сержанте, хоч і знаю, що нарікати не повинна. Шахтарям живеться набагато важче, вони хворіють на псітикосис (ця хвороба нібито від птахів передається?), і тоді їм доводиться кидати шахти й найматися садівниками, хоч вони й неспроможні відрізнити бур’ян від шпинату.

Вона додала, прямуючи до дверей:

– Мені не слід затримувати вас. Певно, ви дуже зайняті. Більш нічого тут не станеться, еге ж?

– А чому щось має статися, місіс Светенгем?

– Я просто подумала про це, побачивши вас тут. Подумала, чи не йдеться про банду? Ви скажете міс Блеклок, що я принесла айви, гаразд?

Місіс Светенгем пішла. Флетчер почув себе як чоловік, котрий зробив несподіване відкриття. Він думав – і думав хибно, як тепер зрозумів – що двері змастив хтось із тих людей, які живуть у домі. Тепер він бачив, що помиляється. Хто завгодно мусив лише зачекати, поки Міці поїде автобусом, а Летиція Блеклок та Дора Баннер обидві підуть із дому. Усе було дуже просто. А це означало, що він не міг виключити нікого з присутніх тієї ночі у вітальні.

ІІІ

– Мерґатройд!

– Чого тобі, Гінч?

– Я оце трохи поміркувала.

– Справді, Гінч?

– Атож, я задіяла свій великий мозок. І ти знаєш, Мерґатройд, у той вечір у їдальні відбувалося зовсім не те, що ми собі уявляли.

– Зовсім не те?

– Так. Підіткни своє волосся, Мерґатройд, і візьми цей совок. Уяви собі, що це револьвер.

– Ой! – нервово скрикнула міс Мерґатройд.

– Заспокойся. Він тебе не вкусить. А тепер підійди до кухонних дверей. Ти будеш грабіжником. Ти стоїш тут. А тепер ти заходиш до кухні, щоб пограбувати цілий гурт йолопів. Візьми ліхтар. Увімкни його.

– Але ж зараз ясний день!

– Застосуй свою уяву, Мерґатройд. Увімкни його.

Міс Мерґатройд зробила так, досить незграбно підсунувши совок під пахву, щоб він їй не заважав.

– А зараз, – сказала міс Гінчкліф, – починай. Пригадай, як ти грала Гермію у виставі «Сон літньої ночі» в Жіночому інституті. Покажи, на що ти спроможна. Говори. «Руки вгору!» – ось твої слова, і не псуй їх ніяким «Будь ласка!»

Міс Мерґатройд слухняно підняла ліхтар, замахала совком і підступила до дверей кухні.

Переклавши ліхтар у праву руку, вона швидко обернула ручку і ступила крок уперед, знову перехопивши ліхтар лівою рукою.

– Руки вгору! – зажадала вона й відразу додала роздратовано: – Господи, та це ж дуже незручно, Гінч.

– Чому?

– Двері. Це ж двері, що відхиляються в обидва боки, вони знову хочуть зачинитися, а в мене зайняті руки.

– Саме так! – переможно вигукнула міс Гінчкліф. – А двері до вітальні в «Літл-Педоксі» завжди розгойдуються. Вони розгойдуються менше, ніж ці, але на місці вони ніколи не затримуються. Саме тому леді Блеклок і купила той чудовий важкий скляний фіксатор для дверей у крамниці Геліота на Гай-стріт. Я ніколи їй не пробачу, що вона випередила мене й купила ту штуковину раніше, ніж я. Я доклала стількох зусиль, щоб примусити старого бевзя знизити ціну з восьми гіней до шістьох фунтів і десяти шилінгів, але тут з’являється міс Блеклок і купує клятущу річ. Мені ще ніколи не доводилося бачити такого привабливого фіксатора, не часто доводиться бачити скляні кулі такого великого розміру.

– Можливо, злодій поставив фіксатор на двері, щоб утримати їх відчиненими? – припустила міс Мерґатройд.

– Застосуй свій здоровий глузд, Мерґатройд. Що ти думаєш, він зробив? Розчинив двері, сказав: «Пробачте на хвилинку», нахилився й поставив фіксатор на потрібне місце, а тоді нарешті взявся за свою головну справу, зажадавши: «Руки вгору!»? Спробуй притримати двері плечем.

– Все одно тримати їх дуже незручно, – поскаржилася міс Мерґатройд.

– Саме так, – погодилася з нею міс Гінчкліф. – Револьвер, ліхтар і двері, які треба тримати відчиненими, – чи не забагато всього? Де ж відповідь?

Міс Мерґатройд і не намагалася знайти відповідь. Вона в глибокому захваті дивилася на свою розумну подругу й чекала, коли та її просвітить.

– Ми знаємо, що в нього був револьвер, адже він із нього стріляв, – сказала міс Гінчкліф. – І ми знаємо, що в нього був ліхтар, бо всі ми його бачили, – якщо, звісно, ми всі не стали жертвою масового гіпнозу, як у випадку тих трюків, що їх в Індії витворяють із мотузками (який зануда той старий Істербрук зі своїми індійськими оповідками!), тому постає запитання, а чи хтось не тримав для нього ті двері?

– Але хто міг би це зробити?

– Ти, наприклад, могла б зробити це, Мерґатройд. Якщо я правильно пам’ятаю, то ти стояла відразу за ним, коли погасло світло. – Міс Гінчкліф весело засміялася. – Ти у нас вельми підозріла особа, чи не так, Мерґатройд? Але кому спаде на думку запідозрити тебе? Дай-но мені той совок – слава небу, це не справжній револьвер. Бо інакше ти вже застрелилася б із нього.

ІV

– Та це ж просто дивовижна річ, – промурмотів полковник Істербрук. – Просто дивовижна. Повірити не можу. Лауро!

– Що, любий?

– Зайди до моєї гардеробної на хвилинку.

– У чому річ, любий?

Місіс Істербрук з’явилася у відчинених дверях.

– Ти пам’ятаєш, як я тобі показував свій револьвер?

– О, так, Арчі, то була бридка й чорна штука.

– Атож. Угорський сувенір. Він лежав у цій шухляді, чи не так?

– Так, лежав.

– Тепер його тут немає.

– Дивина та й годі, Арчі!

– Ти його не чіпала, не брала?

– О ні, я побоялася б і доторкнутися до тієї жахливої штуки.

– Тоді, може, та стара карга, як там її звуть…

– Ой ні, я й на хвилинку на неї не подумала. Місіс Бат ніколи не доторкнулася б то такої речі. Запитати в неї?

– Ні… ні, краще не треба. Я не хочу, щоб почалися розмови. Скажи мені, ти пам’ятаєш, коли я тобі його показував?

– Десь близько тижня тому. Ти щось бурчав про свої комірці та про пральню, а тоді висунув шухляду, й у самій її глибині лежав револьвер, і я запитала в тебе, що то таке.

– Так, правильно. Близько тижня тому. Ти не пам’ятаєш точну дату?

Місіс Істербрук замислилася, заплющивши очі й напружуючи свій гострий мозок.

– Звичайно ж, – сказала вона. – Це було в суботу. У той день ми зібралися в кіно, але не пішли.

– Гм… а ти впевнена, що це було не раніше? Може, у середу? У четвер або навіть на попередньому тижні?

– Ні, мій любий, – сказала місіс Істербрук. – Я пам’ятаю дуже чітко. То була субота, тридцятого числа. Нам здається, що це було давно, бо відтоді сталося кілька серйозних подій. І я тобі розповім, чому мені запам’ятався той день. Бо то був наступний день по тому, як було вчинено напад на міс Блеклок. Бо коли я побачила твій револьвер, він нагадав мені про стрілянину минулої ночі.

– От і гаразд, – сказав полковник. – Ти зняла з мене великий тягар.

– Чому, Арчі?

– Бо якби цей револьвер зник ще до стрілянини, то можна було б подумати, що саме мого револьвера поцупив той швейцарський хлопець.

– Але звідки він довідався б, що в тебе він є?

– Ці банди мають дивовижно налагоджену систему зв’язку. Вони знають усе про кожен будинок і тих, хто в ньому живе.

– Як багато ти знаєш, Арчі!

– Ха-ха! Ще б пак не знаю. Хіба мало мені довелося побачити у своєму житті. Проте, якщо ти справді бачила мій револьвер після нападу на дім міс Блеклок, – то все гаразд. Той револьвер, із якого стріляв швейцарець, не міг бути моїм, чи не так?

– Звісно, не міг.

– Це для мене велика полегкість. Мені треба було б піти в поліцію й повідомити, що він у мене є. Але вони поставили б мені чимало незручних запитань. Вони мусили б їх поставити. Річ у тім, що я ніколи не брав на нього дозволу. Після війни ти якось забуваєш про закони мирного часу. Я дивився на нього як на воєнний сувенір, а не як на зброю.

– Атож. Я тебе розумію. Звичайно.

– Але все одно. Куди поділася ця триклята річ?

– Може, місіс Бат узяла її. Вона завжди була дуже чесною, але, можливо, після нападу на дім міс Блеклок дуже злякалася й подумала, що ліпше буде… мати револьвер у себе в домі. Звичайно, вона ніколи не зізнається в тому, що так зробила. Я навіть не стану запитувати її. Вона може образитися. А що ми тоді робитимемо? Це великий дім – я просто не зможу…

– Твоя правда, – сказав полковник Істербрук. – Краще нічого їй не кажи.

Розділ тринадцятий

Вранішня діяльність у Чипінґ-Клеґорні (продовження)

Міс Марпл вийшла з воріт будинку вікарія й рушила невеличким провулком, який виходив на головну вулицю.

Вона йшла досить швидко, спираючись на товсту ясеневу патерицю превелебного Джуліана Гармона.

Проминула шинок «Червона корова» та крамницю різника й зупинилася на хвилинку, щоб зазирнути у вікно антикварної крамнички містера Еліота. Вона була вельми розумно розташована поруч із чайною та кафе під назвою «Синій птах» для того, аби багаті водії, які зупинялися випити філіжанку чаю з так званими (навряд чи виправдано) «домашніми» тістечками, які мали колір яскравої сірки, могли зацікавитися товарами, вельми спокусливо виставленими на досконало спланованій вітрині містера Еліота.

Оформляючи старовинну опуклу вітрину, містер Еліот намагався догодити всім можливим і неможливим смакам. Два вироби з вотерфордського скла стояли на дуже елегантно виготовленій посудині для охолодження вина. Горіхове бюро, виготовлене з кількох окремих деталей, проголошувало себе сутою дешевинкою, а на столі, що також стояв у вітрині, лежали кілька дешевих дверних молоточків, мініатюрні статуетки ельфів, кілька шматочків дрезденської порцеляни, кілька разків скромного намиста, великий кухоль із написом «Подарунок із Тернбрідж-Велса» і кілька срібних дрібничок.

Міс Марпл окинула вітрину швидким зацікавленим поглядом, і містер Еліот, літній і гладкий павук, визирнув зі своєї павутини, щоб оцінити можливості цієї нової мухи.

Але саме в ту мить, коли він вирішив, що «Подарунок із Тернбрідж-Велса» буде надто шикарним для дами, яка зупинилася в домі вікарія (бо, звичайно ж, містер Еліот, як і кожен житель села, знав, хто перед ним стоїть), міс Марпл куточком ока побачила Дору Баннер, що саме заходила до кафе «Синій птах», і відразу дійшла висновку, що в таку холодну й вітряну погоду буде дуже добре випити філіжанку гарячої вранішньої кави.

Четверо чи п’ятеро дам уже вирішили підкріпитися в кав’ярні після своєї вранішньої біганини по крамницях. Міс Марпл, блимаючи в напівсутіні «Синього птаха» й артистично вдаючи певну розгубленість, дочекалася нарешті, коли голос Дори Баннер пролунає біля її ліктя:

– Доброго вам ранку, міс Марпл. Сідайте за мій стіл. Я тут сама.

– Дякую.

Міс Марпл із виразом вдячної полегкості опустилася на досить вуглувате, пофарбоване в синій колір крісло, що було предметом фірмового умеблювання «Синього птаха».

– Такий холодний вітер, – поскаржилася вона. – А я не можу йти швидко через свій ревматизм.

– О, я знаю. Одного року я мала ішіас – то була справжня агонія.

Дві старі дами погомоніли про ревматизм, ішіас та запалення нервів із жадібною зацікавленістю. Похмура дівчина в рожевому фартусі, на якому була зображена зграя синіх птахів, позіхаючи, взяла в них замовлення на каву й тістечка. Вигляд у неї був стомлений і терплячий.

– Тістечка, – по-змовницькому прошепотіла міс Баннер, – тут вельми смачні.

– Мене дуже зацікавила симпатична дівчина, яку я зустріла, коли ми йшли в той день від міс Блеклок, – сказала міс Марпл. – Здається, вона сказала, що працює в саду. Чи на городі? Її звати Гайнс?

– Її звати Філіпа Геймс. «Наш пожилець», як ми її називаємо. – Міс Баннер засміялася від власного гумору. – Така приємна, спокійна жінка. Справжня леді, якщо ви розумієте, про що я кажу.

– Цікаво, цікаво. Я була знайома з полковником Геймсом – він служив в індійській кавалерії. Може, то був її батько.

– У неї прізвище по чоловікові. Вона – вдова. Її чоловіка вбито в Сицилії чи в Італії. Той кавалерист міг бути його батьком.

– Я подумала, чи немає в неї невеличкого роману? – лукаво припустила міс Марпл. – З отим високим молодиком?

– З Патріком, ви хочете сказати? О, не думаю…

– Ні, я мала на увазі молодика в окулярах. Я бачила його поблизу.

– А, ви про Едмунда Светенгема. Тс-с! Он там у кутку сидить його мати. Я, власне, не переконана. Ви гадаєте, він закоханий у неї? Він такий дивний. Іноді говорить речі, що вселяють тривогу. Хоч його вважають розумним, знаєте, – сказала міс Баннер із відвертим несхваленням.

– Розум – ще не все, – сказала міс Марпл, хитаючи головою. – А ось і наша кава.

Насуплена дівчина зі стуком поставила тацю на стіл. Міс Марпл і міс Баннер навперебій стали частувати одна одну тістечками.

– Мені було так цікаво почути, що ви ходили до школи з міс Блеклок. Ваша дружба триває довго.

– Справді довго, – погодилася міс Баннер. – Не так багато існує людей, що вміють зберігати вірність своїм давнім друзям, як це вміє робити міс Блеклок. О моя люба, як давно були ті часи! Яка то була гарна дівчина і як тішилася вона життям! Скільки сумних подій відбулося відтоді.

Міс Марпл, хоч і не мала найменшого уявлення, про які сумні події йдеться, зітхнула і кивнула головою.

– Життя справді тяжке, – промурмотіла вона.

– «І смутку тягар вона мужньо несла», – прошепотіла міс Баннер, і очі їй наповнилися слізьми. – Мені завжди згадується цей вірш. Справжнє терпіння; справжнє смирення. Така мужність і таке терпіння мають бути винагороджені, ось що я кажу. Я вважаю, що нема нічого занадто доброго для любої міс Блеклок, і вона заслуговує на будь-яке добро.

– Гроші, – сказала міс Марпл, – можуть набагато полегшити людині її шлях у житті.

Вона спокійно зробила це зауваження, бо подумала, що Дора Баннер натякає на майбутнє багатство, яке дістанеться її подрузі.

Проте це зауваження наштовхнуло співрозмовницю на зовсім іншу думку.

– Гроші! – з гіркотою вигукнула вона. – Я переконана в тому, що поки людина не переживе це на власній шкурі, вона ніколи не знатиме, що таке гроші чи, точніше, їхня відсутність.

Міс Марпл співчутливо кивнула своєю білою головою.

Міс Баннер швидко заговорила далі, накручуючи себе й мовлячи з розпашілим обличчям:

– Мені так часто доводилося чути, як люди кажуть: «Я волію, щоб у мене на столі були тільки квіти, а не їжа без них». Але чи часто цим людям не було чого їсти? Вони не знають, що означає, – ніхто не знає, поки не пережив, – бути по-справжньому голодним. Коли в домі є лише банка м’ясної пасти та рештки маргарину. День у день доводиться обмежуватися цією дієтою – як же ти мрієш з’їсти тарілку доброго м’яса з овочами. А вбогість одягу! Ти церуєш дірки на своєму вбранні й сподіваєшся, що ніхто цього не помітить. І ходиш шукати роботу, а тобі всюди кажуть, що ти вже надто стара. А потім тобі таки вдасться знайти роботу, але сили її виконувати ти вже не маєш. І падаєш непритомна, і в тебе знову немає роботи. Ти живеш тільки на ренту, і якщо тобі її не заплатять, опинишся на вулиці. А сьогодні рента стала такою мізерною! А пенсія за віком – і того менша.

– Я знаю, – лагідно сказала міс Марпл.

Вона дивилася з глибоким співчуттям на перекривлене обличчя міс Баннер.

– Я написала Леті. Мені випадково потрапило на очі в газеті її ім’я. То був благодійний обід на користь шпиталю в Мілчестері. Там чорним по білому було написано: міс Летиція Блеклок. І я відразу повернулася у своє минуле. Я не чула про неї багато років. Ви ж знаєте, вона була секретаркою в дуже багатого чоловіка, у Ґедлера. Вона завжди була розумною дівчиною – такі у світі зустрічаються нечасто. Я маю на увазі не зовнішню вроду – а вдачу. Я подумала, – тільки на мить подумала, – що, може, вона пам’ятає мене і належить до тих людей, у кого я зможу попросити бодай невеличкої допомоги. Адже я знала її ще дівчиною, ми разом ходили до школи, і вона дещо про мене знає, зрозуміє, що я не просто жебрачка…

Очі Дори Баннер наповнилися слізьми.

– А потім Лоті приїхала й забрала мене із собою – сказала, що їй потрібна допомога по господарству. Звісно, я була здивована, – дуже здивована, – адже в газетах так часто все перебріхують. А якою вона була доброю – як мені співчувала! І так добре пам’ятала про минулі часи… Я готова все зробити для неї – усе, що завгодно. І я дуже стараюся, але, боюся, часом все плутаю – моя голова вже не та, якою була раніше. Я роблю помилки. Пам’ять у мене стала зовсім погана, і я нерідко говорю дурниці. Вона дуже терпляча. Мені особливо подобається в ній та риса, що вона вдає, ніби я потрібна й корисна для неї. Це справжня доброта, ви згодні?

Міс Марпл лагідно сказала:

– Атож, це справжня доброта.

– Мене дуже турбувало, ви знаєте, а надто після того, як я оселилася в «Літл-Педоксі», що буде зі мною, якби що-небудь сталося з міс Блеклок. Зрештою, з людьми буває стільки нещасливих випадків – ці машини сновигають повсюди, і ти ніколи не знаєш, наїде якась на тебе чи ні. Але, природно, я ніколи нічого їй не казала, проте вона здогадалася. Несподівано одного дня вона сказала, що залишить мені невеличкий річний прибуток у своєму заповіті, а крім того, – і це мені дорожче за будь-які гроші, – усі свої чудові меблі. Я була глибоко схвильована. Але вона сказала, що ніхто не зможе оцінити їх так, як я, і це чиста правда, бо я не можу терпіти, коли бачу, як хтось розіб’є філіжанку з чудової китайської порцеляни або поставить на столі мокру пляму з недбало витертої склянки. Я вмію доглядати за речами. А люди іноді бувають такими жахливо недбалими, а іноді – більше, аніж недбалими!

Я не така дурна, якою здаюся, – провадила міс Баннер із простою переконливістю. – Я спроможна бачити, коли на Леті тиснуть. Деякі люди – я не стану називати імен – намагаються здобути перевагу над нею. Думаю, люба міс Блеклок буває іноді занадто довірлива.

Міс Марпл похитала головою.

– Це помилка.

– Так, це помилка. Ви і я, міс Марпл, ми знаємо світ. А наша люба міс Блеклок…

І вона похитала головою.

Міс Марпл подумала, що як секретарка великого фінансиста міс Блеклок також мусить знати світ. Але, певно, Дора Баннер мала на увазі те, що Леті Блеклок завжди була добре забезпечена, а люди, добре забезпечені, не знають, у які глибокі безодні може провалюватися людська природа.

– Той Патрік! – несподівано промовила міс Баннер із таким нападом гіркоти, що міс Марпл майже підстрибнула на своєму місці. – Уже двічі, наскільки мені відомо, він виманював у неї гроші. Прикидаючись, ніби потрапив у скрутну ситуацію. Заліз у борги. Чи щось подібне. А вона дуже щедра й великодушна. Коли я спробувала дорікнути їй, вона сказала. «Він молодий хлопець, Доро. Коли ж нам дуріти, як не в молодості?».

– Що ж, у цьому є якась частка істини, – сказала міс Марпл. – Та й гарний же він на вроду.

– Людина гарна своїми вчинками, – сказала Дора Баннер. – А Патрік надто любить насміхатися з людей. І дівчатами забагато захоплюється. Я для нього – лише привід посміятися. Він не розуміє, що кожна людина має свої почуття.

– Молоді люди всі надто легковажні та безтурботні, – сказала міс Марпл.

Міс Баннер несподівано нахилилася вперед із таємничим виглядом.

– Ви нікому про це не скажете, гаразд, моя люба? – запитала вона. – Але я не можу позбутися відчуття, що він причетний до тієї жахливої справи. Я думаю, він знав того молодика – або Джулія його знала. Я не можу сказати про таке любій Леті Блеклок, мені довелося б скрутно, якби я таке їй сказала. Та й незручно було б це казати, адже він доводиться їй небожем чи принаймні родичем – і якщо молодий швейцарець застрелився, то Патріка, у такому разі, можна певною мірою вважати відповідальним за це, хіба ні? У тому випадку, якщо він його намовив, я хочу сказати. Мушу зізнатися, що геть заплуталася в цій історії. Усі роблять стільки галасу з тими дверима, які ведуть до вітальні. Це друга сторона справи, що турбує мене, – адже детектив сказав, вони були змащені. А я, розумієте, бачила…

Зненацька вона замовкла.

Міс Марпл помовчала, підбираючи доречну фразу.

– Важка у вас ситуація, – співчутливо сказала вона. – Природно, вам не хочеться приплутувати до цієї справи поліцію.

– Та ж не хочеться! – скрикнула Дора Баннер. – Я не сплю ночами й перебуваю в тривозі, бо нещодавно натрапила в кущах на Патріка. Я шукала яйця – одна курка несеться десь у саду – і там наткнулася на нього, він тримав у руках перо й чашку, чашку з олією. І він аж стрепенувся якось винувато, коли побачив мене і сказав: «Я саме сушив собі голову, що це за речі й навіщо вони тут». Він ворушить мозком дуже швидко, звичайно, і вельми вправно. Відразу це вигадав, коли я захопила його зненацька. І чи міг би він знайти таку річ у кущах, якби він умисне її не шукав і не знав, де саме вона лежить. Звісно, я не сказала нічого.

– Ні, ні, і не треба було щось казати.

– Але я подивилася на нього особливим поглядом, якщо ви розумієте, про що я кажу.

Дора Баннер простягла руку й надкусила яскраве тістечко, схоже своїм кольором на шматок лососини.

– А потім я підслухала його дуже цікаву розмову з Джулією. Схоже, вони посварилися. Він сказав: «Якби я знав, що ти мала якусь причетність до цієї справи», а Джулія (вона завжди така спокійна, ви ж її знаєте) запитала: «Ну й що ти зробив би, мій маленький брате?» І тоді, на своє лихо, я наступила на ту дошку, яка завжди скрипить, і вони побачили мене. І тоді я весело запитала: «Ви посварилися?», а Патрік сказав: «Я застерігаю Джулію, щоб вона не брала участі в оборудках чорного ринку». Він, звісно, добре викрутився, але я не вірю, щоб вони розмовляли про ті оборудки. І якби ви мене запитали, то я сказала б вам, що то Патрік підлаштував так, щоб у вітальні вимкнулося світло, адже я добре пам’ятаю, що на столі тоді стояла пастушка, а не пастух. А назавтра…

Несподівано вона замовкла й почервоніла. Міс Марпл обернула голову й побачила, що міс Блеклок стоїть за ними, – певно, вона щойно увійшла.

– Попиваєш каву й точиш ляси, Банні? – запитала міс Блеклок із докірливим виразом обличчя. – Доброго ранку, міс Марпл. Холодно сьогодні, чи не так?

Двері гримнули, розчинившись, і Банч Гармон майже забігла до «Синього птаха».

– Привіт, – сказала вона. – Я запізнилася на каву?

– Ні, моя люба, – сказала міс Марпл. – Сідай і випий чашечку.

– Нам час додому, – сказала міс Блеклок. – Ти вже все купила, Банні?

Її голос знову звучав поблажливо, але в очах досі був докір.

– Так, так, дякую тобі, Леті. Мені лише треба буде зайти в аптеку по дорозі назад і купити аспірин та кілька мозольних пластирів.

Коли двері «Синього птаха» зачинилися за ними, Банч запитала:

– Про що ви говорили?

Міс Марпл відповіла не зразу. Вона дочекалася, поки Банч замовила собі каву, а тоді сказала:

– Коли люди в родині підтримують одне одного – це дуже добре. Ти не пам’ятаєш одну знамениту справу – я достоту не пам’ятаю, що то була за справа. Чоловіка звинуватили в тому, що він отруїв дружину. Він долив отруту в келих вина. Потім під час розслідування дочка сказала, що вона випила половину материного келиха, і її батька виправдали. Розповідають, та, можливо, то лише чутки, що дочка після того ніколи не розмовляла з батьком і не жила з ним знову. Звичайно, батько – одне, а небіж або далекий родич – зовсім інше. А проте хай там як, а ніхто не хоче, щоб його родича повісили, чи не так?

– Ні, – сказала Банч, на мить замислившись. – Думаю, що ніхто.

Міс Марпл відхилилася назад на своєму стільці. Вона тихо промурмотіла:

– Люди схожі одне на одного, скрізь і повсюди.

– На кого я схожа?

– Ти дуже схожа, моя люба, на саму себе. Я не знаю напевно, кого ти мені нагадуєш з інших людей. Хіба що…

– А все ж таки я на когось схожа, – сказала Банч.

– Я подумала про свою покоївку, моя люба.

– Покоївку? З мене була б жахлива покоївка.

– Вона теж була жахливою, моя люба. Вона не вміла ані ставити на стіл, ані прибирати зі столу, переплутувала кухонні ножі зі столовими, а її чепчик (тоді покоївки носили чепчики, моя люба) завжди зсувався набік.

Банч машинально поправила свій капелюх.

– У неї ще були якісь вади? – запитала вона з тривогою в голосі.

– Я тримала її, бо вона пильно стежила за чистотою в домі, а також вміла мене насмішити. Мені подобалася її манера казати все напрямки. Так, одного дня вона прийшла до мене й каже: «Я, звісно, нічого напевне не знаю, але Флорі сидить у такий спосіб, наче вона вже не дівчина». І справді, Флорі тоді потрапила в халепу – з помічником перукаря. На щастя, часи тоді були зовсім не ті, і мені вдалося поговорити з ним, і вони зіграли весілля й жили потім цілком щасливо. Вона була хорошою дівчиною, Флорі, але дуже охоча до вродливих хлопців.

– Вона не скоїла вбивства? – запитала Банч. – Ваша покоївка?

– Ні, – відповіла міс Марпл. – Вона одружилася з баптистським пастором і народила йому п’ятьох дітей.

– Як і я, – сказала Банч. – Хоч у мене поки що є тільки Едвард і Сьюзен.

Вона помовчала хвилину або дві, а тоді запитала:

– Про кого ви думаєте, тітко Джейн?

– Про багатьох людей, моя люба, – неуважно відказала їй міс Марпл.

– Тих, які живуть у Сент-Мері-Мід?

– Здебільшого… Я думала про няньку Елертон – таку чудову, таку добру жінку. Вона взяла на себе турботи про одну стареньку і, здавалося, щиро полюбила її. Потім старенька померла. Вона стала піклуватися про іншу – померла й та. Морфій. Усе потім з’ясувалося. Вона робила це з найкращих намірів, і багатьох вразило те, що співчутлива жінка не бачила нічого поганого в тому, що вона робила. Вони все одно довго не протягли б, казала вона, а одна з них мала рак і мусила терпіти сильний біль.

– Ви хочете сказати – то було вбивство з милосердя?

– Ні, ні. Вони відписали їй свої гроші. Вона любила гроші… А потім був один молодик, що працював на пароплаві, племінник місіс Пусі, яка мала в нашому селі крамницю. Він привіз додому крадені речі й попросив, щоб вона їх йому продала. Казав, нібито купив їх за кордоном. Вона нічого про це не знала. А коли прийшла поліція й почала ставити запитання, він спробував розчерепити їй голову, щоб вона не змогла на них відповісти й виказати його… То був не дуже милий молодик, але вельми вродливий. Двоє дівчат були закохані в нього по вуха. На одну з них він витратив купу грошей.

– На ту, яку була більш негарною, я думаю, – сказала Банч.

– Атож, люба. Довелося мені знати також місіс Ґрей, що торгувала вовною. Вона занадто любила свого сина й зіпсувала його, звісно. Він злигався з дуже поганими людьми. Ти пам’ятаєш Джоун Крофт, Банч?

– Та начебто ні.

– Я думаю, ти могла її бачити, коли якось ходила зі мною в гості. Вона мала звичай прогулюватися із сигарою або з люлькою в зубах. Одного разу на банк напали злодії, а Джоун Крофт у той час була в банку. Вона збила грабіжника з ніг і забрала в нього револьвер. Суд виголосив їй подяку за мужність.

Банч уважно слухала. Здавалося, вона вивчає все напам’ять.

– Це все? – запитала вона.

– Знала я також одну дівчину в Сент-Жан-де-Колін. Така тиха і спокійна дівчина – не так тиха, як мовчазна. Усі любили її, але знали погано… Згодом ми довідалися, що її чоловік був фальшивомонетником. Це примушувало її усамітнюватися від людей. І зрештою вона стала трохи дивною. Ходила така замислена, постійно снувала якісь думки.

– А полковників, що служили в Індії, ви маєте у своїх спогадах, моя люба тітонько?

– Звичайно, маю. Я знала майора Воґана в Ларчі та полковника Райта в Сімла-Лоджі. З ними все ніби було гаразд. Але я пам’ятаю містера Годсона, управителя банку, який поїхав у круїз й одружився з жінкою, що годилася йому в дочки. Невідомо, звідки вона походила, – я маю лиш ті відомості, які вона сама йому надала.

– А то була неправда?

– Звичайно, то була неправда, моя люба.

– Непогано, – сказала Банч, киваючи головою й загинаючи пальці, на яких вона рахувала людей. – Ми маємо віддану Дору, і вродливого Патріка, і місіс Светенгем, й Едмунда, і Філіпу Геймс, полковника Істербрука, і місіс Істербрук, і якби ви мене запитали, то я сказала б вам, що ви маєте цілковиту слушність щодо неї. Але я не бачу, навіщо їй убивати Леті Блеклок.

– Можливо, міс Блеклок щось знає про її минуле.

– Яке минуле, моя люба тітонько? Якщо воно в неї й було, то давно поросло густою травою.

– А може, й ні. Ти, Банч, я бачу, належиш до тих людей, яким байдужісінько до того, що думають про них інші.

– Тепер я бачу, що ви маєте на увазі, – несподівано сказала Банч. – Якщо ти впала у глибоку яму й тремтіла десь від холоду, а потім, наче приблудний кіт, знайшла собі дім, і сметанку, і теплу руку, що гладить тебе, називає любою кицькою й готова подарувати тобі цілий світ… Ти, безперечно, захочеш зберегти це для себе… Атож, мушу сказати, ви показали мені досить повну галерею людей.

– Тільки ти не всіх поставила на свої місця, – лагідно сказала їй міс Марпл.

– Справді? Кого ж я пропустила? Джулію? «Джулію я пропустила – а вона особа підозріла».

– Три шилінги й шість пенсів, – сказала похмура офіціантка, виринувши з темряви. – І я хотіла б знати, місіс Гармон, – докинула вона, важко здіймаючи повні груди під синіми птахами уніформи, – чому ви назвали мене «особою підозрілою». Моя тітка і справді приєдналася до підозрілої секти, але сама я завжди належала до доброї англіканської церкви, як міг би вам підтвердити покійний превелебний Гопкінсон.

– Пробачте мені, – сказала Банч. – Я лише цитувала рядки одного вірша. Я не мала на увазі вас. Я навіть не знала, що вас звуть Джулія.

– Отже, то був лише випадковий збіг, – зраділа похмура офіціантка. – Гаразд, я не ображаюся. Та коли ти чуєш, як твоє ім’я обмовляють і ображають, то неодмінно почнеш дослухатися – така вже людська природа.

Вона взяла плату разом із чайовими й пішла геть.

– Тітко Джейн, – запитала Банч, – чому ви така засмучена? Що сталося?

– Але ж цього не може бути, – прошепотіла міс Марпл. – Немає причини…

– Тітко Джейн!

Міс Марпл зітхнула, а тоді весело усміхнулася.

– Пусте, моя люба, – сказала вона.

– Ви здогадалися, хто скоїв убивство? – запитала Банч. – Хто це був?

– Я не знаю, – сказала міс Марпл. – На мить у мене з’явився здогад, але відразу й зник. Мені хотілося б знати, хто це. У нас зовсім мало часу.

– Що ви маєте на увазі?

– Стара леді в Шотландії може померти щохвилини.

Банч сказала:

– То ви й справді вірите в Піпа й Емму? Ви гадаєте, це вони – і вони скоро вдадуться до нової спроби?

– Звичайно, вони вдадуться до нової спроби, – сказала міс Марпл майже неуважно. – Якщо вони спробували один раз, то спробують і вдруге. Якщо ви надумали когось убити, то ви не зупинитеся тому, що першого разу у вас нічого не вийшло. А надто коли ви переконані, що вас не підозрюють.

– Але якщо йдеться про Піпа й Емму, – сказала Банч, – то ними можуть бути лише двоє людей. Ними мусять бути Патрік і Джулія. Вони брат і сестра, і тільки вони підходять за віком.

– Люба моя, усе далеко не так просто, як тобі здається. Існує безліч розгалужень та сполук. Існує дружина Піпа, якщо він одружений, або Еммин чоловік. Існує їхня мати – вона зацікавлена сторона, навіть якщо й не пряма спадкоємиця. Якщо Леті Блеклок не бачила її тридцять років, то, певно, не впізнає й тепер. Одна літня жінка дуже схожа на другу. Ти, либонь, пам’ятаєш, як місіс Вотерспун одержувала свою пенсію та пенсію місіс Бартлет, хоч місіс Бартлет давно померла. Крім того, міс Блеклок короткозора. Ти хіба не помітила, як вона мружиться, придивляючись до людей. А крім того, існує й батько. А він був поганою людиною – у цьому сумніватися не випадає.

– Але ж він чужоземець.

– За народженням. Але немає жодних підстав припускати, що він розмовляє ламаною англійською та жестикулює обома руками. Я вважаю, він міг би зіграти роль… полковника, що служив в Індії, так само добре, як і будь-хто інший.

– Ви так вважаєте?

– Ні, не думаю. Я справді так не вважаю, моя люба. Думаю тільки про те, що на кону стоїть велика сума грошей, надзвичайно велика сума грошей. І боюся, що надто добре знаю, на які жахіття спроможні люди, коли вони прагнуть здобути великі гроші.

– Та мабуть, що спроможні, – сказала Банч. – Але ж це не приведе їх до добра. Урешті-решт?

– Ні, але вони спочатку про це не знають.

– А я не дивуюся. – Банч несподівано усміхнулася своєю лагідною, хоч і трохи кривою усмішкою. – Людина вважає, вона зможе змінитися… Навіть я це відчуваю. – Вона на мить замислилася, а тоді провадила. – Ти переконуєш себе в тому, що зробиш багато добра, якщо матимеш гроші. Допомога вбогим… Притулки для покинутих дітей… Стомлені матері… Приємний відпочинок за кордоном для старих жінок, які тяжко працювали…

Її обличчя спохмурніло. Очі стали темними й трагічними.

– Я знаю, що ви думаєте, – сказала вона, звертаючись до міс Марпл. – Ніби я ще гірша від них, бо себе обманюю. Якби я прагнула здобути гроші тільки для себе, то принаймні не обманювала б ані себе, ані когось іншого. Та коли я почну переконувати себе, ніби вони потрібні мені для добра, то зможу переконати себе й у тому, що когось убити за них – не такий уже великий злочин.

Потім її очі проясніли.

– Але я не буду, – сказала вона. – Я не стану нікого вбивати. Навіть якби йшлося про людей дуже старих, дуже хворих або таких, які чинять багато зла у світі. Навіть якби вони були шантажистами або лютими хижаками. – Вона виловила з кофейної гущі муху й поклала її на стіл сушитися. – Бо люди люблять жити, чи не так? Як і мухи. Навіть якщо ми вже старі, і нам усе болить, і ми спроможні тільки виповзти на сонечко. Джуліан каже, що ці люди люблять жити навіть більше, аніж люди молоді та дужі. Для них важче, каже він, померти, їхня боротьба за життя відбувається багато більш напружено. Я теж люблю життя – не просто бути щасливою і втішатися його радощами, а просто відчувати себе живою – прокидатися, перекочуватися, пересуватися.

Вона легенько дмухнула на муху; муха змахнула крильцями й полетіла, хитаючись, наче п’яна.

– Не бійтеся за мене, люба тітко Джейн, – сказала Банч. – Я ніколи нікого не вб’ю.

Розділ чотирнадцятий

Подорож у минуле

Перебувши ніч у поїзді, інспектор Кредок зійшов на невеличкій станції на шотландській Верховині.

На мить йому здалося дивним, що багата місіс Ґедлер, – жінка-інвалід, – яка могла б придбати собі дім у Лондоні, на одній із його фешенебельних площ, маєток у Гемпширі або віллу на півдні Франції, обрала за місце свого проживання глухий і провінційний шотландський маєток. Безперечно, тут вона відрізана від багатьох друзів і багатьох розваг. Її життя має бути дуже самотнім чи вона вже така хвора, що не помічає свого оточення?

Його приїхав зустрічати автомобіль. Великий старовинний «даймлер» із літнім водієм. Ранок був сонячний, і інспектор щиро втішався двадцятитрьохмильною подорожжю, хоча знову дивувався тому, що господиня цього маєтку віддавала перевагу такій усамітненості. Він спробував заговорити з водієм, і той почасти просвітив його.

– Це її батьківщина, вона жила тут ще дівчиною. Вона залишилася остання зі своєї родини. І вона, і містер Ґедлер завжди почувалися тут щасливішими, ніж будь-де, хоч йому нечасто вдавалося вирватися сюди з Лондона. Та коли вони тут зустрічалися, то втішалися, наче діти.

Коли на обрії виникли сірі мури середньовічної фортеці, Кредок мав таке відчуття, ніби час повернув назад. Літній дворецький зустрів його, а коли він помився та поголився, його провели до кімнати, де горів величезний вогонь, і там йому подали сніданок.

Після сніданку увійшла висока літня жінка в халаті медсестри з приємними й авторитетними манерами; вона відрекомендувалася як сестра Мак-Клеланд.

– Моя пацієнтка готова зустрітися з вами, містере Кредок. Вона чекає вашої зустрічі з нетерпінням.

– Я зроблю все від мене залежне, щоб не хвилювати її, – пообіцяв Кредок.

– Ліпше я відразу попереджу вас, як усе буде. Спочатку ви знайдете місіс Ґедлер у цілком нормальному стані. Вона розмовлятиме з вами й тішитиметься розмовою, але потім – геть несподівано – сили її покинуть. Тоді вам треба буде негайно вийти з кімнати й попередити мене. Річ у тому, що ми тепер постійно тримаємо її на морфії. Вона перебуває більшість свого часу в напівсні. Готуючись до вашого візиту, я дала їй прийняти сильний стимулянт. Як тільки його дія закінчиться, вона провалиться у стан напівсвідомості.

– Я все розумію, міс Мак-Клеланд. Якщо це не таємниця, то скажіть мені, будь ласка, які прогнози щодо стану здоров’я місіс Ґедлер.

– Вона помирає, містере Кредок. Її життя може бути продовжене лише на кілька тижнів. Ви здивуєтеся, коли я скажу, що вона померла вже багато років тому, але це правда. На цьому світі місіс Ґедлер досі підтримувала лише її палка любов до життя. Дивно говорити так про людину, яка протягом багатьох років жила інвалідом і вже п’ятнадцять років не виходила з дому, але так воно є. Місіс Ґедлер ніколи не була сильною жінкою, але вона розвинула до високого ступеня свою любов до життя. – І міс Мак-Клеланд додала з усмішкою. – Вона чарівна жінка, і ви незабаром переконаєтеся в цьому.

Кредока провели до великої спальні, де горів вогонь і де на великому ліжку під балдахіном лежала немолода жінка. Хоч вона була лише на сім або вісім років старша від Летиції Блеклок, проте її тендітність робила її старшою за її вік.

Її біле волосся було акуратно укладене, піна з блакитної вовни обгортала їй шию та плечі. На обличчі було видно сліди болю, але й сліди втіхи також. І на свій превеликий подив Кредок навіть помітив у її збляклих синіх очах те, що можна було назвати не інакше, як лукавими вогниками.

– Цікаво, дуже цікаво, – сказала вона. – Мені нечасто доводиться приймати візити з поліції. Я чула, ніби Летиція Блеклок була не дуже поранена, коли на неї вчинили замах? Як там моя люба Блекі?

– Дуже добре, місіс Ґедлер. Вона з любов’ю передає вам привіт.

– Минуло багато часу відтоді, як ми бачилися востаннє… Протягом багатьох років ми обмінювалися лише вітальними листівками на Різдво. Я запрошувала її приїхати сюди, коли вона повернулася до Англії після смерті Шарлоти, але вона сказала, що нам буде боляче зустрітися після такої тривалої розлуки, і, либонь, вона мала слушність… Блекі завжди була особою вельми розважливою. Близько року тому мене відвідала одна шкільна подруга, і ви тільки собі уявіть! – Вона усміхнулася. – Ми знудили одна одну до смерті. Після того як закінчилися всі наші: «Ти пам’ятаєш?», нам не було більше чого сказати. Нам обом було вкрай ніяково.

Кредок був радий дозволити їй говорити, перш ніж ставити свої запитання. Він хотів якомога глибше проникнути в минуле, у світ Ґедлерів та Летиції Блеклок.

– Я думаю, – сказала Белі тоном розуміння, – ви хочете запитати мене про гроші? Рендел заповів їх усі Блекі після моєї смерті. Звичайно, Рендел і на думці не покладав, що я зможу його пережити. Він був великий і сильний чоловік, ніколи не хворів навіть протягом дня, тоді як я постійно стогнала та нарікала, а лікарі приходили й дивилися на мене з глибоким жалем.

– «Стогнала та нарікала» не дуже на вас схоже, місіс Ґедлер.

Стара дама захихотіла.

– Я сказала це не в прямому значенні. Я ніколи не відчувала надто глибокого жалю до себе. Але завжди вважалося само собою зрозумілим, що я, істота слабка, покину цей світ першою. Проте сталося по-іншому. Атож – сталося зовсім інакше.

– А чому ваш чоловік заповів свої гроші так, як він їх заповів?

– Ви хотіли запитати, чому він заповів їх Блекі? Не з тієї причини, про яку ви, либонь, подумали. – Лукавий блиск у її очах тепер був дуже помітний. – У вас, полісменів, лиш одне на думці. Рендел ніколи не був у неї бодай трохи закоханий, і вона в нього закохана не була. Летиція, щоб ви знали, має радше чоловічу вдачу. Їй не притаманні ані жіночі почуття, ані жіночі слабкості. Я не думаю, що вона будь-коли була закохана в якогось чоловіка. Вона ніколи не була особливо гарною і не прагнула гарно вдягатися. Вона лише трохи підфарбовувала губи, віддаючи данину загальній моді, але не намагаючись зробити себе гарнішою. – У її старечому голосі пролунав жаль, коли вона додала: – Леті ніколи не розуміла, яка то втіха – бути жінкою.

Кредок з цікавістю подивився на мініатюрне тіло у великому ліжку. Він зрозумів, що Белі Ґедлер досі втішається тим, що вона жінка. Вона підморгнула йому.

– Я завжди думала, – сказала вона, – що бути чоловіком страшенно нецікаво й нудно.

Потім замислено додала:

– Гадаю, Рендел дивився на Блекі великою мірою як на свого молодшого брата. Він покладався на її думку, яка завжди була чудова. Вона не раз рятувала його з халепи, якщо хочете знати.

– Вона розповідала мені, що одного дня прийшла йому на допомогу з грішми?

– Це правда, але я мала на увазі навіть більше. Після всіх цих років можна сказати й правду. Рендел ніколи не вмів по-справжньому відрізнити чесну оборудку від шахрайської. Відчуття зраджували його. Бідолаха, можна сказати, не знав, що є чесним, а що – безчесним. Блекі не давала йому вклепатися в халепу. Це найприкметніша властивість Летиції Блеклок – вона абсолютно щира й порядна. Вона ніколи не вчинить того, що вважає непорядним. У неї просто чудовий характер. Я завжди захоплювалася нею. У тих дівчаток було жахливе дитинство. Їхній батько був старий сільський лікар – страшенно впертий і обмежений, справжній сільський тиран. Летиція покинула дім, втекла до Лондона й вивчилася там на дипломованого бухгалтера. Друга сестра була інвалідом, тіло в неї від природи було скалічене, і вона ніколи не виходила на люди. Тому, коли старий помер, Летиція все покинула й повернулася додому – доглядати сестру. Рендел був сам не свій від люті – проте це нічого не змінило. Коли Летиція вважала щось своїм обов’язком, вона виконувала його. І вплинути на неї ніхто не міг.

– За скільки часу до того, як помер ваш чоловік, це сталося?

– Десь років за два, я думаю. Рендел написав свій заповіт ще до того, як вона покинула фірму, і не став міняти його. Він сказав мені: «У нас немає близьких родичів. (Наш малий хлопчик помер, вам це, певно, відомо, коли йому було два роки.) Після того, як ми з тобою покинемо цей світ, нехай гроші ліпше дістануться Блекі. Вона викине їх на ринок і примножить». Розумієте, – провадила Белі, – Рендел дуже любив сам процес примноження грошей – для нього гроші не були грішми, вони були для нього авантюрою, ризиком, збудженням, усім цим. І Блекі теж любила цей процес. Вона мала той самий авантюрний дух і була наділена гострим тверезим розумом. Бідолашна, вона ніколи не знала тих радощів, які пропонує нам життя, – не вміла ані закохуватися, ані морочити голову чоловікам і дражнити їх, ані завести собі родину, дітей і втішатися найпростішими радощами цього світу.

Кредоку здалося дивним, що такі почуття щирого жалю та поблажливої переваги переживає жінка, чиє життя було розчавлене тяжкою хворобою, чия єдина дитина померла, чий чоловік помер, покинувши її самітною вдовою і яка протягом багатьох років жила безнадійним інвалідом.

Вона кивнула йому головою.

– Я знаю, що ви думаєте. Але я мала все те, що робить життя вартим того, щоб прожити його, – усе те, що можна було б забрати від мене, але я його зберегла. У дитинстві я була гарною й веселою дівчинкою. Я одружилася з чоловіком, якого покохала, і він ніколи не переставав кохати мене… Моя дитина померла, але я мала її протягом двох неоціненних років… Я пережила багато фізичного болю, та коли вам щось дуже болить, то ви знаєте, як утішатися тими неоціненними хвилинами, коли біль затихає. І всі завжди були такими до мене добрими… Я справді щаслива жінка.

Кредок ухопився за деякі недомовленості з її попередньої розповіді:

– Ви щойно сказали, місіс Ґедлер, що ваш чоловік заповів свій статок міс Блеклок, бо не мав більше кому його заповісти. Але ж це не зовсім правда, чи не так? У нього була сестра.

– А, Соня. Але вони посварилися багато років тому й порвали будь-які зв’язки.

– Він не схвалював її одруження?

– Так, вона одружилася з чоловіком, якого звали – як же його звали?

– Стамфордіс.

– Атож. Димитрій Стамфордіс. Рендел завжди казав, що то мерзотник. Двоє чоловіків незлюбили один одного від самого початку. Але Соня шалено закохалася й була сповнена рішучості одружитися з ним. І я не бачила, чому б їй цього не зробити. Чоловіки дотримуються дивних поглядів, коли йдеться про такі речі. Соня була вже не маленькою дівчинкою, вона мала двадцять п’ять років і знала, що робить. Той суб’єкт був справді мерзотником – мерзотником у прямому значенні цього слова. У нього, схоже, було кримінальне минуле – і Рендел завжди підозрював, що він живе не під своїм ім’ям. Соня про все це знала. Але суть була в тому, – і Рендел, звичайно ж, не міг цього оцінити, – що Димитрій був страшенно привабливою особою для жінок. І він не менше закохався в Соню, аніж вона закохалася в нього. Рендел твердив, що він хоче одружитися з нею задля її грошей, але то була неправда. Соня була дуже вродлива й розумна жінка. Якби її шлюб виявився невдалим, якби Димитрій повівся з нею погано або зрадив її, вона покинула б його й пережила свою втрату. Вона була багата жінка й мала цілковите право обирати собі власну дорогу в житті.

– Цю сварку так і не було залагоджено?

– Ні. Нормальні взаємини між Ренделом і Сонею так ніколи й не налагодилися. Вона не могла вибачити йому спробу завадити її шлюбу. Вона сказала: «Ну, то гаразд. Ти просто нестерпний. Більше ніколи ти про мене не почуєш!»

– Але вам ще довелося почути про неї потім?

Белі усміхнулася.

– Так. Я одержала листа від неї десь через півтора року по тому. Вона написала з Будапешта, наскільки я пам’ятаю, але без зворотної адреси. Попросила мене переказати Ренделу, що народила близнят і дуже щаслива.

– А вона написала вам, як їх звуть?

Белі знову всміхнулася.

– Вона написала, що народилися вони відразу пополудні – і вона має намір назвати їх Піп та Емма. Це могло бути, звісно, жартом.

– Ви більше нічого про неї не чули?

– Ні. Вона тоді написала, що з чоловіком і дітьми поїде на короткий час до Америки. Я ніколи більше не чула про них.

– Ви, гадаю, не зберегли того листа?

– Ні, боюся, що ні… Я прочитала його Ренделові, і він лише буркнув: «Рано чи пізно вона пошкодує про те, що одружилася з тим пройдисвітом». Більш ніколи він про них нічого не казав. Ми, можна сказати, забули про неї. Вона пішла з нашого життя.

– А проте містер Ґедлер заповів їй свій статок на випадок, якщо міс Блеклок помре раніше від вас?

– О, то була моя ініціатива. Я сказала йому, коли ми розмовляли про заповіт: «А якщо Блекі помре раніше від мене?» Він дуже здивувався, а я сказала: «О, я знаю, що Блекі дужа, як кінь, а я делікатне створіння – але ж іноді відбуваються нещасливі випадки, а раптом на неї впадуть ворота?…» – І він тоді сказав: «Більше мені нема кому заповісти гроші, більше нема кому. «Існує Соня», – сказала я. А він відразу сказав: «Щоб я дозволив заволодіти своїми грішми тому сучому синові? Та нізащо у світі!» І тоді я сказала: «Тоді нехай твої гроші дістануться її дітям, Піпові та Еммі, а тепер їх може бути набагато більше», і він трохи побурчав, але потім послухався моєї поради.

– І від того дня до сьогодні, – повільно проказав Кредок, – ви нічого не чули про свою зовицю та її дітей?

– Нічого, можливо, їх уже й на світі нема, адже таке буває.

«Вони можуть бути в Чипінґ-Клеґорні», – подумав Кредок.

Так, ніби вона прочитала його думки, стривожений вираз з’явився в очах Белі Ґедлер. Вона сказала:

– Не дозволяйте їм завдати шкоди Блекі. Блекі – добра жінка, вона по-справжньому добра, і ви не дозволяйте скривдити її.

Зненацька голос у неї став зовсім кволий. Кредок побачив несподівані тіні навколо її рота та під очима.

– Ви стомилися, – сказав він. – Я піду.

Вона кивнула головою.

– Пошліть Мак до мене, – прошепотіла вона. – Атож, я стомилася. – Вона зробила слабкий рух рукою. – Оберігайте Блекі… Нічого не має статися з Блекі… Оберігайте…

– Я зроблю все від мене залежне, місіс Ґедлер.

Він підвівся й рушив до дверей.

Її голос потягся за ним тонкою ниткою звуку:

– Я помру зовсім скоро – і вона у великій небезпеці. Бережіть її…

Сестра Мак-Клеланд проминула його, коли він виходив. Він сказав із тривогою в голосі:

– Сподіваюся, я не заподіяв їй шкоду.

– О ні, не думаю, містере Кредок. Я вас попереджала, що вона відключиться цілком несподівано.

Згодом він запитав у медсестри.

– Єдине, чого я не встиг запитати в місіс Ґедлер, – чи має вона якісь давні фотографії? Якщо так…

Вона урвала його:

– Боюся, нічого в неї нема. Усі її особисті папери та речі, а також меблі з її дому в Лондоні відіслали на склад на початку війни. Місіс Ґедлер була тоді тяжко хвора. Склад потім розбомбили, і місіс Ґедлер була дуже засмучена втратою стількох особистих речей та сімейних документів. Боюся, жодних фотографій у неї не залишилося.

«Он воно як», – подумав Кредок.

А проте він не вважав свою подорож марною. Принаймні, йому пощастило з’ясувати, що близнята Піп та Емма були цілком реальними людськими створіннями.

Кредок міркував: «Існують брат і сестра, що виросли десь у Європі. Соня Ґедлер була багатою жінкою на початку свого шлюбу, але гроші в Європі не залишилися тими грішми, якими вони були колись. Дивні речі сталися з грішми протягом воєнних років. А отже, існують двоє молодих людей, син і дочка чоловіка з кримінальним минулим. Припустімо, вони приїхали до Англії зовсім без грошей. Що вони в такому разі робитимуть? Насамперед спробують з’ясувати, чи в них тут немає багатих родичів. Їхній дядько, чоловік дуже багатий, помер. Мабуть, вони насамперед спробують знайти його заповіт. Довідатися, чи, бува, він не заповів якісь гроші їм або їхній матері. Тож вони підуть до Сомерсет-Гауза, ознайомляться там зі змістом його заповіту, а потім, либонь, довідаються про існування міс Летиції Блеклок. Потім наведуть довідки про вдову Рендела Ґедлера. Вона інвалід, живе в Шотландії, і вони також довідаються про те, що жити їй залишилося недовго. Якщо Летиція Блеклок помре раніше, то їм дістануться великі гроші. І що ж тоді вони вирішать?

Ні, до Шотландії брат і сестра не поїдуть. Їм набагато простіше з’ясувати, де тепер живе Летиція Блеклок. І вони поїдуть туди, але не під власними іменами й прізвищами… Разом вони поїдуть чи окремо?… Емма… Хто б це міг бути?… Піп та Емма… Я з’їм свого капелюха, якщо Піп, Емма чи вони обоє не перебувають тепер у Чипінґ-Клеґорні…»

Розділ п’ятнадцятий

Солодка смерть

І

На кухні в «Літл-Педоксі» міс Блеклок давала розпорядження Міці:

– Зроби сандвічі із сардинами й помідорами. І спечи млинців, які виходять у тебе такими смачними. І я хотіла б, щоб ти зготувала свій особливий торт.

– У нас буде свято, якщо ви замовляти стільки смачних речей?

– У міс Баннер день народження, і буде кілька гостей до чаю.

– У її віці не варт святкувати народження. Ліпше забути.

– А вона не хоче забувати. Кілька людей принесуть їй подарунки – і буде приємно, якщо ми влаштуємо невеличку вечірку.

– Те саме ви сказати й минулого разу – а чим усе закінчитися!

Міс Блеклок стримала роздратування.

– Заспокойся, цього разу нічого не буде.

– Звідки ви знати, що може статися в цей дім? Цілий день я тремтіти в ньому, а вночі замикати двері й дивитись, чи хтось не ховатися в гардеробі.

– Це допоможе тобі пильніше стежити за порядком, – холодно промовила міс Блеклок.

– Ви хотіти, щоб я зготувати вам торт…

Називаючи торт, Міці промовила слово, яке для міс Блеклок прозвучало як сичання котів, коли вони погрожують один одному.

– Саме цей. Багатий.

– Так. Він багатий. Але для нього я нічого не мати! Я не спекти такий торт. Мені потрібен для нього шоколад, і багато масла, і цукор, і родзинки.

– Візьми банку масла, яку нам надіслали з Америки. Візьми трохи тих родзинок, що тримаємо на Різдво, а ось тобі плитка шоколаду й грудка цукру.

Обличчя Міці несподівано розквітло усмішкою.

– Отже, я спекти вам чудового торта! – вигукнула вона в екстазі. – Він буде багатий, розкішний, він танутиме в роті! А вгорі я помазати його шоколадним глазурем. Я зробити чудовий торт і написати на ньому по-англійськи Good Wishes.[2] Ці англійці з їхнім жорстким печивом і примітивним смаком ніколи не куштувати такого торта. Він буде в мене справді розкішний, справді делікатесний.

Нараз її обличчя знову спохмурніло.

– Містер Патрік. Він називати його «Солодкою смертю». Мій торт! Я не хочу, щоб мого торта так називати!

– Насправді то був тобі комплімент, – сказала міс Блеклок. – Він хотів сказати, що можна вмерти за те, щоб скуштувати такого торта.

Міці подивилася на неї із сумнівом.

– Але я не любити цього слова – смерть. Люди не помирати, коли їсти мій торт, їм ставати набагато ліпше, набагато краще…

– Я не сумніваюся, що всім нам буде добре, коли ми їстимемо твій торт.

Міс Блеклок обернулася й покинула кухню з почуттям полегкості, рада-радісінька, що перемовини з Міці нарешті закінчилися. З Міці вони могли закінчитися й гірше.

Вийшовши з кухні, вона наштовхнулася на Дору.

– О, Леті, піти мені зараз на кухню й показати Міці, як вона має нарізати сандвічі?

– Ні, – сказала міс Блеклок, рішуче виштовхавши подругу в коридор. – Вона тепер у доброму гуморі, і я не хочу її дратувати.

– Але ж я лише показала б їй…

– Будь ласка, не показуй їй нічого, Доро. Ці жителі центральної Європи не люблять, коли їм щось показують. Вони терпіти цього не можуть.

Дора подивилася на неї із сумнівом. А тоді раптом усміхнулася.

– Щойно телефонував Едмунд Светенгем. Він привітав мене з днем народження і сказав, що принесе мені горщик меду в подарунок сьогодні пополудні. Приємно, правда? Не можу здогадатися, звідки він довідався, що в мене сьогодні день народження.

– Усі про це, схоже, знають. Певно, ти ж і розповіла всім, Доро.

– Я лише згадала сьогодні, що мені скоро буде п’ятдесят дев’ять.

– Тобі шістдесят чотири, – сказала міс Блеклок, підморгнувши їй.

– А міс Гінчкліф сказала: «Ти здаєшся молодшою за свій вік. А скільки, ти думаєш, мені років?» Вона поставила мене в незручне становище, бо міс Гінчкліф має надто химерний вигляд і може бути будь-якого віку. До речі, вона пообіцяла принести мені яєць. Я сказала їй, що наші кури віднедавна несуться погано.

– Бачу, ми шикарно відзначимо твій день народження, – сказала міс Блеклок. – Мед, яйця, чудова коробка шоколаду від Джулії…

– Я не знаю, де вона здобуває такі речі.

– Ліпше не запитуй. Її методи незаконні.

– І твоя чудова брошка.

Міс Баннер гордо подивилася на свої груди, на яких блищала пелюстка з маленьким діамантом.

– Вона подобається тобі? Я рада. Ніколи не надавала ваги коштовностям.

– Дуже подобається.

– Гаразд. Ходімо погодуємо качок.

ІІ

– Отакої! – вигукнув Патрік із драматичним піднесенням, коли всі посідали за столом у їдальні. – Що я бачу перед собою? «Солодку смерть»!

– Тихше! – сказала міс Блеклок. – А то почує Міці. Їй не вельми подобається твоя назва для її фірмового торта.

– А проте це ж справді Солодка Смерть! Це торт на день народження Банні?

– Так, – сказала міс Баннер. – У мене буде справді чудовий день народження.

Її щоки зарожевіли від збудження й залишалися рожевими від тієї миті, коли полковник Істербрук подав їй невеличку коробку цукерок і сказав, уклонившись:

– Солодкі Солодкій!

Джулія поквапно відвернула обличчя й зустрілася із суворим поглядом міс Блеклок.

Усім смачним наїдкам було віддано належну шану, і господарі та гості підвелися після десерту з печива.

– Мене трохи нудить, – сказала Джулія. – Це від торта. Минулого разу я почувала себе так само.

– Але торт того вартий, – заспокоїв її Патрік.

– Ці чужоземці, безперечно, розуміються на виготовленні тістечок і тортів, – сказала міс Гінчкліф. – А от простого пудингу зготувати не можуть.

Усі шанобливо промовчали, хоч, здавалося, на губах Патріка блукає запитання, чи комусь і справді захотілося скуштувати простого пудингу.

– Ви знайшли нового садівника? – запитала міс Гінчкліф, звертаючись до міс Блеклок, коли вони повернулися до вітальні.

– Ні. А чому ви про це запитали?

– Бо я побачила чоловіка, який шастав біля курника. Досить пристойний тип, схожий на військовослужбовця.

– А, ви про того, – сказала Джулія. – Це наш детектив.

Місіс Істербрук випустила з рук свою сумочку.

– Детектив? – вигукнула вона. – Але… навіщо?

– Не знаю, – сказала Джулія. – Він сновигає довкола і стежить за будинком. Гадаю, він охороняє тітку Леті.

– Цілковита нісенітниця, – сказала міс Блеклок. – Я й сама можу подбати про себе, красно дякую.

– Але ж усе вже позаду! – вигукнула місіс Істербрук. – Чому тоді, запитую я вас, вони не припиняють розслідування?

– Поліція незадоволена, – сказав її чоловік. – Ось що це означає.

– Але чому вона незадоволена й чим?

Полковник Істербрук похитав головою з виглядом людини, що могла б сказати набагато більше, якби захотіла. Едмунд Светенгем, який недолюблював полковника, сказав:

– Правда полягає в тому, що ми всі під підозрою.

– Але в чому нас підозрюють? – запитала місіс Істербрук.

– Не переймайся, кицю, – сказав її чоловік.

– У тому, що ми тиняємося з певним наміром, – пояснив Едмунд. – А намір полягає в тому, щоб здійснити вбивство за першої ж нагоди.

– О, будь ласка, облиште, містере Светенгем. – Дора Баннер ударилася в сльози. – Я переконана, ніхто тут не захоче вбивати нашу любу, нашу дорогу Леті.

Настала мить жахливого збентеження. Едмунд густо почервонів і промурмотів:

– Це ж тільки жарт.

Філіпа високим дзвінким голосом запропонувала послухати всім разом останні вісті о шостій вечора, і її пропозицію прийняли зі щирим ентузіазмом.

Патрік прошепотів до Джулії:

– Нам потрібна тут місіс Гармон. Вона сказала б своїм високим і мелодійним голосом: «Але я думаю, хтось досі чекає на добру нагоду, щоб убити вас, міс Блеклок?»

– Я рада, що вона з тією своєю міс Марпл не змогли прийти, – сказала Джулія. – Та стара жінка належить до тих, які пхають свого носа в усі кутки. А розум у неї схожий на зливальницю. Справжній вікторіанський тип.

Слухання останніх новин легко перейшло в приємне обговорення жахіть атомної війни. Полковник Істербрук сказав, що справжню загрозу цивілізації несе, безперечно, Росія, а Едмунд у відповідь повідомив, що має кількох приємних російських друзів – проте його слова зустріли досить холодно.

Вечірка закінчилася новими висловами вдячності на адресу господарів.

– Ти розважилася, Банні? – запитала міс Блеклок, коли пішов останній гість.

– О, так. Але в мене жахливо болить голова. Мабуть, від збудження.

– Це від торта, – сказав Патрік. – Я відчуваю, як у мене трохи розболілася печінка. А ви до того протягом усього вечора надщипували шоколад.

– Мабуть, я піду й ляжу, – сказала міс Баннер. – Ковтну дві пігулки аспірину і спробую гарно поспати.

– Це добрий план, – промовила міс Блеклок.

Міс Баннер пішла нагору.

– Ви не проти, якщо я закрию для вас качок, тітко Леті?

Міс Блеклок подивилася на Патріка суворим поглядом.

– Якщо ти не забудеш узяти двері на засув.

– Я це зроблю. Присягаюся.

– Випийте склянку хересу, тітко Леті, – сказала Джулія. – Як мала звичай казати моя стара няня: «Це наведе лад у вашому шлунку». Бридка фраза, але для даного моменту цілком слушна.

– Справді, це мені не завадить. Певно, ми не звикли до таких смачних наїдків. О, Банні, як ти мене злякала! Що з тобою?

– Я не можу знайти свій аспірин, – сказала Банні засмученим голосом.

– Візьми кілька моїх пігулок, люба, вони біля мого ліжка.

– На моєму туалетному столику стоїть пляшечка, – сказала Філіпа.

– Дякую вам, дякую вам дуже. Якщо не знайду свої – але я знаю, що заподіла її кудись. Новеньку пляшечку. Куди я могла запхати її?

– Ми маємо купи аспірину у ванній кімнаті, – нетерпляче озвалася Джулія. – Цей дім завалений аспірином.

– Мене дратує, що я така неуважна й засовую свої речі, сама не знаю куди, – сказала міс Баннер, знову беручись сходами нагору.

– Бідолашна старенька Банні, – сказала Джулія, підіймаючи свою склянку. – Як ви думаєте, може, дамо їй випити трохи хересу?

– Гадаю, ліпше не треба, – сказала міс Блеклок. – Вона була надто збуджена сьогодні, і це не піде їй на користь. Боюся, щоб на завтра їй не стало гірше. А проте, я думаю, вона сьогодні щиро тішилася.

– Їй дуже сподобався святковий обід, – сказала Філіпа.

– Налиймо Міці склянку хересу, – запропонувала Джулія. – Гей, Пате! – гукнула вона, почувши, як він заходить у бічні двері, – поклич Міці.

Патрік привів Міці, і Джулія налила їй склянку хересу.

– Я п’ю за найкращого кухаря у світі, – сказав Патрік.

Міці була задоволена – але відчула, що повинна виголосити протест.

– Дякую. Але ж я не кухар. У своїй країні я робити інтелектуальну роботу.

– Тоді ти занапащаєш там твій талант, – сказав Патрік. – Яка інтелектуальна робота може зрівнятися з таким шедевром, як «Солодка смерть»?

– О, я вже казати, що не люблю…

– Не має значення, що ти любиш, а чого не любиш, – сказав Патрік. – Так уже я назвав твій продукт, і ти нікуди від цієї назви не дінешся. Тож випиймо за «Солодку смерть» – і к бісу наслідки!

ІІІ

– Філіпо, моя люба, я хочу поговорити з тобою.

– Я вас слухаю, міс Блеклок.

Філіпа Геймс подивилася на свою господиню з легким подивом.

– Тебе щось непокоїть віднедавна, чи не так?

– Непокоїть?

– Я помітила, що останнім часом ти стурбована. У тебе щось не так?

– Ой, ні, міс Блеклок. Звідки ви взяли?

– Певно, мені здалося. Я подумала, можливо, ти й Патрік…

– Патрік? – цілком щиро здивувалася Філіпа.

– Отже, причина не в цьому. Пробач мені, якщо я надто вручаюся у твоє особисте життя. Але я часто бачила вас удвох – і хоч Патрік – мій родич, не думаю, що з нього може вийти хороший чоловік. Принаймні, протягом певного часу з нього навряд чи буде щось путнє.

Обличчя Філіпи застигло у твердій нерухомості.

– Я більше не стану одружуватися, – сказала вона.

– Рано чи пізно, але ти ще одружишся, дитино моя. Ти молода. Але нам не варто це обговорювати. У тебе не виникає проблем із грішми?

– Ні, мені їх цілком вистачає.

– Я знаю, ти замислюєшся про те, щоб дати хлопцеві добру освіту. Тому я хочу дещо тобі сказати. Сьогодні я їздила в Мілчестер, щоб побачитися там із містером Бединґфелдом – це мій адвокат. Останні події вселили мені тривогу, і я вирішила зробити новий заповіт – на випадок чогось непередбаченого. Окрім спадщини, яку я даю Банні, усе інше відійде тобі, Філіпо.

– Що ви сказали?

Філіпа круто обернулася. Її очі спалахнули. Вона здавалася збентеженою, майже переляканою.

– Але я не хочу цього, не хочу… Я, власне, не розумію. І чому, зрештою? Чому мені?

– Можливо, тому, – сказала міс Блеклок дивним голосом, – що я не маю нікого іншого.

– Але ж є Патрік і Джулія.

– Так, є Патрік і Джулія. – Дивна нота досі звучала в голосі міс Блеклок.

– Вони ваші родичі.

– Дуже далекі. Вони не мають права на мою спадщину.

– Але я… Я теж не маю… Не знаю, що вам спало на думку… О, я не хочу…

У її погляді було більше ворожості, аніж вдячності. Щось подібне до страху також відчувалося в її поведінці.

– Я знаю, що я роблю, Філіпо. Ти подобаєшся мені – і в тебе син… Ти небагато одержиш, якщо я помру тепер, – але через кілька тижнів усе може змінитися.

Її погляд зустрівся з очима Філіпи, і вона їх не відвела.

– Але ви не помрете! – запротестувала Філіпа.

– Ні, якщо вживу належних заходів остороги.

– Заходів остороги?

– Так. Обміркуй усе, що я тобі сказала… І не турбуйся більше.

Вона вийшла з кімнати. Філіпа почула, як вона розмовляє з Джулією в холі.

Джулія увійшла до вітальні через кілька хвилин.

Її очі блищали блиском, схожим на сталевий.

– Ти добре зіграла на свою карту, Філіпо. Тепер я бачу, яка ти сумирна й тиха… Недарма кажуть, що в тихому болоті чорти водяться.

– То ти чула?…

– Так, я чула. І думаю, усе було умисне підлаштовано так, щоб я чула.

– Про що ти?

– О, Леті – жінка не дурна… Хай там як, а ти маєш слушність, Філіпо. Ти гарно влаштувалася, чи не так?

– О, Джуліє, я ніколи не мала наміру… У мене й на думці не було…

– Не було, кажеш? Було та ще й як було. Ти ще скажеш, що тобі не потрібні гроші? Потрібні та ще й як потрібні. Але віднині запам’ятай – якщо хтось пристукне тепер тітку Леті, ти перша потрапиш під підозру.

– Як же я можу потрапити під підозру? З мого боку було б ідіотизмом убити її тепер – коли досить лише зачекати трохи.

– То ти знаєш також про стару Як-її-звуть, що помирає тепер у Шотландії? А я думала… Філіпо, я починаю вірити в те, що ти й справді дуже темна конячка.

– Я не маю наміру позбавити тебе й Патріка вашої частки.

– Справді, люба? Пробач – але я тобі не вірю.

Розділ шістнадцятий

Інспектор Кредок повертається

Інспекторові Кредоку погано спалося тієї ночі, коли він повертався додому. Його сновидіння були радше схожі на кошмари. Знову й знову біг він темними коридорами стародавнього замку в розпачливій спробі устигнути вчасно кудись добігти чи чомусь запобігти. Нарешті йому приснилося, що він прокинувся. Відчуття величезної полегкості накотилося на нього. Потім двері його купе повільно відчинилися, і Летиція Блеклок із закривавленим обличчям подивилася на нього й докірливо сказала: «Чому ви не врятували мене? Ви могли б, якби спробували».

І цього разу він справді прокинувся.

Інспектор був радий, що нарешті доїхав до Мілчестера. Він відразу пішов віддати рапорт Райдсдейлові, який уважно його вислухав.

– З цим ми недалеко просунулися далі, – сказав він. – Але, принаймні, ти здобув підтвердження, що Піп та Емма, про яких тобі розповідала міс Блеклок, справді існують… Хотів би я знати…

– Патрік та Джулія Сімонс того самого віку, сер. Якби ми довели, що міс Блеклок не бачила їх від дитячого віку…

Тихо засміявшись, Райдсдейл сказав:

– Наш союзник, міс Марпл, підтвердила це для нас. Насправді міс Блеклок побачила їх уперше тільки два місяці тому.

– Тоді немає сумніву, сер…

– Це зовсім не так легко, Кредоку. Ми дещо перевірили. За тими відомостями, які нам пощастило роздобути, Патрік і Джулія явно випадають із цієї схеми. Документи служби Патріка у Військово-Морському Флоті справжні – цілком добрі документи, якщо вибачити йому «схильність до порушення субординації». Ми зробили запит до Кана, й обурена місіс Сімонс, звичайно ж, відповіла нам, що її син та дочка перебувають у Чипінґ-Клеґорні із її родичкою Летицією Блеклок. Ось такі справи!

– А місіс Сімонс – це місіс Сімонс?

– Вона була місіс Сімонс протягом тривалого часу, це все, що мені відомо, – сухо відповів Райдсдейл.

– Але не випадає сумніватися, що на роль Піпа та Емми годяться лише ці двоє. Вони мають той самий вік. Міс Блеклок не знайома з ними особисто. Якщо нам потрібні Піп і Емма – ось вони перед нами.

Головний констебль замислено кивнув головою, потім посунув до Кредока аркуш паперу.

– Ось що ми розкопали в місіс Істербрук.

Інспектор прочитав цей папірець із піднятими бровами.

– Дуже цікаво, – зауважив він. – Вона добре залигала того старого віслюка, чи не так? А проте ця історія ніяк не пов’язана з нашою справою, наскільки я можу бачити.

– Судячи з усього, ні.

– А ось де документ, який стосується місіс Геймс.

Знову брови Кредока підстрибнули вгору.

– Думаю, мені треба ще раз поговорити з тією дамою, – сказав він.

– Ти думаєш, ця інформація може мати значення для нашого розслідування?

– Думаю, що може. Хоч і не безпосереднє…

Двоє чоловіків помовчали протягом хвилини або двох.

– А чого зміг досягти Флетчер?

– Флетчер виявив велику активність. Він здійснив обшук дому – за домовленістю з міс Блеклок – але не знайшов нічого важливого. Потім він спробував з’ясувати, хто мав можливість змастити ті двері. З’ясував, хто був удома в ті дні, коли дівчина-чужоземка кудись ішла. Це виявилося значно складнішим, аніж ми думали, бо, схоже, вона ходить на прогулянку мало не щодня пополудні. Здебільшого вона ходить до села, де випиває філіжанку кави в кав’ярні «Синій птах». Це збігається з тим часом, коли міс Блеклок та міс Баннер теж виходять із дому, – а це буває майже щодня, вони ходять збирати ягоди чорниці.

– І двері завжди залишаються незамкненими?

– Колись їх замикали, але тепер, боюся, ні.

– І які результати пощастило добути Флетчеру? Хто відвідував будинок, коли в ньому нікого не було?

– Практично вони всі.

Райдсдейл подивився на аркуш паперу, який лежав перед ним.

– Приходила міс Мерґатройд із куркою, щоб посадити її на якісь яйця. (Пояснення досить мудроване, але так вона каже.) Дуже збуджено все пояснює й суперечить сама собі, але Флетчер вважає, що це пояснюється її темпераментом, а не відчуттям вини.

– Може бути, – погодився Кредок. – Це на неї схоже.

– Потім прийшла місіс Светенгем, щоб забрати конину, яку міс Блеклок залишила для неї на кухонному столі, бо міс Блеклок їздила в той день автомобілем до Мілчестера, а вона завжди забирає там конину для місіс Светенгем. Ти бачиш у цьому якийсь глузд?

Кредок замислився.

– Чому міс Блеклок не залишила конину місіс Светенгем, коли проминала її дім, повертаючись додому з Мілчестера?

– Я не знаю чому, але не залишила. Місіс Светенгем каже, що вона (міс Бл.) завжди залишає конину для неї на своєму кухонному столі, і вона (місіс Св.) полюбляє забирати її, коли Міці немає вдома, бо Міці буває занадто брутальною.

– Досить логічне пояснення. А хто там був іще?

– Міс Гінчкліф. Каже, останнім часом вона вже давно там не була. Але Міці бачила, як одного дня вона виходила звідти крізь бічні двері, і крізь ті ж таки двері виходила місіс Бат (одна з місцевих жінок). Тоді міс Г. визнала, що вона могла заходити в дім, але забула про це. Не пам’ятає, чому вона туди заходила. Каже, певно, просто хотіла зазирнути всередину.

– Це здається досить дивним.

– Її поведінка також була дивною. Була там і місіс Істербрук. Вона виходила прогулювати своїх любих собак й зазирнула до господи міс Блеклок, щоб запитати, чи та залишила їй модель для плетіння, проте міс Блеклок не було вдома. Каже, вона трохи її зачекала.

– Дуже переконливо. За цей час вона могла все там обнишпорити, могла змастити двері. А що полковник?

– Одного дня він увійшов туди з книжкою про Індію, яку міс Блеклок висловила бажання прочитати.

– Вона справді висловила таке бажання?

– Вона розповіла, що доклала всіх зусиль, аби відмовити його від наміру накинути їй цю книжку, але зазнала повної невдачі.

– Так воно й буває, – зітхнув Кредок. – Якщо хтось справді заповзявся накинути тобі книжку, ти ніколи не зможеш урятуватися від неї!

– Ми не знаємо, чи там був Едмунд Светенгем. Він був дуже ухильний. Каже, йому доводиться іноді зазирати туди з дорученнями від матері, але думає, це було досить давно.

– Одне слово, цих відомостей не досить, щоб зробити якісь конкретні висновки.

– Так.

Райдсдейл додав із легкою усмішкою:

– Міс Марпл також часу не гаяла. Флетчер доповідає, що вона пила вранішню каву в кав’ярні «Синій птах», ходила на херес у «Боулдерс» і на чай у «Літл-Педокс». Вона милувалася садом місіс Светенгем і навідувала полковника Істербрука, щоб помилуватися його раритетами.

– Можливо, бодай міс Марпл розвіє наші сумніви щодо того, чи він справжній полковник, чи ні.

– Якби він був несправжній, вона б уже нам сказала. Думаю, з ним усе гаразд. А проте нам доведеться звернутися до Східного Відомства, щоб остаточно в цьому переконатися.

– А тим часом треба розв’язати ще одну проблему, – сказав Кредок. – Як ви гадаєте, міс Блеклок погодиться поїхати звідси геть?

– Покинути Чипінґ-Клеґорн?

– Атож. Можливо, забрати із собою вірну Баннер і виїхати в невідомому напрямку. Чому б їй не поїхати до Шотландії й не пожити з Белі Ґедлер. Це чудове неприступне місце.

– Залишатися там і чекати, поки Белі помре? Не думаю, щоб вона погодилася на це. Не думаю, що будь-яка порядна жінка погодилася б на таку пропозицію.

– Ідеться про порятунок її життя…

– Облиш, Кредоку, порішити людину не так легко, як ти гадаєш.

– Ви так гадаєте, сер?

– З одного боку, це зовсім неважко, я згоден. Безліч методів. Гербіцид. Ударити по голові, коли вона зачинятиме пташник, постріл упритул із-за живоплоту. Усе дуже просто. Але порішити людину й не бути запідозреним у її вбивстві – зовсім не так легко. І всі вони тепер знають, що перебувають під спостереженням. Оригінальна й ретельно спланована схема зазнала невдачі. Наш невідомий убивця мусить спланувати щось інше.

– Я знаю, сер. Але необхідно брати до уваги елемент часу. Дружина Ґедлера помирає і може відійти щохвилини. А це означає, що наш убивця не може дозволити собі чекати.

– Твоя правда.

– І ще одне, сер. Він – або вона – мусить знати, що ми тепер перевіряємо кожну особу.

– А це забирає час, – сказав Райдсдейл, зітхаючи. – Треба сконтактуватися зі Сходом, з Індією. Атож, це довга й марудна справа.

– Отже, це причина для поспіху. Я переконаний, сер, що небезпека є дуже реальною. На кону дуже велика сума грошей. Якщо Белі Ґедлер помре…

Він замовк, бо в цю мить увійшов констебль.

– Констебль Леґ на лінії Чипінґ-Клеґорна, сер.

– Перемкни його сюди.

Інспектор Кредок, дивлячись на головного констебля, побачив, як застигли й посуворішали риси його обличчя.

– Усе зрозуміло! – прогавкав Райдсдейл. – Детектив-інспектор Кредок негайно виїздить.

Він поклав слухавку.

– Це вона? – голос Кредока урвався.

Райдсдейл похитав головою.

– Ні, – сказав він. – Це Дора Баннер. Вона хотіла випити аспірин. Схоже, вона взяла його з пляшечки, яка стояла біля ліжка Летиції Блеклок. У пляшечці залишилося кілька пігулок. Вона взяла дві, а одну залишила. Лікар забрав ту одну й посилає її на аналіз. Він каже, що то з усією очевидністю не аспірин.

– Вона мертва?

– Атож, її знайшли мертвою сьогодні вранці. Померла уві сні, каже лікар. Він не вважає це природною смертю, хоч її здоров’я було в кепському стані. Наркотичне отруєння – такий його приблизний діагноз. Розтин тіла робитимуть уночі.

– Пігулки з аспірином були біля ліжка Летиції Блеклок. Розумний диявол. Патрік розповів мені, що міс Блеклок викинула півпляшки хересу й відкоркувала нову. Я не думаю, що вона зробила б те саме з відкритою пляшечкою аспірину. Хто був у домі в цей час – протягом останнього дня або двох? Пігулки не могли бути там довго.

Райдсдейл подивився на нього.

– Усі вони були вчора там, – сказав він. – Святкували день народження міс Баннер. Кожен міг шмигнути нагору й зробити невеличку заміну. Ну, а щодо мешканців дому, то кожен міг це зробити коли завгодно.

Розділ сімнадцятий

Альбом

Стоячи біля воріт будинку вікарія, тепло вдягнена, міс Марпл узяла цидулку з руки Банч.

– Скажіть міс Блеклок, – промовила Банч, – Джуліанові страшенно шкода, що він не може прийти сам. У нього помирає парафіянин у Локе-Гамлет. Він прийде після обіду, якщо міс Блеклок захоче бачити його. У цидулці він пише про приготування до похорону. Він пропонує поховати небіжчицю в середу, якщо свідків допитуватимуть у вівторок. Бідолашна стара Банні! Це так схоже на неї – отруїтися аспірином, наготовленим для іншої людини. До побачення, люба тітонько. Сподіваюся, дорога буде не надто стомливою для вас. Але мені вкрай необхідно терміново доставити дитину до шпиталю.

Чекаючи міс Блеклок, міс Марпл блукала поглядом по вітальні й думала про те, що мала на увазі Дора Баннер того ранку в «Синьому птаху», коли сказала, що, на її думку, Патрік «ворожив» із лампою, щоб погасити світло. З якою лампою? І як саме він «ворожив із нею»?

Певно, вона мала на увазі, вирішила міс Марпл, невеличку лампу, яка стояла на столі біля арки. Вона щось тоді сказала про пастушку або пастуха – тобто про статуетку з витонченої дрезденської порцеляни, про пастуха в синьому камзолі й рожевих бриджах, що тримав у руках колишній свічник, тепер пристосований під електрику. Абажур був виготовлений із тонкого пергамену й такий великий, що майже затуляв усю статуетку. Що там іще сказала тоді Дора Баннер? «Я пам’ятаю, що тоді там була пастушка. А наступного дня…» А наступного дня, виходить, вона була замінена пастухом.

Міс Марпл пам’ятала, що коли вона й Банч приходили пити чай, Дора Баннер сказала щось про лампу, яка була «однією з пари». Звичайно ж, ішлося про пару – пастуха й пастушку. І в день нападу там була пастушка – а наступного ранку вже друга лампа, лампа, що була тут і тепер, – пастух. Уночі лампу було замінено. І Дора Баннер мала підстави вважати (або вважала безпідставно), що саме Патрік її поміняв.

Навіщо? Бо якби поліція оглянула первісну лампу, стало б очевидно, як пощастило Патрікові погасити світло. Як йому це вдалося? Міс Марпл пильно придивлялася до лампи, що стояла перед нею. Дріт від неї тягся понад краєм столу й був устромлений штепселем у розетку. На дроті був приладнаний маленький вимикач у формі груші. Усе це нічого не означало для міс Марпл, бо вона майже не розумілася на електриці.

А де лампа з пастушкою? – запитала себе вона. Викинута в комору, або десь на смітник, або там, де Дора Баннер натрапила на Патріка Сімонса, що тримав у руках перо та чашку з олією? У кущах? Міс Марпл вирішила висловити всі ці міркування інспекторові Кредоку.

На самому початку міс Блеклок дійшла висновку, що її небіж Патрік був причетний до публікації того оголошення. Така інстинктивна переконаність часто буває виправданою, так, принаймні, думала міс Марпл. Бо якщо ви добре знаєте людей, ви можете передбачити і їхню поведінку.

Патрік Сімонс…

Вродливий молодик. Привабливий молодик. Молодик, що подобається жінкам, як молодим, так і старим. Можливо, саме той тип чоловіка, з яким одружилася сестра Ґедлера. Чи може Патрік Сімонс бути Піпом? Але ж він служив на флоті під час війни. Поліція незабаром це перевірить.

Проте – іноді – відбуваються найдивовижніші перевтілення.

Ти можеш досягти дуже багато, аби тільки вистачило зухвалості…

Відчинилися двері, й увійшла міс Блеклок. Вона постаріла – так здалося міс Марпл – на багато років. Усе життя й уся енергія покинули її.

– Пробачте, що турбую вас, – сказала міс Марпл. – Але у вікарія помирає парафіянин, а Банч мусила відвезти хвору дитину до шпиталю. Вікарій написав вам цидулку.

Вона подала цидулку, і міс Блеклок узяла її й дістала з конверта.

– Сідайте, міс Марпл, – сказала вона. – Дякую вам за те, що принесли її.

Вона прочитала цидулку.

– Вікарій – дуже розважливий чоловік, – сказала вона. – Він не пропонує пусті втішання… Перекажіть йому, що його допомога буде дуже доречною… Її улюблений кант був: «Даруй нам добре світло».

Її голос зненацька урвався.

Міс Марпл лагідно сказала:

– Я, звичайно, для вас чужа людина, але, повірте, я дуже, дуже співчуваю вам.

І несподівано Летиція Блеклок утратила над собою контроль і заплакала. Її горе було глибоким, безнадійним, із ноткою цілковитого розпачу. Міс Марпл сиділа зовсім тихо.

Міс Блеклок нарешті сіла. Обличчя в неї було розпухле й залите слізьми.

– Пробачте мені, – сказала вона. – Зненацька до мене дійшло, що я втратила. Вона була єдиною ланкою, яка пов’язувала мене з минулим, ви ж розумієте. Тільки вона пам’ятала. І тепер, коли вона пішла, я залишилася сама-одна.

– Я знаю, про що ви говорите, – сказала міс Марпл. – Людина залишається самотньою, коли від неї йде останній, хто пам’ятає. Я маю племінників, і племінниць, і добрих друзів – але не залишилося жодної людини, що знала мене як малу дівчинку, жодної людини, яка належала давнім дням. Я була самотньою вже тривалий час.

Обидві жінки сиділи якийсь час мовчки.

– Ви розумієте мене дуже добре, – сказала Летиція Блеклок. Вона підвелася й підійшла до свого письмового столу. – Я повинна написати кілька слів вікарію. – Вона досить незграбно випробувала перо й стала повільно водити ним по паперу.

– Артрит, – пояснила вона. – Іноді я майже неспроможна писати.

Вона запечатала конверт і написала на ньому адресу.

– Якщо ви погодитеся віднести його, буду вам дуже вдячна.

Почувши чоловічий голос у холі, вона швидко сказала:

– Це інспектор Кредок.

Вона підійшла до дзеркала над каміном і злегка припудрила собі обличчя.

Кредок увійшов із похмурим, сердитим обличчям.

Він подивився на міс Марпл несхвальним поглядом.

– О, – сказав він. – І ви вже тут.

Міс Блеклок обернулася від каміна.

– Міс Марпл люб’язно принесла мені цидулку від вікарія.

Міс Марпл поквапно промовила:

– Я вже йду, вже йду. Не стану вам тут заважати.

– Ви були присутні на святковому чаюванні вчора пополудні?

Міс Марпл сказала, помітно нервуючи:

– Ні, ні, не була. Банч возила мене до своїх друзів.

– Тоді ви нічого не зможете мені розповісти.

Кредок демонстративно відчинив двері, і міс Марпл поквапилася вийти з дещо збентеженим виглядом.

– Ці старі жінки повсюди пхають свого носа, – сказав Кредок.

– Я думаю, ви несправедливі до неї, – сказала міс Блеклок. – Вона й справді прийшла сюди з цидулкою від вікарія.

– Звичайно, з цидулкою. Як же інакше?

– Я не думаю, що то була пуста цікавість.

– Можливо, ви й маєте слушність, міс Блеклок, але бувають хвилини, коли ліпше уникати таких візитів.

– Та ж вона безневинна стара істота, – сказала міс Блеклок.

«Безневинна, як гримуча змія, якби ви більше знали про неї», – похмуро подумав інспектор.

Але він ні з ким не мав наміру вдаватися до непотрібної відвертості. Тепер, коли він відчував, що вбивця блукає десь близько, він відчував, що чим менше говоритиметься, тим ліпше. Він не хотів, щоб наступною жертвою стала та ж таки Джейн Марпл.

Убивця десь близько… Де?

– Я не стану гаяти час на вислови співчуття, міс Блеклок, – сказав він. – Смерть міс Баннер дуже мене вразила. Ми повинні були не допустити її.

– Не бачу, що ви могли б зробити.

– Це було нелегко, звичайно. Але тепер нам треба діяти дуже швидко. Хто це робить, міс Блеклок? Хто зробив у вас два постріли і незабаром зробить третій, якщо ми діятимемо не досить швидко?

Летиція Блеклок затремтіла:

– Я не знаю, інспекторе – я нічого не знаю!

– Я зустрівся з місіс Ґедлер. Вона надала мені всю можливу допомогу. Це було не так багато. Існує лише кілька людей, які, безперечно, здобудуть вигоду з вашої смерті. Насамперед Піп та Емма. Патрік і Джулія Сімонс мають саме такий вік, але їхнє минуле здається достатньо чистим. І ми не можемо зосереджувати свою увагу на цих двох. Скажіть мені, міс Блеклок, ви впізнали б Соню Ґедлер, якби побачили її?

– Чи я впізнала б Соню? Та звичайно. – Але раптом вона замовкла. – Ні, – проказала вона повільно. – Я не впевнена, що впізнала б. Минуло багато часу. Тридцять років… Вона вже літня жінка.

– Якою вона була, коли ви її знали?

– Соня? – Міс Блеклок замислилася на кілька хвилин. – Вона була досить маленька, темноволоса…

– Якісь особливі прикмети? Незвичайні манери?

– Ні… ні. Не думаю. Вона була весела. Дуже весела.

– Тепер вона, певно, вже не така весела, – сказав інспектор. – Ви маєте її фотографію?

– Соні? Дайте-но подумати. Окремої фотографії в мене, мабуть, нема, але можна подивитися старі знімки в альбомі – там, либонь, десь є і її обличчя.

– Можна мені поглянути?

– Звичайно, можна. Куди ж я заподіла той альбом?

– Скажіть мені, міс Блеклок, чи не вважаєте ви, що місіс Светенгем може бути Сонею Ґедлер?

– Місіс Светенгем? – Міс Блеклок подивилася на нього з неприхованим здивуванням. – Але ж її чоловік служив на державній службі, спочатку в Індії, якщо не помиляюся, а потім – у Гонконгу.

– Ви говорите про ту історію, яку вона вам про себе розповіла. Ви знаєте її не своїм окремим знанням, як кажуть у суді.

– Ні, – повільно проказала міс Блеклок. – Коли ви подаєте це в такій формі, я не зовсім… Але місіс Светенгем? Ні, це абсурд!

– Чи Соня Ґедлер коли-небудь грала на сцені? В аматорських спектаклях?

– О, так. З неї була непогана актриса.

– Ось бачите! Крім того, місіс Светенгем носить перуку. Принаймні, – поправився інспектор, – місіс Гармон каже, що вона її носить.

– Так, так. Я припускаю, що то може бути перука. Її кучері здаються дещо неприродними. Та все одно – яка нісенітниця! Вона жінка дуже приємна, а іноді буває кумедною.

– Існують іще міс Гінчкліф і міс Мерґатройд. Може одна з них бути Сонею Ґедлер?

– Міс Гінчкліф надто висока. Вона висока, як чоловік.

– А міс Мерґатройд?

– Ой ні, ой ні, я переконана, міс Мерґатройд не може бути Сонею.

– У вас не дуже добрий зір, чи не так, міс Блеклок?

– Я короткозора. Ви це маєте на увазі?

– Так. Я хотів би подивитися на знімок тієї Соні Ґедлер, навіть якщо він знятий дуже давно і схожість не досконала. Нас навчають, щоб ви знали, впізнавати схожі обличчя у спосіб, що недоступний непрофесіоналам.

– Я спробую знайти її для вас.

– Тепер?

– Ви хочете побачити її негайно?

– Атож, ліпше тепер.

– Гаразд. Дайте-но я поміркую. Я бачила цей альбом, коли ми діставали з шафи книжки. Джулія мені допомагала. Пам’ятаю, вона сміялася, дивлячись на сукні, які ми тоді носили. Книжки ми складали на полицю у вітальні. Куди ж ми поділи альбоми та велику підшивку «Арт Джорнел»? Що за дірява пам’ять у мене стала? Можливо, Джулія пригадає? Вона сьогодні вдома.

– Я знайду її.

Інспектор вирушив на пошуки Джулії. Він не знайшов її в нижніх кімнатах. Коли він запитав у Міці, де міс Сімонс, та грубо відказала, що це її не стосується.

– Я перебувати на кухні й готувати обід. Я їсти лише те, що зготувати собі сама. Ви чули? Тільки те, що зготувати собі сама!

Інспектор задер голову й покликав: «Міс Сімонс!» і, не отримавши відповіді, пішов нагору.

Він зустрів Джулію, щойно піднявся сходами й завернув у коридор. Вона саме вийшла з дверей, які виднілися за маленькими покрученими сходами.

– Я була на горищі, – промовила вона. – Вам чогось треба?

Інспектор Кредок пояснив, чого він від неї хоче.

– Старі альбоми з фотографіями? Атож, я добре їх пам’ятаю. Ми поставили їх, здається, у великій шафі в кабінеті. Я вам знайду.

Вона повела його вниз і штовхнула двері до кабінету. Біля вікна стояла велика шафа. Джулія відчинила її, відкривши велике розмаїття всіляких речей.

– Мотлох, – сказала Джулія. – Усе це мотлох. Але старі люди не викидають старих речей.

Інспектор став навколішки й узяв із нижньої полиці два старі журнали.

– Це вони?

– Так.

Міс Блеклок підійшла й приєдналася до них.

– А ось ми куди їх поклали. А я й забула.

Кредок поклав альбоми на стіл і став гортати сторінки.

Жінки в крислатих капелюхах, жінки в сукнях, що звужувалися донизу настільки, що важко було ходити. Під фотографіями були чітко надруковані підписи, але чорнило давно злиняло і стерлося.

– Вона має бути в цьому альбомі, – сказала міс Блеклок. – Десь на другій або третій сторінці. Другий альбом укладений уже після того, як Соня одружилася і виїхала. – Вона перегорнула сторінку. – Це має бути тут.

Вона розгублено замовкла.

На сторінці альбому було кілька порожніх місць. Кредок нахилився й розібрав кілька збляклих слів: «Соня… я… Р. Ґ.». Трохи далі: «Соня і Белі на пляжі». На протилежній сторінці: «Пікнік у Скейн». Він перегорнув ще одну сторінку: «Шарлота, я, Соня, Р. Ґ.».

Кредок підвівся. Вираз обличчя в нього був похмурий.

– Хтось забрав ці фотографії – і зовсім недавно, я сказав би.

– В альбомі не було білих плям, коли ми дивилися на них нещодавно. А ти що скажеш, Джуліє?

– Я не придивлялася уважно – звернула увагу лише на кілька суконь. Але й справді… ви правду кажете, тітко Леті, білих плям в альбомі не було.

Кредок спохмурнів ще більше.

– Хтось, – сказав він, – забрав усі фотографії Соні Ґедлер із цього альбому.

Розділ вісімнадцятий

Листи

І

– Пробачте, що знову турбую вас, місіс Геймс.

– Пусте, – холодно відповіла Філіпа.

– Може, зайдімо в ту кімнату?

– У кабінет? Гаразд, якщо вам так хочеться, інспекторе. Але там дуже холодно. Там немає вогню.

– Це не має значення. Я затримаю вас не надовго. І там нас ніхто не підслухає.

– А це важливо?

– Не для мене, місіс Геймс. А для вас – можливо.

– Про що ви?

– Якщо не помиляюся, то ви, місіс Геймс, сказали мені, що вашого чоловіка вбито в Італії?

– То й що?

– Чи не простіше було б сказати мені правду – що він дезертирував зі свого полку.

Він побачив, як її обличчя зблідло, а пальці стислися й розтислися.

Вона гірко сказала:

– Ви докопуєтеся до всього?

Кредок сухо відповів:

– Ми сподіваємося, що люди розповідатимуть нам правду про себе.

Вона промовчала. Потім сказала:

– Ну то й що?

– Що ви хочете сказати своїм «Ну то й що?», місіс Геймс?

– Що ви маєте намір робити з цим? Розповісти всім? Це буде необхідно? Справедливо? По-людському?

– Про це комусь відомо?

– Тут – нікому. Гаррі, – її голос змінився, – мій син, теж не знає. Я не хочу, щоб він знав. Хочу, щоб він не знав ніколи.

– Тоді дозвольте мені сказати вам, що ви йдете на великий ризик, місіс Геймс. Коли хлопець виросте і зможе зрозуміти, розкажіть йому правду. Якщо одного дня він довідається про все сам, це не принесе йому користі. Якщо ви годуватимете його легендами про батька, що помер, як герой…

– Я цього не роблю. Я не цілком втратила честь. Просто не розповідаю про це. Його батько загинув на війні. Для нас обох він і справді загинув.

– Ваш чоловік досі живий?

– Можливо. Звідки я знаю?

– Коли ви востаннє його бачили, місіс Геймс?

Філіпа швидко відповіла:

– Я не бачила його багато років.

– Ви певні, що кажете мені правду? Ви не бачили його, наприклад, два тижні тому?

– На що ви натякаєте?

– Я ніколи особливо не вірив у те, що ви зустрічалися з Руді Шерцом тут, в альтанці. Але Міці дуже переконливо розповіла мені про ту зустріч. Тому я маю підстави припускати, місіс Геймс, що той, із ким ви зустрічалися того ранку, був вашим чоловіком.

– Я ні з ким не зустрічалася в альтанці.

– Можливо, він мав потребу в грошах і ви підкинули їх йому?

– Повторюю, я з ним не бачилася. Я ні з ким не бачилася в альтанці.

– Дезертири часто бувають великими відчайдухами. Вони беруть участь у пограбуваннях, нальотах. І в них часто бувають револьвери іноземних марок, які вони привозять із-за кордону.

– Я не знаю, де мій чоловік. Не бачила його багато років.

– Це ваше останнє слово, місіс Геймс?

– Мені нема чого більш сказати.

ІІ

Кредок покинув Філіпу сердитий і роздратований.

– Уперта, як мул, – розгнівано пробурчав він.

Він був переконаний, що Філіпа бреше, але йому так і не вдалося зламати її вперті заперечення.

Йому хотілося б довідатися трохи більше про колишнього капітана Геймса. Його відомості про нього були дуже вбогими. Вельми негативний послужний список в армії, проте ніщо не свідчило про те, що він став злочинцем.

І хай там як, а Геймс не вкладався у схему зі змащеними дверима.

Хтось у домі змастив їх, і це був той, хто міг до них легко доступитися.

Він стояв, дивлячись угору на сходи, і несподівано запитав себе, а що Джулія робить на горищі. Горище здавалося не дуже придатним місцем для дівчини з таким витонченим смаком, як у Джулії.

Що її туди занесло?

Він швидко збіг на другий поверх. Там нікого не було. Він відчинив двері, з яких нещодавно вийшла Джулія, й побрався вузькими сходами на горище.

Там стояли скрині, лежали старі валізи, розламані меблі, стілець без ноги, розбита китайська лампа, частина старовинного обіднього сервізу.

Він повернувся до скринь і підняв віко однієї.

Одяг. Старомодний жіночий одяг цілком доброї якості. Одяг, що належав, як він припускав, міс Блеклок або її небіжчиці-сестрі.

Він відчинив ще одну скриню.

Штори.

Він перейшов до невеличкої валізки. Там були папери й листи. Дуже давні листи, пожовклі від часу.

Він подивився на кришку валізи, на якій були ініціали ШЛБ. І здогадався, що вона належала сестрі Летиції Шарлоті. Він розгорнув один із листів.

Дорога Шарлото.

Учора Белі почула себе краще й захотіла поїхати на пікнік. Р. Ґ. також узяв вихідний. Зі створенням підприємства в Асфогелі все гаразд, Р. Ґ. дуже задоволений. Пільгові акції продаються за найвищою ціною.

Він пропустив решту й прочитав підпис.

Твоя любляча сестра, Летиція.

Він розгорнув другого листа:

Люба Шарлото!

Мені хотілося б, щоб тебе іноді навідувало бажання зустрічатися з людьми. Ти перебільшуєш свої вади, вони нікому так не впадають у вічі, як тобі здається. Не будь така помислива – ніхто не вважає тебе потворною.

Він кивнув головою. Він пригадав, як Белі Ґедлер розповідала йому, що Шарлота Блеклок мала якесь каліцтво чи щось подібне. Летиція зрештою покинула роботу, щоб приділити всю свою увагу сестрі. Ці листи були всі просякнуті тривожним духом її глибокої любові до сестри-інваліда. Схоже, вона писала для своєї сестри довгі розповіді про повсякденні події, про все, що могло здатися цікавим для хворої дівчини. І Шарлота зберігала ці листи. До листів нерідко додаються й фотографії.

Несподівано Кредока опанувало збудження. Можливо, він тут знайде ключ. У цих листах він може відкрити те, про що сама Летиція Блеклок давно забула. Адже листи – це об’єктивна картина минулого, і десь між ними він може знайти ключ до нерозгаданого. І фотографії теж. І серед них може знайтися світлина Соні Ґедлер, про яку нічого не знала та особа, що позабирала її фотографії з альбомів.

Інспектор Кредок знову акуратно склав листи, закрив валізку і спустився вниз.

Летиція Блеклок, стоячи біля сходів, дивилася на нього з подивом.

– Що ви там робили на горищі? Я почула ваші кроки й не могла збагнути, хто…

– Міс Блеклок, я знайшов там листи, які ви писали своїй сестрі Шарлоті багато років тому. Ви дозволите мені забрати їх і прочитати?

Вона сердито почервоніла.

– Я не розумію вашого прохання. Навіщо вони вам?

– Вони можуть намалювати мені картину Соні Ґедлер, описати її характер, там може знайтися якийсь натяк, бути згаданий якийсь випадок, що допоможуть нам у нашому пошуку.

– Це приватні листи, інспекторе.

– Я знаю.

– Ви все одно, либонь, заберете їх… Ви маєте на це дозвіл, я думаю, або легко зможете здобути його. Беріть їх – беріть! Але ви дуже мало прочитаєте там про Соню. Вона одружилася й поїхала геть через рік або через два по тому, як я стала працювати на Рендела Ґедлера.

Кредок сказав уперто:

– Щось там може знайтися. – Він додав: – Ми повинні випробувати все. Я запевняю вас, небезпека дуже реальна.

Вона сказала, кусаючи губи:

– Я знаю. Банні мертва – вона отруїлася насмерть пігулкою аспірину, призначеною для мене. Наступними можуть бути Патрік, Джулія, або Філіпа, або Міці – хтось із молодих, у кого життя попереду. Хтось, хто вип’є склянку вина, налитого для мене, або з’їсть шоколадку, надіслану мені. О, забирайте ті листи – заберіть їх геть. А потім спалите їх. Вони не означають нічого ні для кого, окрім мене й Шарлоти. Усе це давно минуло. Ніхто вже нічого не пам’ятає.

Її рука потяглася до намиста з фальшивих перлів, яке було в неї на шиї. Кредок подумав, як воно не личило до її твідових піджаків та спідниць.

Вона знову сказала:

– Забирайте листи.

ІІІ

Наступного полудня інспектор пішов до будинку вікарія.

Був похмурий і вітряний день.

Міс Марпл підсунула стілець до вогню і плела. Банч повзала по підлозі на ліктях та колінах і вирізала викройки.

Вона сіла й відкинула з очей пасмо волосся, подивившись на Кредока очікувальним поглядом.

– Можливо, це й порушення правил, – сказав інспектор, звертаючись до міс Марпл, – але я хочу, щоб ви подивилися на цього листа.

Він пояснив, за яких обставин він знайшов його на горищі.

– Це досить зворушлива колекція листів, – сказав він. – Міс Блеклок присвячувала всі свої зусилля тому, щоб підтримати інтерес сестри до життя і зберегти її здоров’я. На тлі цих листів вимальовується дуже чітка постать батька – старого доктора Блеклока, тупого і впертого, абсолютно переконаного в тому, що кожна його думка і кожне його слово мають слушність. Певно, він убив не одну тисячу пацієнтів через свою впертість. Він був неспроможний терпіти ані нових ідей, ані нових методів.

– Я не сказала б, що звинувачую його за це, – зауважила міс Марпл. – У мене завжди таке відчуття, що молоді лікарі надто захоплюються експериментами. Вони спочатку повисмикують усі наші зуби, поставлять нам кілька специфічних залоз, а тоді заявляють, що нічим не можуть нам допомогти. Я рішуче віддаю перевагу давнім темним пляшечкам із ліками. Зрештою, таку мікстуру завжди можна злити під кран.

Вона взяла листа, якого подав їй Кредок.

Він сказав:

– Я хочу, щоб ви прочитали його, бо, думаю, ваше покоління швидше зрозуміє, про що в ньому йдеться, аніж моє. Мені дуже важко збагнути, за якими законами працювала свідомість тих людей.

Міс Марпл розгорнула пожовклий аркуш паперу:

Дорога Шарлото!

Я не писала тобі два дні, бо в нас були жахливі домашні ускладнення. Сестра Рендела Соня (Ти її пам’ятаєш? Вона тоді приїздила й возила тебе на автомобільну прогулянку. Як би мені хотілося, щоб ти мала змогу виїздити частіше!) оголосила, що має намір одружитися з таким собі Димитрієм Стамфордісом. Я бачила його лише один раз. Дуже привабливий, але довіряти йому навряд чи можна. Р. Ґ. терпіти його не може й каже, що він мерзотник і шахрай. Белі, нехай вона буде благословенна, лише всміхається й лежить на софі. Соня, яка тільки здається спокійною й незворушною, а насправді має незламну вдачу, наскакує на Р. Ґ., наче тигриця. Учора мене опанував справжній страх, що вона його вб’є!

Я зробила все, що могла. Поговорила із Сонею й поговорила з Р. Ґ. і зуміла домогтися, щоб вони заспокоїлися трохи, але потім вони зійшлися, й усе почалося знову! Ти собі не уявляєш, як мене це стомлює. Р. Ґ. усе з’ясував, і, схоже, той Стамфордіс є справді чоловіком, якого приймати у свою родину вельми небажано.

А тим часом бізнес занедбано. Я намагаюся дати раду нашим справам, і почасти це для мене втіха, бо Р. Ґ. дає мені повну волю. Він сказав мені вчора: «Слава Богу, у світі є бодай одна людина, яка не втратила здорового глузду. Ти ніколи не закохалася б у мерзотника, Блекі, правда ж?» Я відповіла йому, що, певно, не закохаюся ні в кого й ніколи. Тоді Р. Ґ. мені сказав: «Розпочнімо ще одну оборудку в Сіті». Іноді його опановує справді диявольська зухвалість, і тоді він ходить по лезу бритви. «Ти справді сповнена рішучості утримати мене на прямій і вузькій стежці, чи не так, Блекі?» – сказав він одного дня. І я таки його втримаю! Не розумію, як люди не бачать, що оборудка безчесна і шахрайська – але Р. Ґ. справді часто цього не бачить. Він бачить лише те, що відверто суперечить закону.

Белі лише сміється, коли я розповідаю, дивлячись на все це. Вона вважає, що метушня навколо Соні не має сенсу. «У Соні є власні гроші, - каже вона. – То чому вона не може одружитися з тим чоловіком, якщо їй хочеться з ним одружитись?» Я відповіла, що це може спричинитися до жахливої помилки, і Белі сказала: «Одружитися з чоловіком, з яким ти хочеш одружитися, – не помилка – навіть якщо потім ти жалкуватимеш». А тоді вона додала: «Я думаю, Соня не захоче порвати з Ренделом через гроші. Соня дуже любить гроші».

На цьому закінчую. Як там батько? Я не передаю йому привіт, але можеш передати, якщо захочеш. Чи бачилася ти з якимись людьми? Намагайся більше перебувати в русі, моя люба.

Соня передає тобі привіт. Вона щойно увійшла і тепер схожа на розлючену кицьку, яка то втягує, то випускає пазурі. Либонь, вони з Р. Г. знову зчинили бучу. Звичайно ж, Соню іноді дуже важко терпіти. А надто, коли вона втуплює в тебе свій холодний погляд.

Завжди пам’ятай, що я дуже тебе люблю, сестричко, і не занепадай духом. Це лікування йодом може принести значне покращення. Я з’ясувала, як воно діє, і кажуть, воно дає чудові результати.

З любов’ю

твоя сестра Летиція.

Міс Марпл згорнула листа й віддала його Кредоку. Вигляд у неї був неуважний.

– То що ви про неї думаєте? – поцікавився Кредок. – Яку картину малюєте ви собі з неї?

– Про Соню? Важко, знаєте, бачити людину крізь розум іншої людини… Сповнена рішучості домогтися свого – у цьому не може бути сумніву. Така людина ні перед чим не зупиниться, щоб узяти найкраще від того, що може запропонувати їй життя…

– «І тепер схожа на розлючену кицьку, яка то втягує, то випускає пазурі», – прошепотів Кредок. – Ці слова мені щось нагадують…

Він спохмурнів.

– Треба було б з’ясувати… – прошепотіла міс Марпл.

– З’ясувати нам треба багато чого, – сказав Кредок.

– То цей лист нагадує вам про когось із Сент-Мері-Мід? – запитала Банч, ледве артикулюючи слова, бо в роті в неї було повно шпильок.

– Не скажу, щоб так дуже нагадував, моя люба… Доктор Блеклок, мабуть, трохи схожий на містера Кертиса, пастора у Веслі. Він не дозволив своїй дитині носити пластинку для випрямлення зубів. Сказав, якщо її зуби стримлять назовні, то так захотів Господь Бог. «Але ж ти, – сказала я йому, – ти підстригаєш бороду та волосся, а Бог, можливо, хоче, щоб воно в тебе росло й росло». Він сказав, що це зовсім інша річ. Такі вони і є, чоловіки. Але це анітрохи не допомагає розв’язанню нашої нинішньої проблеми.

– Ми так і не з’ясували, кому належав той револьвер, ви знаєте. Він не належав Руді Шерцу. Якби я знав, у кого був револьвер у Чипінґ-Клеґорні.

– Полковник Істербрук має пістолет, – сказала Банч. – Він лежить у нього в тій шухляді, де комірці.

– Звідки вам це відомо, місіс Гармон?

– Місіс Бат сказала мені. Вона приходить до мене прибирати. Двічі на тиждень. Оскільки він військовий, – сказала вона, – він, природно, має револьвер, і в нього буде чим відбитися, якщо прийдуть грабіжники.

– Коли вона вам це сказала?

– Дуже давно. Не менш як півроку тому.

– Невже то був полковник Істербрук? – промурмотів Кредок.

– Це схоже на ті вказівні стрілки на ярмарках, чи не так? – сказала Банч, досі говорячи крізь цілий жмут шпильок. – Ти крутиш, крутиш головою і щоразу зупиняєш погляд на чомусь іншому.

– Ох, не ятріть душу! – простогнав Кредок. – Полковник одного разу заходив до «Літл-Педокса», щоб залишити там книжку. Він міг змастити двері. Але полковник не став приховувати, що заходив тоді в дім. На відміну від міс Гінчкліф.

Міс Марпл лагідно кахикнула.

– Ви повинні пам’ятати, у які часи ми живемо, інспекторе, – сказала вона.

Кредок подивився на неї, нічого не розуміючи.

– Не забувайте, що ви поліція, а люди не люблять бути особливо відвертими з поліцією.

– Я не розумію, чому, – сказав Кредок. – Якщо вони не хочуть приховати якийсь злочин.

– Вона говорить про масло, – сказала Банч, повзаючи навколо ніжки столу й намагаючись ухопити за краєчок папірець викройки. – Про масло, зерно для курей, а іноді й про сметану і навіть шматок бекону.

– Покажи йому цидулку від міс Блеклок, – сказала міс Марпл. – Її написано якийсь час тому, але вона читається як першокласний детектив.

– А куди я її поділа? Це, бува, не вона, тітко Джейн?

Міс Марпл узяла папірець і подивилася на нього.

– Так, – сказала вона задоволено. – Це вона.

Вона простягла папірець інспекторові:

Я все зьясувала – це буде в четвер, – писала міс Блеклок. – У будь-який час після третьої. Якщо буде щось для мене, залиште на звичному місці.

Банч виплюнула свої шпильки і засміялася. Міс Марпл дивилась на обличчя інспектора.

Дружина вікарія взяла на себе обов’язок пояснювати:

– У четвер тут на навколишніх фермах збивають вершкове масло. Кожен, кому потрібне масло, може його придбати. Міс Гінчкліф зазвичай скупляє його у фермерів. Вона дуже близько знається з ними, адже й сама відгодовує свиней. Але ця торгівля здійснюється напівлегально за певною схемою такого собі місцевого потаємного обміну. Хтось забирає масло, а натомість дає огірки, хтось вимінює собі масло на ту продукцію, яку одержує від забитої свині. А іноді зі свійською твариною трапляється нещасливий випадок, і її треба забити. У фермерських господарствах відбувається багато чого непередбаченого. Але ніхто не квапиться повідомляти про такі випадки поліцію. Бо більшість такого обміну має нелегальний характер, але ніхто не знає, що тут законно, а що – незаконно, бо все надто заплутано. Тому, я думаю, Гінч занесла до «Літл-Педокса» фунт масла або чогось такого й залишила його на звичному місці. Це, як правило, ящик на борошно під буфетом. Борошна в ньому немає.

Кредок зітхнув.

– Я радий, що прийшов до вас консультуватися, – сказав він.

– А ще існують купони на одяг, – сказала Банч. – Одяг не купують за гроші – це вважають непристойним. Але такі люди, як місіс Бат, або місіс Фінч, або місіс Гаґінс полюбляють придбати вовняну сукню або зимове пальто, яке мало ношене, і платять за нього не грішми, а купонами.

– Ліпше не розповідайте мені про всі ці оборудки та обміни. Вони всі протизаконні, – сказав Кредок.

– У такому разі не слід ухвалювати таких ідіотських законів, – сказала Банч, знову наповнюючи свого рота шпильками. – Я, звичайно, не роблю всього цього, бо Джуліан проти. Але я знаю про все, що робиться навкруг мене.

Інспектора стало опановувати почуття, подібне до розпачу.

– Усе це звучить як розповідь про низку безневинних і повсякденних подій, про такі собі дрібнички, а проте вже вбито жінку й чоловіка та ще одну жінку можуть убити, перш ніж я встигну перешкодити цьому. Я поки що відсуваю пошуки Піпа й Емми на другий план і зосереджую всю увагу на Соні. Мені хотілося б знати, який вона має вигляд. У тих листах я знайшов кілька фотознімків, але жоден із них не міг належати їй.

– Звідки вам відомо, що ті знімки не могли належати їй? Ви знаєте, якою вона була?

– Вона була маленька й темноволоса, сказала мені міс Блеклок.

– Справді? – перепитала міс Марпл. – Це дуже цікаво.

– Там було одне фото, яке туманно мені когось нагадало. Висока, світловолоса дівчина з волоссям, укладеним копицею на голові. Я не знаю, хто вона така. Проте вона не могла бути Сонею. Як, на вашу думку, місіс Светенгем могла мати чорний колір волосся, коли була дівчиною?

– Навряд, – відповіла Банч. – Адже в неї сині очі.

– Я сподівався натрапити на фото Димитрія Стамфордіса – але, схоже, сподівання мої не виправдалися… Ну що ж, – і він узяв листа. – Мені дуже шкода, що він нічого не підказав вам, міс Марпл.

– Навпаки! – не погодилася з ним міс Марпл. – Він підказує дуже багато. Прочитайте тільки його ще раз. А надто в тому місці, де в ньому сказано, що Рендел Ґедлер наводив довідки про Димитрія Стамфордіса.

Кредок витріщився на неї.

Задзвонив телефон.

Банч підхопилася з підлоги і вийшла в хол, де, згідно з найкращими вікторіанськими традиціями, був поставлений спочатку телефон і де він стояв досі.

Вона повернулася до кімнати і сказала Кредокові:

– Це вас.

Злегка здивований, інспектор вийшов до телефону – не забувши щільно причинити за собою двері.

– Кредоку? Це Райдсдейл.

– Слухаю, сер.

– Я переглядав твій рапорт. Бачу, що в розмові з тобою Філіпа Геймс категорично стверджує, що вона не бачилася зі своїм чоловіком, після того як він дезертирував з армії.

– Так, сер, вона це стверджувала. Але, на мою думку, вона каже неправду.

– Я погоджуюся з тобою. Ти пам’ятаєш випадок, що стався близько десяти днів тому, коли до Мілчестерського шпиталю доправили чоловіка, який потрапив під вантажівку, зі струсом мозку й переломом тазу?

– Це той, який урятував дитину, вихопивши її з-під машини, а натомість сам потрапив під колеса?

– Саме той. При ньому не було документів, і ніхто тоді не прийшов упізнати його. Він був схожий на втікача. Учора вночі він помер, не повернувшись до тями. Але його впізнали – дезертир з армії Роналд Геймс, колишній капітан у південному Лоамширесі.

– Чоловік Філіпи Геймс?

– Так. До речі, при ньому був старий автобусний квиток і досить велика сума грошей.

– Отже, гроші дала йому дружина? Я завжди думав, що саме з ним підслухала Міці розмову Філіпи в альтанці. Вона категорично заперечила цей факт, звісно. Але ж, сер, той інцидент із вантажівкою стався раніше…

Райдсдейл повільно видобував зі свого рота слово за словом:

– Так, він стався в Мілчестері двадцять восьмого жовтня. Напад на «Літл-Педокс» був двадцять дев’ятого. Це усуває будь-яку його участь у нападі. Але дружина, безперечно, нічого не знала про нещасливий випадок із ним. Вона могла думати протягом усього цього часу, що він причетний до нападу. Тож вона, природно, тримала язика за зубами – зрештою, він був її чоловіком.

– А хлопець учинив шляхетно, чи не правда, сер? – повільно сказав Кредок.

– Урятувавши того малого з-під коліс? Звичайно. То був подвиг. Думаю, не боягузтво спонукало Геймса дезертирувати. Але все це вже історія. Для чоловіка зі зганьбленою репутацією то була достойна смерть.

– Я радий за неї, – сказав інспектор. – І за їхнього сина.

– Так, йому не буде соромно за батька. А молода жінка знову вийде заміж.

Кредок повільно сказав:

– Я думав про це, сер… Це відкриває… нові можливості.

– Ти ліпше негайно віднеси звістку про те, що сталося, Філіпі Геймс.

– Віднесу, сер. Зараз же йду до неї. Та, мабуть, я ліпше дочекаюся, поки вона повернеться в «Літл-Педокс». Для неї це повідомлення може бути шоком – а перед тим я хочу спершу перекинутися кількома словами ще де з ким.

Розділ дев’ятнадцятий

Реконструкція злочину

І

– Мені час іти, – сказала Банч. – Я увімкну вам лампу, бо тут так темно. Мабуть, буде гроза.

Вона підсунула невеличку настільну лампу до протилежного кінця столу, щоб вона відкидала світло на плетіння міс Марпл, що сиділа на широкому стільці з високою спинкою.

Коли шнур від лампи потягся по столу, кіт стрибнув на нього і став шматувати його зубами та пазурами.

– Облиш, Тіглат-Паласаре, облиш… Жахливий кіт. Гляньте, він прокусив шнур – ізоляція розтріпалася. Невже ти не розумієш, хвостатий йолопе, що тебе ж таки може вдарити електричним струмом, якщо ти таке витворятимеш?

– Дякую тобі, люба, – сказала міс Марпл і простягла руку, щоб увімкнути лампу.

– Вона вмикається не тут. Треба натиснути на цю ідіотську грушу посеред шнура. Стривайте хвилину. Я приберу квіти, щоб вони вам не заважали.

Вона підняла вазу з різдвяними трояндами, що стояли на протилежному боці столу. Тіглат-Паласар, крутячи хвостом, простяг бешкетну лапу й угородив пазурі в руку Банч. Вона розлила трохи води з вази. Кілька крапель упали на розтріпане місце шнура й на самого Тіглат-Паласара, який, обурено засичавши, стрибнув на підлогу.

Міс Марпл натиснула на вимикач у формі груші. У тому місці, де шнур просяк водою, бризнули іскри і пролунав тріск.

– Ой лишенько! – скрикнула Банч. – Сталося коротке замикання. Мабуть, тепер тут не увімкнеш жодної лампи. – Вона клацнула кількома вимикачами. – Атож, жодна не загорілася. Як це по-дурному, що всі вони підключаються до однієї штуковини, чи як вона там називається. І поверхню столу обсмалило теж. Паршивий Тіглат-Паласаре, це все твоя провина. Тітко Джейн, що з вами? Ви злякалися?

– Ні, моя люба, не турбуйся за мене. Річ у тім, що я раптом побачила те, що давно вже мала б побачити…

– Я піду вкручу пробку й візьму лампу з кабінету Джуліана.

– Не треба, моя люба, не турбуйся. Ти запізнишся на свій автобус. Мені більше не треба світла. Мені треба лише посидіти тихо й поміркувати про дещо. Поквапся, люба, а то проґавиш свій автобус.

Коли Банч пішла, міс Марпл сиділа нерухомо близько двох хвилин. Повітря в кімнаті було важке й погрозливе – за стінами будинку збиралася буря.

Міс Марпл потягла до себе аркуш паперу.

Вона написала спочатку Лампа? і підкреслила це слово двома жирними рисками.

Через хвилину або дві вона написала ще одне слово.

Її олівець мандрував по паперу, креслячи на ньому якісь таємничі знаки…

ІІ

У досить темній вітальні садиби «Боулдерс» із низькою стелею й заґратованими вікнами міс Гінчкліф та міс Мерґатройд палко сперечалися.

– Головний клопіт із тобою, Мерґатройд, – сказала Гінчкліф, – полягає в тому, що ти не хочеш спробувати.

– Але ж я тобі сказала, Гінч, у мене нічого не тримається в пам’яті.

– А ти послухай-но мене, Емі Мерґатройд, ми спробуємо організувати справді конструктивне мислення. Досі ми не дивилися на події під детективним кутом. Я припустилася істотної помилки щодо дверей. Ти не мала змоги надійно притримати двері для вбивці. Тебе виправдано, Мерґатройд!

Міс Мерґатройд усміхнулася досить невиразною усмішкою.

– Нам дуже не пощастило, що ми маємо єдину мовчазну домашню робітницю на весь Чипінґ-Клеґорн, – провадила Гінчкліф. – За звичайних обставин я б цьому раділа, але тепер вона добряче нас підвела. Кожен у селі знає про існування других дверей, які були використані, а ми почули про них лише вчора…

– Я все ще не зовсім розумію, як…

– Усе дуже просто. Наші перші припущення були цілком правильні. Ти не можеш водночас тримати двері відчиненими, махати ліхтарем і стріляти з револьвера. Ми розглянули револьвер і ліхтар, а двері відкинули. Але ми припустилися помилки. Треба було виключити з розгляду револьвер.

– Але в нього був револьвер, – сказала міс Мерґатройд. – Я бачила його. Він лежав на підлозі поруч із ним.

– Коли він був мертвий, так. Усе це очевидно. Але він не стріляв із того револьвера…

– Хто ж тоді стріляв?

– Саме це нам і слід з’ясувати. Але хоч би хто стріляв, ця ж таки особа поклала кілька отруєних пігулок аспірину біля ліжка Леті Блеклок – і в такий спосіб порішила бідолашну Дору Баннер. І то не міг бути Руді Шерц, бо він уже мертвий-мертвісінький. То був хтось із людей, присутніх у вітальні під час нальоту, і, мабуть, присутній також на святі народження Дори Баннер. І єдиною особою, яка відповідає цим обом вимогам, є місіс Гармон.

– Ти думаєш, хтось поклав ті пігулки аспірину біля ліжка міс Блеклок, коли святкували день народження Дори Баннер?

– А чом би й ні?

– Але як вони могли це зробити?

– Ми всі ходили до нужника, хіба ні? – сказала міс Гінчкліф, яка ніколи не відзначалася делікатністю мови. – А я ще й мила руки у ванній кімнаті, щоб змити з них рештки липучого торту. А маленька мила Істербрук заходила до спальні міс Блеклок, щоб напудрити там своє брудне личко, хіба не так?

– Гінч, невже ти думаєш, це вона?…

– Я ще не знаю. Це було б надто очевидно. Не думаю, що якби тобі треба було підкинути кілька отруйних пігулок, ти захотіла б, щоб тебе бачили в чужій спальні. Адже були й інші можливості – й то чимало.

– Чоловіки не ходили нагору.

– Існують сходи чорного ходу. Зрештою, коли чоловік виходить із кімнати, ти не виходиш за ним, щоб перевірити, чи він справді йде туди, куди сказав. Це було б нечемно! Хай там як, а ти не сперечайся зі мною, Мерґатройд. Я хочу повернутися до першого замаху на Леті Блеклок. Щоб почати, упорядкуй факти у своїй голові, бо далі все залежатиме від тебе.

Міс Мерґатройд здавалася стривоженою.

– О, люба Гінч, ти ж знаєш, яка каша в мене в голові!

– Справа не у твоїх мізках або в тій сірій каші, що замінює тобі мізки. Справа у твоїх очах. Ідеться про те, що ти бачила.

– Але ж я нічого не бачила.

– Проблема з тобою, Мерґатройд, як я вже тобі сказала, полягає в тому, що ти не хочеш спробувати. Ну ж бо, напруж увагу. Ось що сталося. Незалежно від того, хто зазіхав на життя Леті Блеклок, він був у вітальні того вечора. Він (я кажу він, бо так легше, проте я не бачу причини, чому це мав бути чоловік, а не жінка, якщо, звісно, обминати увагою той факт, що всі чоловіки – брудні собаки), так-от, він попередньо змастив ті другі двері, які ведуть до вітальні і начебто були забиті цвяхами чи щось таке. Не запитуй мене, коли він їх змастив, бо це тільки заплутує справу. Фактично в будь-який час я можу увійти в будь-який дім у Чипінґ-Клеґорні й робити там усе, що мені заманеться, протягом півгодини. Для цього треба лише з’ясувати, коли туди приходять поденні робітниці і коли господарі йдуть із дому, куди вони йдуть і як довго вони там затримаються. У такому з’ясуванні немає нічого складного. А тепер міркуймо далі. Він змастив ці другі двері. Тепер їх можна було відчинити беззвучно. Ось за якою схемою все відбувалося: світло гасне, двері А (головні двері) розчиняються навстіж. Вимахування ліхтарем, ілюзія пограбування. Тим часом, поки ми всі отетеріли, Ікс (це найкращий термін для того персонажа) спокійно прослизає крізь двері В у темний хол, заходить за спину того швейцарського ідіота, двічі стріляє в Леті Блеклок, а потім стріляє у швейцарця. Кидає револьвер і, поки ледачі мислителі на зразок тебе анітрохи не сумніваються в тому, що стріляв швейцарець, знову прослизає назад до вітальні на той час, коли комусь знову вдається увімкнути світло. Ти все зрозуміла?

– Так… так… але хто то був?

– Якщо ти цього не знаєш, Мерґатройд, то й ніхто не знає.

– Я? – стривожено защебетала міс Мерґатройд. – Але ж я анічогісінько не знаю. Я справді анічогісінько не знаю, Гінч!

– Застосуй те сміття, яке ти називаєш своїм мозком. Почни з того, де був кожен, коли погасло світло.

– Я не знаю.

– Ні, ти знаєш. Ти мене дратуєш, Мерґатройд. Ти знаєш, де була сама, чи не знаєш? Ти була за дверима.

– Так, так… я була. Вони вдарили мені в мозоль, коли відчинилися.

– Чому ти не підеш до доброго педикюрника замість клопотатися над своїм мозолем? Ти скоро здобудеш собі зараження крові. Отже, ти знаєш – ти була за дверима. Я стояла біля камінної полиці, висолопивши язика від спраги. Леті Блеклок – біля столу, що під аркою, простягши руку, щоб узяти портсигар. Патрік Сімонс пройшов під аркою до меншої вітальні, де господиня дому виставила трунки. Ти згодна?

– Так, так, я все це пам’ятаю.

– Добре, тоді пригадай також, що хтось пішов за Патріком у ту кімнату чи тільки зрушив із місця, щоб піти за ним. Хтось із чоловіків. Лихо тільки в тому, що я не пам’ятаю, чи то був полковник Істербрук, чи Едмунд Светенгем. А ти пам’ятаєш?

– Ні.

– Ти не пам’ятаєш! Але була ще одна людина, яка вийшла до меншої вітальні, – Філіпа Геймс. Я це дуже чітко пам’ятаю тому, що пам’ятаю, як звернула увагу на те, яка в неї гарна і рівна спина, і я тоді сказала собі: «Ця дівчина здавалася б дуже гарною на коні». Я дивилася на неї й думала саме про це. Вона пройшла до камінної полиці в іншій кімнаті. Я не знаю, що їй там було треба, бо саме в ту мить світло погасло.

Отже, таким тоді було розташування людей. У дальній вітальні перебувають Патрік Сімонс, Філіпа Геймс і або полковник Істербрук, або Едмунд Светенгем – ми не знаємо, хто з них двох. А зараз, Мерґатройд, будь уважною. Найімовірніше, це зробив один із тих трьох. Якщо котрийсь із присутніх у вітальні захотів вийти в ті далекі двері, він би, природно, доклав усіх зусиль, щоб бути у зручному місці, коли погасне світло. Тому, згідно з моїм припущенням, за всією ймовірністю, то був один із тих трьох. І в цьому випадку, Мерґатройд, ти нічим не зможеш допомогти!

Міс Мерґатройд радісно всміхнулася.

– З другого боку, – провадила Гінчкліф, – існує можливість, що то був не один із тих трьох. І ось тут твоя роль стає вирішальною, Мерґатройд!

– Але звідки я можу знати нехай там що?

– Бо, як я сказала раніше, якщо не знаєш ти, то й ніхто не знає.

– Але я справді не знаю! Я нічого не могла бачити!

– Ой ні, ти могла! Ти єдина людина, яка могла бачити. Бо ти стояла за дверима. Ти могла дивитися на ліхтар, бо двері були між тобою й ним. Ти була обернута обличчям в інший бік, у той самий, куди вказував ліхтар. Решта людей були засліплені. Але ти не була засліплена.

– Ні, ні, мабуть, не була, але я нічого не бачила, пучок світла від ліхтаря ковзав у всі боки, туди й сюди…

– І що він тобі показував? Він зупинявся на обличчях, чи не так? І на столах? І на стільцях?

– Так… так… він зупинявся… Міс Баннер із широко роззявленим ротом, очі в неї вибалушені й моргають…

– Ось це нам і треба! – Гінчкліф зітхнула з полегкістю. – Труднощі полягають у тому, щоб скористатися з твоєї сірої речовини. Розповідай далі!

– Але я нічого більше не бачила, справді, не бачила.

– Ти хочеш сказати, ти бачила порожню кімнату? Ніхто ніде не стояв? Ніхто ніде не сидів?

– Ні, звичайно ж, ні. Міс Баннер стояла з роззявленим ротом, а місіс Гармон сиділа на підлокітнику крісла. Вона міцно заплющила очі, а пальці стисла в кулаки й затулила ними обличчя – як дитина.

– Дуже добре, ти описала мені місіс Гармон і міс Баннер. Невже ти досі не розумієш, до чого я тебе веду? Головна проблема в тому, що я не хочу вкладати думки в твою голову. Та коли ми вилучимо все, що ти бачила, ми можемо перейти до дуже важливого пункту: а чи було щось таке, чого ти не бачила? Ти мене зрозуміла? Поруч зі столами, стільцями, хризантемами та всякою всячиною були також різні люди: Джулія Сімонс, місіс Светенгем, місіс Істербрук – або полковник Істербрук, або Едмунд Светенгем – Банч Гармон і Дора Баннер. Переглянь їх усіх. А зараз думай, Мерґатройд, думай, чи не пригадаєш когось із тих людей, кого точно там не було?

Міс Мерґатройд трохи підстрибнула, коли гілка вдарила знадвору в шибку вікна. Вона заплющила очі і стала мурмотіти сама до себе:

– Квіти… на столі… велике крісло… пучок світла від ліхтаря дійшов ще тільки до тебе, Гінч… місіс Гармон, так…

Телефон лунко задзвонив. Міс Гінчкліф підійшла до нього.

– Я вас слухаю? Станція?

Слухняна міс Мерґатройд, із заплющеними очима, намагалася оживити ніч 29 жовтня. Ліхтар повільно обертається… гурт людей… вікна… канапа… Дора Баннер… стіна… стіл, а на ньому лампа… арка… несподіваний плювок револьвера…

– … але ж це дивовижно! – сказала міс Мерґатройд.

– Що? – розлютовано кричала Гінчкліф у телефонну слухавку. – Він там від самого ранку? З якого часу? Будьте ви прокляті, і ви телефонуєте мені тільки тепер? Я звернуся в Товариство захисту тварин зі скаргою на вас. Недогляд? І вам більш немає чого сказати?

Вона брязнула слухавкою.

– Знайшовся собака, – сказала вона. – Рудий сетер. Сидить на станції від самого ранку – від восьмої години. Без краплі води. І ті йолопи тільки тепер зателефонували мені. Я негайно його заберу.

Вона вибігла з кімнати. Міс Мерґатройд тонким голосом закричала їй навздогін.

– Але послухай, Гінч, я скажу тобі дивовижну річ!.. Я не розумію, як це могло…

Міс Гінчкліф вибігла у двері й помчала до сараю, який правив за гараж.

– Ми поговоримо, коли я повернуся, – крикнула вона. – Я не можу чекати, щоб забрати тебе із собою. У тебе на ногах, як завжди, хатні капці.

Вона натисла на стартер автомобіля й одним ривком вивела його з гаража. Міс Мерґатройд спритно відстрибнула вбік.

– Але послухай Гінч, я повинна тобі сказати…

– Коли повернуся…

Автомобіль смикнувся й помчав уперед. Голос Мерґатройд долинув уже здалеку на дуже високій ноті:

– Але ж, Гінч, її там не було…

ІІІ

У небі збиралися густі сині хмари. Коли Мерґатройд стояла й дивилася навздогін автомобілю, який від’їжджав, почали падати перші краплі дощу.

Мерґатройд схвильовано побігла до шворки, на якій вона кілька хвилин тому вивісила сушитися два чи три джемпери та кілька нічних сорочок.

Вона мурмотіла крізь зуби:

– Хто б міг чекати такого дощу?… О Господи, чому ж я раніше не зняла цей одяг – він був уже майже сухий…

Вона борюкалася з неслухняними прищепками, потім почула, що хтось наближається, й обернула голову.

Міс Мерґатройд приязно усміхнулася:

– Заходьте до хати, ви промокнете…

– Дозвольте допомогти вам.

– О, якщо вам неважко… Не хочеться, щоб знову промокли. Треба було мені опустити шворку трохи нижче, але думаю, я дістану.

– Ось ваш шарф. Дозвольте, я накину вам його на шию.

– О, дякую… Гаразд, гаразд… Як би мені дотягтися до прищепки…

Вовняний шарф обмотався навкруг її шиї і раптом став затягуватися…

Рот у міс Мерґатройд роззявився, але з нього вихопилося лише хрипке булькання.

А шарф затягнувся ще тугіше.

ІV

Повертаючись зі станції, Гінчкліф зупинила машину, щоб підібрати міс Марпл, яка поспішала вулицею.

– Привіт! – закричала вона. – Ви дуже намокнете. Їдьмо зі мною, вип’єте у нас чаю. Я бачила Банч на зупинці автобуса. Ви будете сама-одна в будинку священика. Ходіть до нас. Мерґатройд і я спробували провести певну реконструкцію злочину. Мені здається, ми дечого досягли. Стережіться собаки. Він трохи нервує.

– Який гарний!

– Авжеж, цюця просто чудовий! Ті йолопи тримали його на станції від самого ранку, нічого не повідомивши мені. Я добре вичитала їм, сучим дітям. Ой, пробачте мені за мою мову, я виросла на стайні, удома в Ірландії.

Невеличкий автомобіль ривком заїхав на задній дворик садиби «Боулдерс».

Табунець качок та іншої домашньої птиці оточив жінок, коли вони вийшли з машини.

– Мерґатройд їх не погодувала, – сказала міс Гінчкліф, – що вона собі думає?

– А важко дістати корм? – запитала міс Марпл.

Міс Гінчкліф підморгнула:

– Я у великій дружбі з більшістю фермерів, – сказала вона.

Порозганявши ногами пташине товариство, вона провела міс Марпл до котеджу.

– Сподіваюся, ви не намокли?

– Ні, це дуже добрий макінтош.

– Я запалю вогонь у каміні, якщо Мерґатройд не запалила його. Агов, Мерґатройд! Де ти, жінко? Мерґатройд! А де собака? Він кудись зник.

Знадвору долинуло тонке тужливе виття.

– Ох, ти ж, клятуща суко!

Міс Гінчкліф почовгала до дверей і погукала:

– Куті, Куті. Дурне ім’я, але так вони її назвали. Треба буде знайти для неї інше ім’я. Сюди, Куті.

Рудий сетер обнюхував якийсь згорток, що лежав під туго натягнутою мотузкою, де досі теліпався на вітрі жмут одягу.

– У Мерґатройд не стало навіть тямки занести білизну в дім. Куди вона заподілася?

Знову рудий сетер тицьнув носом у те, що здавалося купою одягу, закрученого вітром, підняв носа високо в повітря й знову завив.

– Що сталося із собакою?

Міс Гінчкліф широкою ходою пішла через траву.

Міс Марпл відчула, що сталося, і швидко побігла за нею. Вони стояли там поруч, краплі дощу падали на них, і рука старшої жінки обхоплювала плечі молодшої.

Вона відчувала, як її м’язи напружуються і клякнуть, тоді як міс Гінчкліф стояла й дивилася на тіло, що лежало там із посинілим, перекошеним обличчям і виваленим язиком.

– Я вб’ю її, ту стерву, яка це зробила, – сказала міс Гінчкліф низьким, спокійним голосом, – якщо вона потрапить мені до рук.

Міс Марпл перепитала:

– Її?

Міс Гінчкліф обернула до неї своє спотворене від болю обличчя.

– Так. Я знаю, хто це був – досить точно знаю. Хтось із трьох.

Вона постояла ще мить, дивлячись на свою мертву подругу, а тоді обернулася до будинку.

Її голос лунав сухо й жорстко.

– Ми повинні зателефонувати в поліцію, – сказала вона. – А поки ми їх чекатимемо, я вам усе розповім. Я почасти винна в тому, що Мерґатройд лежить тут мертва. Я влаштувала гру. А вбивство не гра.

– Ні, – сказала міс Марпл. – Убивство не гра.

– Ви дещо знаєте про це, чи не так? – запитала міс Гінчкліф, підіймаючи слухавку й набираючи номер.

Вона зробила коротке повідомлення й повісила слухавку.

– Вони будуть тут через кілька хвилин… Так, я чула, ви брали участь у таких справах раніше… Здається, Едмунд Светенгем сказав мені це… Ви хочете знати, що ми тут робили, Мерґатройд і я?

І вона лаконічно розповіла про розмову, яка відбулася між ними, перед тим як вона поїхала до станції.

– Вона покликала мене, ви знаєте, коли я вже поїхала… Тому я й знаю, що йдеться про жінку, а не чоловіка… Якби я так не поспішала – якби я лиш вислухала її! Та клята собака зачекала б ще чверть години, нічого б із нею не сталося.

– Не звинувачуйте себе, моя люба. З цього немає користі. Ви не могли передбачити.

– Ні, я не могла… Щось стукнуло в шибку вікна, я пам’ятаю. Можливо, вона була там, зовні… тоді, звичайно, вона підійшла зовсім близько й усе чула… адже ми з Мерґатройд, можна сказати, кричали, мов несамовиті… Вона чула… Вона все чула…

– Ви досі мені не сказали, що сказала вам ваша подруга…

– Лиш одне речення: «Там її не було!»

Вона помовчала.

– Тепер ви розумієте? Були лише три жінки, яких ми не виключили. Місіс Светенгем, місіс Істербрук, Джулія Сімонс. І одна з цих трьох не була там… Вона не була там, у вітальні, бо прослизнула крізь інші двері й була в холі.

– Атож, – сказала міс Марпл. – Я розумію.

– Це одна з тих трьох. Я не знаю, котра. Але я довідаюся!

– Пробачте мені, – сказала міс Марпл. – Але чи вона – я маю на увазі міс Мерґатройд – сказала це точно так, як ви мені передали?

– Тобто як це точно так, як я передала?

– О, моя люба, як мені вам пояснити? Ви сказали це так. Там її не було. Майже з однаковим наголосом на кожному слові. Розумієте, ви можете це сказати принаймні двома способами. Ви можете сказати: «Її там не було». Тобто підтверджуючи вже висловлену підозру. Або ви можете сказати (дуже схоже на те, як ви сказали тепер): «Там її не було», зробивши очевидний наголос на слові там.

– Я не знаю. – Міс Гінчкліф похитала головою. – Я не пам’ятаю… Як я можу пам’ятати? Я думаю, атож, я думаю, вона сказала: «Її там не було». Це досить природно, як мені здається. Але, власне кажучи, я не знаю. А яка різниця?

– Думаю, різниця є, – замислено сказала міс Марпл. – І вона вказує на дещо, не дуже ясно, але вказує. Атож, різниця вельми помітна.

Розділ двадцятий

Міс Марпл зникла

І

Листоноша, на превелике своє невдоволення, віднедавна одержав розпорядження розносити листи в Чипінґ-Клеґорні не тільки вранці, а й пополудні.

Цього конкретного полудня він залишив три листи в «Літл-Педоксі» за десять хвилин до п’ятої.

Один був адресований Філіпі Геймс і написаний школярським почерком; два інші – міс Блеклок. Вона розпечатала їх, коли вона й Філіпа сиділи за чайним столом. Рясна злива дозволила Філіпі покинути «Даяс-Хол» сьогодні раніше, бо після того як вона позачиняла теплиці, робити їй більш не було чого.

Міс Блеклок розірвала першого конверта, у якому був рахунок за ремонт кухонного бойлера. Вона сердито пирхнула:

– Ціни Даймонда абсурдні – цілком абсурдні. Проте я не маю підстав сподіватися, що хтось узяв би менше.

Вона відкрила другого листа, написаного незнайомим їй почерком:

Дорога тітонько Леті.

Сподіваюся, ви не проти, якщо я приїду до вас у четвер? Я написала Патрікові два дні тому, але він не відповів. Тому я гадаю, ми про все домовилися. Мати збирається приїхати до Англії наступного місяця й сподівається тоді зустрітися з вами.

Мій поїзд прибуває в Чипінґ-Клеґорн о чверть на сьому вечора. Вам це зручно?

Щиро ваша

Джулія Сімонс.

Міс Блеклок спершу прочитала цього листа з чистим подивом, а потім із похмурим нерозумінням. Вона подивилася на Філіпу, яка всміхалася над листом сина.

– Джулія і Патрік уже повернулися, ти не знаєш?

Філіпа підвела очі.

– Атож, вони прийшли відразу після мене. Зараз вони, певно, перевдягаються. Вимокли під дощем.

– Можу я попросити тебе покликати їх?

– Звичайно.

– Стривай хвилину, я хочу, щоб ти це прочитала.

Вона простягла Філіпі листа, якого одержала. Філіпа прочитала й спохмурніла.

– Я не розумію…

– Так само не розумію і я… Гадаю, я маю право на пояснення. Поклич Патріка та Джулію, Філіпо.

Філіпа гукнула, стоячи внизу сходів.

– Патріку! Джуліє! Міс Блеклок хоче вас бачити.

Патрік збіг униз сходами й увійшов до кімнати.

– Не йди, Філіпо, – сказала міс Блеклок.

– Привіт, тітко Леті, – весело сказав Патрік. – Я вам потрібен?

– Так потрібен. Можливо, ти поясниш мені це?

На обличчі Патріка з’явився вираз майже комічної розгубленості, коли він читав листа.

– Я ж хотів послати їй телеграму! Що я за осел!

– Цей лист, я сподіваюся, від твоєї сестри Джулії?

– Так, так, від неї.

Міс Блеклок похмуро запитала:

– Тоді поясни мені, будь ласка, хто та молода жінка, яку ти привів сюди як Джулію Сімонс і яку я вважала твоєю сестрою і своєю родичкою.

– Розумієте… тітко Леті… справа в тому… я спробую вам пояснити… звісно, мені не слід було робити це… Але мені так хотілося утнути якийсь жарт. Якщо дозволите мені пояснити…

– Я чекаю твоїх пояснень. Хто ця молода жінка?

– Я зустрівся з нею на одному коктейлі, відразу по тому як демобілізувався з армії. Ми почали розмовляти, і я сказав їй, що їду сюди, і тоді нам спало на думку, що було б непоганим жартом, якби я привіз її сюди… Річ у тому, що Джулія, справжня Джулія шалено мріяла про театр, і мати пережила кілька нападів – так їй цього не хотілося, – проте Джулії пощастило приєднатися до цікавої трупи в Перті чи десь там, і вона вирішила спробувати – але, щоб мати не турбувалася, вселити їй думку, що вона тут, зі мною, навчається на адміністратора як добра й порядна дівчина.

– Я все ж таки хочу знати, хто ця молода жінка.

Патрік із полегкістю обернувся, коли Джулія, холодна й незворушна, увійшла до кімнати.

– Нашу витівку викрито, – сказав він.

Джулія підняла брови. Потім, спокійнісінька, пройшла вперед і сіла.

– Окей, – сказала вона. – Так тому й бути. Ви, певно, дуже розгнівалися? – Вона подивилася з незворушною цікавістю на вираз обличчя міс Блеклок. – На вашому місці я була б дуже сердита.

– Хто ти?

Джулія зітхнула.

– Я гадаю, настала та мить, коли я повинна розповісти все начистоту. Що ж, почнімо. Я одна з частин комбінації Піп-і-Емма. Якщо висловитися точніше, то мене звуть Емма Джоселін Стамфордіс – щоправда, батько рано відмовився від прізвища Стамфордіс. Думаю, згодом він називав себе де Курсі.

Мій батько й мати, дозвольте мені розповісти вам, розлучилися десь через три роки, після того як народилися Піп і я. Кожне з них пішло своєю дорогою. І вони розділили й нас. Я дісталася батькові. Загалом він був поганим батьком, хоч і дуже чарівним. Протягом певних вельми занудних періодів я виховувалася в монастирях, коли батько зовсім не мав грошей або готувався взяти участь у якійсь особливо ницій афері. Він мав звичай щедро оплачувати перший семестр мого перебування в монастирі, а потім зникав і залишав мене в руках черниць на рік або два. У проміжках часу між тими періодами ми з ним іноді жили цікавим життям, обертаючись у космополітичному товаристві. Проте війна остаточно нас розділила. Я не маю жодного уявлення про те, що сталося з ним. Мені довелося пережити кілька власних пригод. Протягом певного часу я перебувала в лавах Французького Опору. То був незабутній досвід. Щоб скоротити довгу історію, скажу, що я приїхала до Лондона й почала думати про своє майбутнє. Я знала, що брат матері, з яким вона мала жахливу сварку, помер дуже багатою людиною. Подивилася його заповіт, чи немає там чогось для мене – там не було нічого. Тобто не було нічого в прямому розумінні. Я навела кілька довідок про його вдову – вона, схоже, була тяжко хвора, жила на ліках і потроху вмирала. Усі свої надії, як я зрозуміла, я могла покладати лише на вас. Вам мала дістатися величезна купа грошей, і вам не було на кого їх витрачати. Я буду з вами цілком відверта. Мені спало на думку, що я могла б познайомитися й подружитися з вами й ви могли б відчути до мене симпатію – адже багато чого змінилося, хіба ні, відтоді як дядько Рендел помер? Скільки тих грошей провалилося в прірву під час катастрофи, яка навалилася на Європу! Я подумала, а може, ви пожалієте нещасну дівчину-сироту, саму-одну у світі, і надасте їй невеличке утримання?

– То ти на це сподівалася? – похмуро посміхнулася міс Блеклок.

– Так. Адже я вас зовсім тоді не знала… Я уявляла собі, як приїду до вас і зі слізьми на очах розповім про своє становище… Потім мені пощастило зустрітися з Патріком, – бувають же такі щасливі випадки, – і він виявився вашим племінником, кузеном чи якимсь іншим родичем. Я сприйняла цю зустріч як неймовірне щастя. Я познайомилася з Патріком, і він охоче пішов мені назустріч. Реальна Джулія була без тями від своїх театральних мрій, і я незабаром переконала її, що високий обов’язок перед Мистецтвом вимагає від неї оселитися в якомусь незатишному помешканні в Перті й навчатися там сценічної майстерності, щоб стати новою Сарою Бернар.

Не звинувачуйте Патріка занадто. Він відчув великий жаль до мене, самої-одної на цілому світі, – і незабаром переконав себе в тому, що для мене буде просто чудово приїхати сюди з ним як сестрі й спробувати досягти своєї мети.

– І він також схвалив те, що ти наговорила стільки брехні поліції?

– Майте співчуття, Леті. Невже ви не розумієте, що коли відбувся той безглуздий напад на ваш дім, – чи радше після того як він відбувся, – я почувалася не вельми затишно. Не випадає сумніватися, що я мала досить переконливий мотив прибрати вас зі своєї дороги. Та й тепер я нічим не можу довести вам, що то була не я, – крім свого слова. Ви не можете вимагати від мене, щоб я пішла до поліції і взяла на себе злочин, до якого не маю стосунку. Навіть Патрік підозрює мене іноді, а якщо він може думати про мене таке, то з якого дива мені повірить поліція? Той детектив-інспектор здався мені чоловіком надзвичайно скептичного розуму. Ні, я вирішила, що єдиний вихід для мене – тихесенько сидіти як Джулія і просто зникнути, коли час нашого перебування тут закінчиться.

Звідки я могла знати, що Джулія, яку ми обминули, реальна Джулія поскандалить зі своїм режисером і відмовиться від своєї витівки, не змігши дати раду своєму темпераменту? Вона написала Патрікові й запитала, чи можна їй сюди приїхати, а він замість написати їй: «Не з’являйся» – узагалі забув їй відповісти! – Вона скинула на Патріка гнівним поглядом. – Чи ж не йолоп?

Вона зітхнула.

– Ви навіть уявити собі не можете, як мені нелегко доводилося в Мілчестері! Звичайно, я не була у шпиталі. Але мені треба було десь гаяти час. І я годинами сиділа в кінотеатрах, знову й знову дивлячись найжахливіші фільми.

– Піп і Емма, – прошепотіла міс Блеклок. – Чомусь, попри слова інспектора, я ніколи не вірила, що вони існують реально…

Вона запитливо подивилась на Джулію.

– Ти Емма, – сказала вона. – А де Піп?

Очі Джулії, чисті й невинні, зустрілися з її поглядом.

– Я не знаю, – сказала вона. – Не маю найменшого уявлення.

– Я думаю, ти брешеш, Джуліє. Коли ти бачила його востаннє?

Чи Джулія на мить завагалася, перш ніж заговорила?

Перш ніж промовила чітким і впевненим голосом:

– Я бачила його востаннє, коли йому було три роки – коли мати забрала його. Після того я ніколи не бачилася ані з ним, ані з матір’ю. Я не знаю, де вони.

– І це все, що ти можеш мені сказати?

Джулія зітхнула.

– Я могла б попросити у вас пробачення. Але мої слова не були б цілком щирими; бо я знову зробила б те саме, звісно, якби не знала, що відбудеться це жахливе вбивство.

– Джуліє, – сказала міс Блеклок. – Я називаю тебе Джулією, бо я так звикла. Ти брала участь у Французькому Опорі, чи не так?

– Так. Я воювала там півтора року.

– Тож, думаю, ти навчилася там стріляти.

І знову погляд тих самих холодних очей зустрівся з її очима.

– Я вмію стріляти добре. Я першокласний снайпер. Я не стріляла у вас, Летиціє Блеклок, хоч можу це підтвердити лише своїм словом. Але повірте мені, якби я у вас стріляла, то не схибила б.

ІІ

Напружену тишу моменту порушив гуркіт автомобіля, який під’їхав до дверей.

– Хто б це міг бути? – запитала міс Блеклок.

У двері пропхалася скуйовджена голова Міці. Вона закотила очі.

– Це знову приїхав поліція, – сказала вона. – Він нас переслідувати. Чому він не давати нам спокій? Я не годен це витерпіти. Я писати сам прем’єр-міністр. Я писати ваш король.

Рука Кредока рішуче й нетерпляче відіпхнула її вбік. Він увійшов із таким похмурим виразом на міцно стиснутих губах, що всі подивилися на нього з острахом. Це був інший інспектор Кредок.

Він суворо промовив:

– Убито міс Мерґатройд. Вона була задушена – не більш як годину тому. – Він зупинив погляд на Джулії. – Міс Сімонс, де ви були протягом дня?

Джулія стомлено проказала:

– У Мілчестері. Я тільки щойно увійшла.

– А ви? – Інспектор спрямував погляд на Патріка.

– Теж там.

– Ви обоє повернулися разом?

– Так… Так, разом, – сказав Патрік.

– Ні, – відповіла Джулія. – Не треба брехати, Патріку. Таку брехню неважко спростувати. Адже в автобусі було багато людей. Я повернулася більш раннім автобусом, інспекторе, тим, який приходить сюди о четвертій годині.

– І що ви робили потім?

– Я пішла прогулятися.

– У напрямку садиби «Боулдерс»?

– Ні. Я ходила в поле.

Він подивився на неї пильним поглядом. Джулія, з блідим обличчям, з міцно стиснутими губами, не відвела свого погляду.

Перш ніж хтось устиг заговорити, задзвонив телефон.

Міс Блеклок, запитливо подивившись на Кредока, підняла слухавку.

– Так. Що? А, Банч. Що? Ні. Ні, не було… Не маю уявлення… Так, він тепер тут.

Вона опустила слухавку і сказала:

– Місіс Гармон хоче поговорити з вами, інспекторе. Міс Марпл не повернулася до будинку вікарія, і місіс Гармон турбується за неї.

Кредок ступив два кроки і схопив телефон.

– Кредок слухає.

– Я стурбована, інспекторе, – почувся голос Банч, позначений дитячим тремтінням. – Тітка Джейн кудись пішла, і я не знаю, куди саме. І кажуть, ніби міс Мерґатройд убито. Це правда?

– Так, це правда, місіс Гармон. Міс Марпл була разом із міс Гінчкліф, коли вони знайшли тіло.

– А, онде, значить, вона де, – у голосі Банч прозвучала полегкість.

– Ні, ні, її там немає. Вона пішла звідти – дайте-но мені глянути – десь півгодини тому. Вона не прийшла додому?

– Ні, не прийшла. А йти звідти не більш як десять хвилин. Де вона може бути?

– Можливо, зазирнула до когось із сусідів?

– Я телефонувала всім. Її ніде нема. Я боюся, інспекторе.

«Я теж», – подумав Кредок.

Він швидко сказав:

– Я негайно їду до вас.

– Приїздіть – вона залишила клаптик паперу. Вона щось писала на ньому, перед тим як поїхала. Я не знаю, що це може означати… Для мене схоже на якусь нісенітницю.

Кредок поклав слухавку.

Міс Блеклок стривожено запитала.

– Щось сталося з міс Марпл? О, я сподіваюся, що ні.

– Я теж сподіваюся, – відказав Кредок, але погляд у нього був похмурий.

– Вона така стара – і така слабенька.

– Знаю.

Міс Блеклок ухопилася рукою за намисто з перлів, яке туго облягало їй шию, і сказала хрипким голосом.

– Що далі – то гірше. Той, хто витворяє все це, інспекторе, мусить бути божевільний – геть божевільний.

– Та певно.

Туге намисто на шиї в міс Блеклок порвалося, натягнуте її нервовими пальцями. Білі кульки розкотилися по кімнаті.

Летиція скрикнула зболеним голосом:

– Мої перли!.. Мої перли!..

Агонія в її голосі була такою гострою, що всі з подивом обернулися до неї. Вона обернулася, притиснувши долоню до горла і, схлипуючи, вибігла з кімнати.

Філіпа почала збирати перли.

– Я ніколи не бачила, щоб у неї з якось причини так псувався настрій, – сказала вона. – Звісно, вона завжди їх носить. Певно, це чийсь дорогий подарунок абощо. Можливо, від Рендела Ґедлера?

– Можливо, – повільно проказав інспектор.

– А вони можуть бути справжніми? – запитала Філіпа, стоячи навколішках і збираючи білі лискучі кульки.

Узявши одну кульку у свою долоню, Кредок уже наготувався зневажливо відповісти: «Справжніми? Звісно, ні», але зненацька придушив у собі ці слова.

А що, як ці перли і справді справжні?

Вони такі великі, такі рівні, такі білі, що, здається, їхню фальшивість можна помацати, але Кредокові несподівано пригадалася одна поліційна справа, де намисто зі справжніх перлів було куплене за кілька шилінгів у крамничці лихваря.

Летиція Блеклок запевнила його, що дорогоцінних прикрас у домі немає. Проте якби ці перли якимсь випадком виявилися справжніми, вони коштували б фантастичну суму. Тим більше, якби їх справді подарував їй Рендел Ґедлер.

Вони здавалися фальшивими – вони мусили бути фальшивими – але що, як вони справжні?

Чом би й ні? Сама вона могла не знати про їхню ціну. Або могла обрати такий спосіб захисту свого скарбу – ставитися до них так, ніби вони варті щонайбільше двох гіней. Скільки ж вони можуть коштувати, якщо вони справжні? Казкову суму… Суму, достатню для того, щоб убити її за ці гроші, – якби хтось знав про них.

Одним ривком інспектор скинув із себе ці роздуми. Міс Марпл зникла. Він мусить негайно їхати до будинку вікарія.

ІІІ

Банч та її чоловік чекали на нього, їхні обличчя були стривожені й напружені.

– Вона не повернулася, – сказала Банч.

– А вона сказала, що повернеться, коли покинула «Боулдерс»? – запитав Джуліан.

– Ні, вона цього не сказала, – повільно промовив Кредок, згадуючи останні хвилини, протягом яких він бачив Джейн Марпл.

Він пам’ятав, як міцно були стиснуті її губи і яке холодне й суворе світло струменіло з її зазвичай лагідних синіх очей.

То була незламна й сувора рішучість – але зробити що? Піти куди?

– Вона розмовляла із сержантом Флетчером, коли я востаннє її побачив, – сказав він. – Вони стояли біля воріт. А тоді вона вийшла на вулицю. Я подумав, що вона пішла прямо до вашого будинку. Мені треба було відправити її в машині – але я мав повні руки роботи, а вона вислизнула непомітно. Флетчер може щось знати! Де Флетчер?

Та коли Кредок зателефонував у садибу «Боулдерс», то з’ясував, що ніхто не знає, де перебуває сержант Флетчер, і той не залишив також ніякого повідомлення про те, куди пішов. Хтось висловив припущення, що він повернувся до Мілчестера з якоїсь причини.

Інспектор зателефонував до управління в Мілчестер, але ніхто нічого не чув про Флетчера й там.

І тоді Кредок обернувся до Банч, бо пригадав, що вона йому казала по телефону.

– Де той папірець? Ви мені казали, вона щось писала на клаптику паперу.

Банч принесла йому папірець. Він розгорнув його на столі й подивився на нього. Банч нахилилася над його плечем і повторювала окремо по літерах кожне слово, яке він читав.

Лампа.

Далі слово:

Фіалки.

Потім через інтервал:

Де пляшечка з-під аспірину?

Наступний рядок у цьому дивному списку було прочитати найважче:

– Солодка смерть, – прочитала Банч. – Так називається торт Міці.

– З’ясувати, – прочитав Кредок.

– З’ясувати? Що з’ясувати? Диво та й годі… «Тяжка хвороба, мужньо перенесена…» Про що це вона?

– Йод, – прочитав інспектор. – Перли… ага, перли.

– А далі Лоті – ні Леті. Її е схоже на о. А потім – Берн. Пенсія…

Кредок і Банч здивовано витріщилися одне на одного.

Кредок перечитав швидко:

– Лампа. Фіалки. Де пляшечка з-під аспірину? Солодка смерть. З’ясувати. Тяжка хвороба, мужньо перенесена. Йод. Перли. Берн. Пенсія.

Банч запитала:

– Це щось означає? Узагалі що-небудь означає? Я не бачу ніякого зв’язку.

Кредок повільно промовив:

– У мене був ніби проблиск – але тепер я нічого не бачу. Дивно, чому вона згадала про перли?

– Справді, вона згадала про перли. Що б це могло означати?

– Чи міс Блеклок завжди носить цей потрійний разок перлів?

– Так, завжди. Іноді ми сміємося з неї. Вони надто яскраво створюють враження фальшивих, чи не так? Але, мабуть, вона вважає їх дуже модними.

– Може бути й інша причина, – повільно проказав Кредок.

– Ви ж не хочете сказати, що вони справжні. О, справжніми бути вони ніяк не можуть.

– Чи дуже часто вам доводилося бачити справжні перли такого розміру, місіс Гармон?

– Але ж вони так блищать.

Кредок стенув плечима.

– Хай там як, а вони тепер не мають значення. Лише міс Марпл тепер має значення. Ми повинні знайти її.

Вони повинні знайти її, поки не буде пізно – та, можливо, вже надто пізно. Ті нашкрябані олівцем слова означали, що вона вийшла на слід… А це небезпечно – жахливо небезпечно. І де, у біса, Флетчер?

Кредок вийшов із будинку вікарія і рушив туди, де покинув свій автомобіль. Шукати – ось і все, що він міг зробити, – шукати.

І тут із-під низько похиленого гілля лаврів до нього озвався голос:

– Сер! – сказав сержант Флетчер. – Сер…

Розділ двадцять перший

Три жінки

У садибі «Літл-Педокс» закінчили вечеряти. За столом панувала ніякова мовчанка.

Патрік, із прикрістю усвідомлюючи, що він потрапив у неласку до тітки Леті, робив лише спазматичні спроби розпочати розмову, але ніхто йому на них не відповідав. Філіпа Геймс поринула в роздуми. Міс Блеклок також облишила намагання поводитися з притаманною їй веселістю. Вона перевдяглася до вечері й зійшла вниз у намисті з камей, але вперше страх виднівся в її обведених темними колами очах і виявляв себе в тремтінні рук.

І тільки Джулія зберегла протягом усього вечора свій вираз цинічної незворушності.

– Пробачте мені, Леті, – сказала вона, – що я не можу негайно спакуватися й покинути ваш дім. Бо, думаю, поліція мені цього не дозволить. Проте я не стану довго муляти вам очі – чи як там кажуть, бо незабаром сюди з’явиться інспектор Кредок із ордером на мій арешт і надіне на мене наручники. Власне кажучи, мене дивує, чому він досі цього не зробив.

– Він шукає стару леді – міс Марпл, – сказала міс Блеклок.

– Ви гадаєте, її теж убили? – запитав Патрік із суто науковою цікавістю. – Але чому? Що їй могло бути відомо?

– Я не знаю, – похмуро відказала міс Блеклок. – Можливо, міс Мерґатройд щось їй сказала.

– Якщо її теж убито, то, виходячи з логічних міркувань, це могла зробити тільки одна особа.

– Хто?

– Гінчкліф, звичайно, – сказав Патрік із тріумфом у голосі. – Адже міс Марпл бачили востаннє саме там – у садибі «Боулдерс». Моє розв’язання проблеми полягає в тому, що шукати її тіло треба саме там.

– Мені болить голова, – тупо промовила міс Блеклок. Вона притиснула пальці до лоба. – Навіщо Гінч убивати міс Марпл? Це не має сенсу.

– Це мало б сенс у тому випадку, якби Гінч убила Мерґатройд, – переможно заявив Патрік.

Філіпа вийшла зі своєї апатії, щоб сказати:

– Гінч не могла вбити Мерґатройд.

– Вона могла б, якби Мерґатройд натрапила на доказ того, що Гінч скоїла якийсь злочин.

– Хай там як, а Гінч була на станції, коли Мерґатройд було вбито.

– Вона могла вбити Мерґатройд перед тим, як поїхала.

Несподівано Летиція Блеклок закричала, так, що всі здригнулися.

– Убивство, убивство, убивство! Чи не можете ви говорити про щось інше? Я налякана, невже ви не розумієте? Я налякана. Раніше я нічого не боялася. Я вважала, що можу подбати про себе… Але що ви можете зробити проти вбивці, який чекає… і стежить за тобою… і жде свого часу! О Боже!

Вона опустила голову на руки. Через мить підвела погляд і напруженим голосом попросила пробачення.

– Пробачте. Я… я втратила над собою контроль.

– Усе гаразд, тітко Леті, – сказав Патрік із почуттям. – Я догляну за вами.

– Ти? – це було все, що сказала Летиція Блеклок, але розчарування в тоні її голосу пролунало майже як звинувачення.

Цей діалог відбувся перед самою вечерею, а Міці ще й додала напруги, увійшовши та оголосивши, що не готуватиме вечерю.

– Я нічого більше не робити в цей дім. Я йти до своя кімната. Я замикатися там до ранку. Я боятися – тут убивати надто багато людей – ту міс Мерґатройд із її дурним англійським обличчям, кому треба було вбивати її? Лише маніякові! Маніяк десь тут, близько. А маніякові байдуже, кого він убивати. Але я не хочу, щоб мене вбивати. Я бачити тіні на кухні, я чути там шарудіння, мені ввижатися хтось на подвір’ї, а потім я бачити, як ковзає тінь під дверима, і чути, як хтось підходить. Тому я йти до своя кімната й замикати двері, а може, ще й привалити їх шафою. А вранці я сказати той брутальний полісмен, що я втікати звідси. А якщо він мені не дозволити, я сказати: «Я горлати, горлати й горлати, аж поки мене не відпустять звідси!»

Усі, знаючи, на що спроможна Міці в галузі крику, здригнулися від страху на цю погрозу.

– Отже, я пішов до своєї кімнати, – сказала Міці, повторивши свою заяву, щоб ні в кого не залишилося жодних сумнівів щодо її намірів.

Суто символічним рухом вона скинула кретоновий фартух, який носила.

– Добраніч, міс Блеклок. Можливо, вранці ви вже не бути жива. Тому на цей випадок я сказати вам: «Прощай!»

Вона рвучко обернулася й пішла, і двері м’яко зачинилися за нею зі своїм тонким скрипом.

Джулія підвелася на ноги.

– Я приготую вечерю, – сказала вона притаманним їй сухим, діловим тоном. – Це буде набагато кращий вихід для вас, аніж терпіти мене тут за столом, поруч із вами. Патрікові, оскільки він зголосився бути вашим головним охоронцем, я радила б куштувати першим кожну вашу страву. Я не хочу, щоб мене звинуватили, окрім усього іншого, ще й в отруєнні.

Тож Джулія пішла на кухню й приготувала чудову вечерю.

Філіпа вийшла за нею й запропонувала допомогти, але Джулія твердо сказала, що не потребує нічиєї допомоги.

– Джуліє, я хочу тобі щось сказати…

– Зараз не час для дурних зізнань, – твердо сказала Джулія. – Повертайся до їдальні, Філіпо.

Тепер вечеря закінчилася, і вони перейшли до вітальні, де зібралися пити каву за невеличким столом біля каміна – ніхто, здавалося, не мав чого сказати. Вони чекали – і це було все.

О пів на дев’яту зателефонував інспектор Кредок.

– Я приїду до вас менш як через чверть години, – повідомив він. – Я приведу із собою полковника та місіс Істербрук і місіс Светенгем та її сина.

– Але ж, інспекторе… Я не зможу прийняти стільки людей сьогодні ввечері.

Голос міс Блеклок звучав так, ніби був натягнутий, як тятива лука.

– Я знаю, як ви себе почуваєте, міс Блеклок. Пробачте мені. Але це пильна справа.

– Ви… ви знайшли міс Марпл?

– Ні, – відповів інспектор і повісив слухавку.

Джулія винесла тацю з кавою на кухню, де, на свій подив, знайшла Міці, яка споглядала порожній посуд, навалений біля зливальниці.

Міці вилила на неї потік лайки.

– Глянь, що ти зробити з моєю гарна кухня. Цей сковорідка – я на ній тільки смажити омлет. А що ти на ній робив?

– Я на ній посмажила цибулю.

– Ти її зіпсував – зіпсував! Її тепер треба мити, а ніколи, чуєш, ніколи не можна мити сковорідку, на якій смажиться омлет. Я протирати її масною газетою – і то все. А цю каструлю, що ти в ній робити, – я в ній лиш готувати молоко…

– Вибач, я не знаю, у якій каструлі й що ти готуєш, – сердито сказала Джулія. – Ти захотіла спати, і який біс тебе знову примусив встати, я не знаю. Забирайся звідси й дай мені спокійно помити посуд.

– Ні, я не дозволяй тобі мити посуд у моя кухня.

– Ох, Міці, ти неможлива!

Джулія сердито вибігла з кухні, й у цю мить дзвінок на дверях задзвенів.

– Я не піду до дверей! – крикнула Міці з кухні.

Джулія вилаялася непристойною лайкою, вельми популярною на материку, і пішла до парадних дверей.

То була міс Гінчкліф.

– Добривечір, – сказала вона своїм грубим голосом. – Пробачте за несподіване вторгнення. Інспектор телефонував, сподіваюся?

– Він нас не попередив, що ви прийдете, – мовила Джулія, проводячи її до вітальні.

– Він сказав, що я можу не приходити, якщо мені не хочеться, – сказала міс Гінчкліф. – Але мені хочеться.

Ніхто не висловив міс Гінчкліф співчуття і ніхто навіть не згадав про смерть міс Мерґатройд. Обличчя високої жінки з його грубими рисами само розповідало свою історію і робило будь-які вислови співчуття нахабством.

– Увімкніть усі лампи, – звеліла міс Блеклок. – І підкиньте вугілля в камін. Мені холодно – мене всю трусить. Підходьте сюди й сідайте біля вогню, міс Гінчкліф. Інспектор сказав, що буде через чверть години. Вони вже, схоже, минули.

– Міці вийшла знову, – сказала Джулія.

– Справді? Іноді я думаю, ця дівчина божевільна – геть божевільна. Та, мабуть, ми всі божевільні.

– Я категорично не згодна з тим, що всі люди, які чинять злочини, божевільні, – прогавкала міс Гінчкліф. – Я переконана, що розум у злочинця відзначається міцним і жахливим здоров’ям.

Знадвору почувся гуркіт автомобіля, і незабаром увійшов Кредок разом із полковником і місіс Істербрук, а також з Едмундом і місіс Светенгем.

Вони були якось незвично сумирні.

Полковник Істербрук сказав голосом, який був слабким відлунням одного з його звичних тонів:

– Гарно! Добрий вогонь.

Місіс Істербрук не захотіла скинути шубку й сіла поруч із чоловіком. Її личко, зазвичай гарненьке й банальне, тепер було схоже на вузьку мордочку ласки. Настрій в Едмунда був вочевидь препоганий, і він на всіх дивився лютим поглядом. Місіс Светенгем, схоже, робила над собою якесь велике зусилля, унаслідок якого її обличчя здавалося пародією на себе.

– Жахливо все це – чи не так? – сказала вона, намагаючись говорити тоном світської розмови. – Я маю на увазі все, що тут сталося. І чим менше ми говоритимемо про це, тим ліпше. Бо нікому не відомо, хто наступний, – це як під час чуми. Люба міс Блеклок, ви не думаєте, що вам треба випити трохи бренді? Половинку келишка, не більше. Я завжди думаю, що нема нічого ліпшого, аніж бренді, – це такий чудовий стимулянт. Ми повелися, як справжні нахаби, вдершись сюди отак, без запрошення, але інспектор Кредок примусив нас прийти. І як жахливо те, що її досі не знайдено – ту бідолашну стареньку, яка гостює у вікарія. Банч Гармон мало не збожеволіла від страху за неї. Ніхто не знає, куди вона пішла, замість піти додому. Вона не приходила до нас. Я навіть не бачила її сьогодні. А я не могла б не побачити, якби вона підійшла, бо я була у вітальні – позаду будинку, а Едмунд писав у своєму кабінеті, вікна якого виходять до фасаду, тобто ми її побачили б, хоч би звідки вона прийшла. І звичайно ж, я сподіваюся і молюся, щоб нічого не сталося з цією любою старенькою, і сподіваюся, вона не втратила свій здоровий глузд абощо.

– Мамо, – сказав Едмунд стражденним голосом, – ти не могла б заткнутися?

– Гаразд, любий, я більше не промовлю й слова, – сказала місіс Светенгем і сіла на канапу поруч із Джулією.

Інспектор Кредок стояв біля дверей. Прямо перед ним майже в один ряд сиділи три жінки. Джулія й місіс Светенгем – на канапі. Місіс Істербрук – на бильці чоловікового крісла. Він не наполягав на такому розташуванні, але воно його цілком влаштовувало.

Міс Блеклок і міс Гінчкліф присіли навпочіпки біля вогню. Едмунд стояв біля них. Філіпа була десь глибоко в тіні.

Кредок почав без передмови:

– Ви всі знаєте, що міс Мерґатройд убито, – почав він. – Ми маємо підстави вважати, що людина, яка її вбила, була жінкою. І з певних причин можемо звузити це коло ще більше. Зараз я запитаю кількох із тут присутніх дам, що вони робили сьогодні в проміжок часу між четвертою годиною і четвертою годиною двадцять хвилин пополудні. Я вже дістав звіт про її сьогоднішні пересування від молодої леді, яка досі називала себе міс Сімонс. Я попрошу її повторити свої слова. Разом із тим, міс Сімонс, я мушу остерегти вас, що ви не зобов’язані відповідати, якщо думаєте, що ваша відповідь, яку констебль Едвардс зараз запише, може бути потім використана проти вас у суді.

– Ви зобов’язані мене про це попередити, чи не так? – сказала Джулія. Вона була досить бліда, але спокійна. – Я повторюю, що сьогодні між четвертою годиною і четвертою тридцять я йшла через поле понад струмком біля ферми Комптона. Я повернулася звідти дорогою, яка перетинає це поле й біля якої ростуть три тополі. Наскільки пам’ятаю, не зустріла нікого. Я не проходила близько від садиби «Боулдерс».

– Місіс Светенгем?

Едмунд сказав:

– Ви остерігаєте всіх?

Інспектор обернувся до нього.

– Ні. Поки що лише міс Сімонс. У мене немає підстав вважати, що будь-яке інше твердження може дати привід до звинувачення, але кожна з допитуваних осіб, звичайно, може вимагати присутності свого адвоката й відмовитися відповідати на запитання, якщо він не присутній.

– Але ж це було б цілковитим і дурним марнуванням часу! – вигукнула місіс Светенгем. – Я переконана, що відразу зможу точно сказати вам, де була й що робила. Вам це потрібно, чи не так? Можна мені починати?

– Так, будь ласка, місіс Светенгем.

– Дайте хвильку подумати. – Місіс Светенгем заплющила очі, потім знову розплющила їх. – Звичайно ж, я не маю жодного стосунку до вбивства міс Мерґатройд. Я переконана, кожному це відомо. Але я знаю цей світ і знаю, що поліція наділена правом ставити будь-кому всі запитання, які вона вважає за потрібні, і ретельно записувати відповіді, бо все це, як ви висловлюєтеся, треба «для протоколу». Правильно я говорю? – Місіс Светенгем вистрелила цим запитанням у сумлінного констебля Едвардса й люб’язно додала: – Сподіваюсь, я кажу не надто швидко?

Констебль Едвардс, добрий стенографіст, але мало обізнаний у правилах світського тону, густо почервонів і сказав:

– Усе гаразд, мем. Та, можливо, трохи повільніше було б краще.

Місіс Светенгем заговорила далі, підкреслено роблячи паузи в тих місцях, де вона вважала за доречне поставити кому чи навіть крапку.

– Звичайно, мені тут доведеться зіткнутися з певними труднощами, адже відчуття часу в мене не дуже добре. До того ж по закінченні війни половина наших годинників узагалі зупинилися, а ті, які досі йдуть, дуже часто або поспішають, або йдуть повільно, або взагалі зупиняються, бо ми їх не накручуємо. – Місіс Светенгем зробила паузу, ніби чекаючи, коли пообвалюються всі ці уламки застиглого часу, а тоді сумлінно провадила: – Я думаю, о четвертій годині я вивертала шкарпетку (але з незбагненних причин помилилася й вивернула не лицем, а сподом догори), а якщо не це, то, либонь, зрізала всохлі хризантеми – та ні, це було раніше, коли ще не почався дощ.

– Дощ почався рівно о четвертій десять, – уточнив інспектор.

– Справді? Тоді це набагато спрощує справу. Виходить, що я була нагорі сходів, підставляючи таз під те місце, звідки завжди просочуються краплі дощу. І там полилося стільки води, що я відразу здогадалася: у нас знову забився жолоб. Тому я спустилася вниз, накинула свій макінтош і взула гумові чоботи. Я покликала Едмунда, але він мені не відповів, тому подумала, що, певно, він дійшов до дуже важливого місця у своєму романі, і я не стану його турбувати, адже робила це раніше й сама. Для цього треба лише прив’язати віника до тієї довгої штуковини, якою ви підіймаєте вікна.

– Ви хочете сказати, – втрутився Кредок, помітивши розгубленість на обличчі свого підлеглого, – що ви прочищали жолоб?

– Атож, він весь забився опалим листям. Ця робота забрала в мене багато часу, і я вся вимокла, проте нарешті мій жолоб став чистим. Потім я повернулася в дім, перевдяглася, – це опале листя таке смердюче, – а тоді пішла на кухню й поставила чайник. На кухонному годиннику була чверть на сьому.

Констебль Едвардс закліпав очима.

– А це означає, – переможно закінчила місіс Светенгем, – що було точно за двадцять хвилин до п’ятої.

– Чи хтось вас бачив тоді, як ви прочищали жолоб?

– Ні, – відповіла місіс Светенгем. – Я неодмінно покликала б на допомогу першого, котрий там з’явився б. Ту роботу дуже важко робити водноруч.

– Тож, як ви стверджуєте, ви були надворі в плащі й чоботях у той час, коли падав дощ і, згідно з вами, протягом того часу ви прочищали жолоб, але не можете назвати нікого, хто міг би підтвердити ваші слова?

– Ви можете подивитися на жолоб. Він досконало чистий.

– Ви чули, як мати гукала вас, містере Светенгем?

– Ні, – сказав Едмунд. – Я міцно спав.

– Едмунде, – докірливо кинула мати, – я думала, ти пишеш.

Інспектор Кредок обернувся до місіс Істербрук.

– А що ви скажете, місіс Істербрук?

– Я сиділа з Арчі в його кабінеті, – сказала місіс Істербрук, дивлячись на нього своїми невинними очима. – Ми слухали удвох радіо, чи не так, Арчі?

Запала мовчанка. Полковник Істербрук був геть червоний. Він узяв руку дружини у свою руку.

– Ти не розумієш цих речей, кицю, – сказав він. – Щодо мене – то я мушу сказати, ви досить несподівано звернулися до нас із цим запитанням, інспекторе. Моя дружина, ви знаєте, була дуже вражена всіма цими подіями. Вона хвилюється, страшенно напружена й неспроможна належно зосередитися, перш ніж зробить своє твердження.

– Арчі, – вигукнула місіс Істербрук із докором у голосі, – невже ти хочеш сказати, що тебе зі мною не було?

– Але ж мене й справді не було з тобою, люба. Від фактів, як то кажуть, нікуди не дінешся. А вони мають надзвичайну вагу, коли йдеться про розслідування такого виду. Я розмовляв із Лампсоном, фермером на Крофт-Енді, про сталеві сітки для обгородження курників. Це було приблизно за чверть до четвертої. Я повернувся додому лише після того, як перестав дощ. Саме перед чаєм. За чверть до п’ятої. Лора пекла млинці.

– А ви також виходили з дому, місіс Істербрук?

Вродливе личко стало схоже на ласку більше, ніж будь-коли. У її очах з’явився зацькований вираз.

– Ні, ні, я просто сиділа і слухала радіо. Я не виходила. Тоді – ні. Я виходила трохи раніше. Лиш на невеличку прогулянку. Зовсім недалеко.

Вона дивилася на Кредока таким поглядом, ніби чекала нових запитань, але той спокійно сказав:

– Ці твердження будуть надруковані. Ви зможете прочитати їх і підписати, якщо вони точно відповідають дійсності.

Місіс Істербрук подивилася на нього з несподіваною злістю.

– А чому ви не запитуєте в інших, де вони були? У цієї жінки на прізвище Геймс? Або в Едмунда Светенгема? Звідки ви знаєте, спав він чи не спав у себе в кімнаті? Ніхто не бачив його.

Інспектор Кредок спокійно сказав:

– Міс Мерґатройд, перш ніж померти, зробила певне твердження. У ту ніч, коли відбувся напад, хтось не був присутній у цій кімнаті. Хтось такий, хто мав би бути в ній присутній протягом усього того часу. Міс Мерґатройд назвала своїй подрузі імена тих людей, яких вона бачила. Через виключення та дійшла висновку, що одного з гостей вона не бачила.

– Там нікого не можна було побачити, – сказала Джулія.

– Мерґатройд могла, – сказала міс Гінчкліф, несподівано озвавшись своїм глибоким голосом. – Вона стояла за дверима, там, де тепер стоїть інспектор Кредок. Вона була тією однією людиною, яка могла бачити, що відбувалося.

– То ви й справді так думаєте? – запитала Міці.

Вона зробила один зі своїх драматичних виходів на сцену, розчахнувши двері й мало не збивши Кредока з ніг. Вона була у стані неймовірного збудження:

– Ви не кликати сюди Міці разом з іншими, ви, тупий полісмене? Адже хто я такий? Лише Міці! Міці на кухні! Нехай вона залишатися на кухні, бо там її місце. Але я вам сказав, що Міці, як і будь-хто інший, а може, й ліпше, атож, ліпше, може бачити, що відбуватись навколо неї. Так, так, я все бачити. І я все бачити в ту ніч, коли стався напад. Я все бачити, і я не зовсім повірити своїм очі, і тримати досі язик. Я подумати собі, нікому не скажу, що я бачити, ліпше зачекати.

– А коли все вгамується, ти хотіла попросити трохи грошей від певної особи, чи не так? – запитав Кредок.

Міці обернулася до нього, як розлючений кіт.

– А чом би й ні? Чому я повинна сидіти тишком-нишком? Чому б мені не попросити трохи грошей за те, що я великодушно мовчати? А надто, якщо в когось скоро будуть гроші – багато-багато грошей. О, я чути дуже багато – і я знати, що відбуватися. Я знаю той Піпемер, таємне товариство, якого вона – Міці драматично тицьнула пальцем у Джулію – є агент. Атож, я зачекати й попросити б грошей – але тепер я боюся. Тепер я радше подбати про свою безпеку. Бо незабаром хтось може вбити й мене. Тому я сказати вам те, що знаю.

– То я тебе слухаю, – сказав інспектор зі скепсисом у голосі. – Що ж ти знаєш?

– Я вам сказати, – врочистим голосом почала Міці. – У ту ніч я не чистити в буфетній срібний посуд, як була сказала, я вже бути в їдальні, коли почути, як гримнув постріл. Я виглянути в замкову шпарина. У холі темно, але знову гримати постріл, ліхтар падати і гойднутися, коли падав – і я побачити її. Я побачити її поруч із ним із пістолетом у руці. Я побачити міс Блеклок.

– Мене? – здивовано підскочила на місці міс Блеклок. – Ти, певно, збожеволіла!

– Але ж це неможливо! – вигукнув Едмунд. – Міці не могла бачити міс Блеклок.

Кредок утрутився і з ядучою іронією запитав:

– Не могла, кажете, містере Светенгем? А чом би й ні? Бо то не міс Блеклок стояла там із револьвером? То були ви, чи не так?

– До чого тут я? Звісно, то був не я – що за чортівня!

– Ви взяли револьвер полковника Істербрука. Ви домовилися з Руді Шерцом – мовляв, утнемо добрий жарт. Ви пішли слідом за Патріком Сімонсом у дальню кімнату і, коли світло погасло, вислизнули в хол крізь добре змащені двері. Ви вистрелили двічі в міс Блеклок, а потім убили Руді Шерца. Через кілька секунд ви повернулися до вітальні, де стали клацати запальничкою.

На якусь мить Едмунд утратив дар мови, а потім став бризкати слиною:

– Що за нісенітниця? Що за жахлива вигадка? Чому я? Який я міг мати мотив?

– Якщо міс Блеклок помре раніше від місіс Ґедлер, спадкоємцями стануть двоє людей. Ми знаємо їх як Піпа й Емму. Джулія Сімонс виявилася Еммою…

– І ви думаєте, я Піп? – Едмунд засміявся. – Фантастична – абсолютно фантастична гіпотеза! Я лише приблизно такого віку – більш нічого! І я можу довести вам – вам, клятому йолопу, – що я Едмунд Светенгем. Свідоцтво про народження, атестати про закінчення шкіл, університетський диплом – усе, що хочете.

– Він не Піп, – пролунав голос із темного кутка. – Філіпа Геймс вийшла вперед, її обличчя було бліде. – Я Піп, інспекторе.

– Ви, місіс Геймс?

– Так. Усі вважали, що Піп був хлопець, проте Джулія, звісно, знала, що її близнюком була інша дівчинка – я не знаю, чому вона цього сьогодні не сказала…

– Сімейна солідарність, – пояснила Джулія. – Я несподівано зрозуміла, хто ти така. До миті того просвітлення я не здогадувалася про це.

– У мене виникла та сама думка, що й у Джулії, – сказала Філіпа, і її голос злегка затремтів. – Після того як я втратила чоловіка й війна закінчилася, я замислилася про те, як мені далі жити. Моя мати померла багато років тому. Я дещо з’ясувала про своїх родичів Ґедлерів. Місіс Ґедлер помирала, і по її смерті гроші мала успадкувати міс Блеклок. Я з’ясувала, де живе міс Блеклок, і – приїхала сюди. Я влаштувалася на роботу до місіс Лукас. Я сподівалася, що позаяк міс Блеклок була літньою жінкою без близьких родичів, то, можливо, вона погодиться допомогти мені. Не мені самій, бо я спроможна заробляти на себе, а допомогти з освітою Гаррі. Зрештою, то були гроші Ґедлера, а вона не мала нікого зі своїх рідних, на кого могла б витрачати їх.

– А потім, – Філіпа заговорила швидше, так, ніби гребля, за якою вона ховала свої слова, прорвалася, і вона не могла більше їх там утримувати, – відбувся цей напад на будинок, і я стала боятися. Бо мені здавалося, що єдина людина, яка має мотив убити міс Блеклок, – це я. Я не мала найменшого уявлення про те, хто така Джулія – ми не однояйцеві близнята й не так уже дуже схожі. І тому мені здавалося, що підозрювати можна тільки мене.

Вона урвала мову, відкинула з чола пасмо світлого волосся, і Кредок несподівано зрозумів, що зблякла фотокартка у коробці з листами, певно, була світлиною матері Філіпи. Схожість була незаперечною. Він зрозумів також, кого нагадали йому слова місіс Ґедлер про кішку, що випускала і втягувала пазурі, – саме такий жест він побачив тепер у Філіпи.

– Міс Блеклок була дуже добра до мене. Дуже й дуже добра, і я не намагалася вбити її. Я ніколи не думала про те, щоб убити її. А проте, я – Піп. – І вона додала: – Як бачите, у вас немає підстав підозрювати Едмунда.

– Не маю підстав? – перепитав Кредок. – У тоні його голосу знову з’явився відтінок ядучої іронії. – Едмунд Светенгем – молодик, який дуже любить гроші. Молодик, який, вельми ймовірно, хоче взяти собі багату дружину. Але вона не стане багатою дружиною, якщо міс Блеклок не помре раніше від місіс Ґедлер. Та позаяк було майже очевидно, що місіс Ґедлер помре раніше від міс Блеклок – то ви мусили якось зарадити цій проблемі, чи не так, містере Светенгем?

– Це паскудна брехня! – заволав Едмунд.

А потім раптом із кухні долинув крик – моторошний крик жаху.

– То не Міці! – вигукнула Джулія.

– Ні, – сказав інспектор Кредок, – то людина, на совісті в якої троє вбитих людей.

Розділ двадцять другий

Правда

Коли інспектор обернувся до Едмунда Светенгема, Міці тихо вислизнула з кімнати й повернулася на кухню. Вона наливала воду у зливальницю, коли увійшла міс Блеклок.

Міці скоса подивилася на неї присоромленим поглядом.

– Яка ти брехуха, Міці, – сказала міс Блеклок голосом, у якому звучали приязні нотки. – Хіба так миють посуд? Спочатку помий срібло, а для цього налий повну зливальницю. Ти не зможеш нормально помити посуд у двох дюймах води.

Міці слухняно відкрутила крани.

– Ви не гніватися на мене за те, що я сказав, міс Блеклок? – запитала вона.

– Якби я гнівалася на кожну твою брехню, мені довелося б лютувати з ранку до ночі, – сказала міс Блеклок.

– То я піти й сказати інспекторові, що я все це вигадати? – запропонувала Міці.

– Він уже знає, – приязно промовила міс Блеклок.

Міці закрутила крани й не встигла вона це зробити, як дужі руки лягли їй ззаду на голову й одним швидким рухом пригнули її до наповненої водою зливальниці.

– Лише мені відомо, що один раз у своєму житті ти сказала правду, – промовила міс Блеклок зі стримуваною люттю в голосі.

Міці пручалася й борюкалася, але міс Блеклок була дужа, і її руки міцно утримували голову дівчини під водою.

І тут десь зовсім близько від неї жалібно пролунав голос Дори Баннер.

– О Лоті… Лоті… не роби цього… Лоті.

Міс Блеклок зойкнула. Її руки злетіли в повітря, і Міці, звільнена, випросталася, задихаючись і плюючись водою.

Міс Блеклок зойкнула ще раз і ще раз. Але нікого з нею в кухні не було…

– Доро, Доро, пробач мені. Я мусила, Доро… Я мусила…

Вона в нестямі побігла до комори з посудом, але постать сержанта Флетчера загородила їй шлях, а тим часом із шафи для віників вийшла міс Марпл із розчервонілим обличчям.

– Я завжди вміла наслідувати людські голоси, – сказала вона.

– Ви повинні піти зі мною, мем, – сказав сержант Флетчер. – Я був свідком вашої спроби втопити дівчину. Потім проти вас будуть висунуті й інші звинувачення. Я мушу застерегти вас, Летиціє Блеклок…

– Шарлото Блеклок, – поправила його міс Марпл. – Бо насправді її звуть саме так. Під цим тугим намистом, яке вона завжди носить на шиї, ви знайдете шрам після операції.

– Операції?

– Операції від зобу.

Міс Блеклок, тепер цілком спокійна, подивилася на міс Марпл.

– То ви уже все знаєте? – запитала вона.

– Так, я про все знала протягом певного часу.

Шарлота Блеклок сіла за столом і заплакала:

– Вам не слід було це робити, – сказала вона. – Не слід було зображувати Дорин голос. Я любила Дору. Справді любила Дору.

Інспектор Кредок та інші з’юрмилися у дверях. Констебль Едвардс, який на додачу до своїх інших талантів умів надавати першу допомогу та робити штучне дихання, тепер клопотався біля Міці. Як тільки Міці спромоглася заговорити, вона стала нахваляти себе.

– О, Міці це чудово зробити, правда ж? Який Міці розумний! Який хоробрий! Адже вона мене мало не вбити! Але я був дуже хоробрий і не побоявся ризикувати своїм життям!

Одним ривком міс Гінчкліф відбігла від інших й стрибнула до заплаканої постаті Шарлоти Блеклок, що сиділа за столом.

Довелося сержантові Флетчеру докласти чималих зусиль, щоб її відтягти.

– Ну ж бо… Ну ж бо, міс Гінчкліф… – повторював він.

– Дайте-но я доберуся до неї. Дайте-но я доберуся до неї. Це ж вона вбила Емі Мерґатройд.

Шарлота Блеклок підвела погляд угору й пирхнула.

– Я не хотіла її вбивати. Я не хотіла вбивати нікого… у мене не було іншого виходу… та особливо жаль мені було Дору… коли Дора померла, я залишилася сама-одна у світі… я залишилася сама-одна… ох, Доро… ох, Доро…

І вона знову опустила голову на руки й заплакала.

Розділ двадцять третій

Вечір у будинку вікарія

Міс Марпл сиділа у високому кріслі. Банч – на підлозі, перед каміном, обхопивши руками коліна.

Превелебний Джуліан Гармон нахилився вперед і був більше схожий на школяра, ніж на чоловіка, що досяг зрілого віку. Інспектор Кредок курив люльку, цмулив віскі із содовою й почував себе не на службі. Зовнішнє коло утворювали Джулія, Патрік, Едмунд і Філіпа.

– Я гадаю, це ваша історія, міс Марпл, – сказав Кредок.

– Ой, ні, мій любий хлопче. Я лише трохи допомагала вам. Вам було доручено цю справу, ви її провадили й знаєте багато такого, чого я не знаю.

– Гаразд, розповідайте її вдвох, – нетерпляче сказала Банч. – По черзі кожен. Але нехай почне тітка Джейн, бо мені подобається, якими плутаними лабіринтами просувається вперед її розум. Коли вперше ви запідозрили, що всю цю історію організувала Летиція Блеклок?

– Важко сказати, моя люба Банч. Звичайно ж, мені на самому початку здалося, що не кому іншому, як самій же таки міс Блеклок було б найзручніше організувати напад на власний дім. Вона була також єдиною особою, що перебувала в якомусь контакті з Руді Шерцом, а наскільки легше спланувати якісь події, коли вони мають відбутися у твоєму власному домі. Наприклад, у цьому випадку треба було увімкнути центральне опалення, щоб не розпалювати вогонь у каміні – інакше у вітальні було б світло. Але єдиною особою, яка могла б дати таке розпорядження, була сама господиня будинку.

Не те, щоб я так думала протягом усього того часу – навпаки, мене змагало відчуття, що загадка тут дуже й дуже непроста. І мушу признатися, що спочатку, як і всі інші, я думала, що хтось хоче вбити Летицію Блеклок.

– Либонь, спочатку я хотіла б зрозуміти, що ж сталося насправді, – сказала Банч. – Той швейцарський молодик упізнав її?

– Так. Він працював у…

Міс Марпл завагалася й подивилася на Кредока.

– У клініці доктора Адольфа Коха в Берні, – сказав Кредок. – Кох був усесвітньо відомим фахівцем з операцій на зобі. Шарлота Блеклок лягла в ту клініку, щоб видалити свій зоб, а Руді Шерц працював у ній санітаром. Коли він приїхав до Англії, то впізнав у готелі жінку, яка лікувалася в тій клініці, і за першої ж нагоди заговорив до неї. Мабуть, він не став би цього робити, якби згадав, що покинув місце своєї колишньої роботи, коли над його головою почали збиратися хмари, але на той час Шарлоти вже там не було, і вона могла нічого не знати про його неприємності.

– То він ніколи нічого не казав їй про Монре та його батька, який має там власний готель?

– О ні, вона вигадала ту історію, щоб пояснити, чому він звернувся до неї.

– Зустріч із Руді, певно, стала великим шоком для неї, – проказала міс Марпл замислено. – Вона почувала себе більш-менш безпечно, й ось таке катастрофічне невезіння: вона зустрічає чоловіка, який знав її не лише як одну з двох міс Блеклок – до цього вона була готова – а саме як таку собі Шарлоту Блеклок, пацієнтку, що їй оперували зоб.

Але ти хотіла довідатися про все від початку. А почалося все тоді, – якщо інспектор Кредок погодиться зі мною, – коли в Шарлоти Блеклок, гарненької, веселої, життєрадісної дівчини почала збільшуватися залоза, яку називають зобом. Це зруйнувало її життя, адже вона була вразливою дівчиною, з тих, які надають особливо великої ваги своїй зовнішності. Багато дівчат цим грішать, а надто в підлітковому віці. Якби вона не втратила матір або батько в неї був більш розважливий, я не думаю, що вона сприймала б ту ситуацію, у яку потрапила, так трагічно. Але вона не мала такої близької людини, як бачите, що могла б відвернути її увагу від сумних думок, привести її до людей, заохотити жити нормальним життям і не думати надто багато про своє каліцтво. І, звичайно, якби вона жила в іншій родині, її могли б послати на операцію на кілька років раніше.

Але доктор Блеклок, думаю, був старомодним, вузьколобим, деспотичним і впертим чоловіком. Він не вірив у такі операції. Певно, він переконав Шарлоту в тому, що її хворобі нічим не можна зарадити, крім лікування йодом та іншими подібними ліками. Шарлота вірила йому, і я думаю, що не тільки вона, а й її сестра переоцінювала знання доктора Блеклока в галузі медицини.

Шарлота любила свого батька солодкавою, покірливою любов’ю. Вона думала, він знає краще, як їй лікуватися. Але вона дедалі більше усамітнювалася, у міру того як зоб розростався, ставав усе потворнішим. Вона відмовлялася зустрічатися з людьми, хоч була істотою доброю й приязною.

– Дивна характеристика як на вбивцю, – сказав Едмунд.

– Я так не сказала б, – не погодилася з ним міс Марпл. – Слабкі й добрі люди часто бувають дуже зрадливі. І якщо вони мають претензії до життя, то втрачають ту слабку моральну силу, яка їх у ньому підтримує.

Летиція Блеклок, безперечно, мала зовсім іншу вдачу. Інспектор Кредок розповів мені, що Белі Ґедлер описувала її як дуже добру людину – і я думаю, Летиція була справді добра. Вона була жінкою надзвичайно чесною, яка була неспроможна зрозуміти, – так вона сама це пояснювала, – чому люди так часто не вміють бачити різницю між порядним і непорядним. Летиція Блеклок, хоч би яку вона переживала спокусу, ніколи не погоджувалася на найвигіднішу оборудку, якщо помічала в ній елементи шахрайства.

Летиція була віддана сестрі. Вона писала їй довгі листи, у яких багато чого описувала, намагаючись у такий спосіб підтримувати в ній інтерес до життя. Вона була дуже стривожена тим станом безнадії та розпачу, у який провалювалася Шарлота.

Нарешті доктор Блеклок помер. Летиція, не вагаючись, покинула свою роботу в Рендела Ґедлера й повністю віддалася турботам про Шарлоту. Вона повезла її до Швейцарії, щоб проконсультуватися з фахівцями щодо операції. Хворобу було дуже запущено, але, як ми знаємо, операція виявилася успішною. Пухлину вдалося прибрати – а післяопераційний шрам був легко прихований під тугим намистом із перлів.

Війна закінчилася. Повернутися до Англії було не так легко, й обидві сестри залишалися у Швейцарії, працюючи в системі Червоного Хреста, а іноді виконуючи й іншу роботу. Я правильно кажу, інспекторе?

– Усе так і було, міс Марпл.

– Іноді до них доходили новини з Англії – серед них, думаю, і звістка про те, що Белі Ґедлер довго не проживе. Я думаю, вони поводилися цілком природно й по-людському, розмовляючи про ті дні, коли одержать велике багатство, й обговорювали, як витрачатимуть його. Думаю, не випадає сумніватися, що ця перспектива означала набагато більше для Шарлоти, ніж для Летиції. Уперше у своєму житті Шарлота могла почувати себе нормальною людиною, жінкою, на яку ніхто не дивиться з відразою або жалем. Нарешті вона здобуде можливість утішатися життям, помістити його в ті роки, які ще залишалося їй прожити. Мандрувати світом, придбати собі дім і чудову садибу, мати шикарний одяг і дорогі прикраси, відвідувати театральні вистави та концерти, задовольняти кожну свою примху – справді казкове життя мало ось-ось початися для Шарлоти.

І тоді Летиція, сильна й здорова Летиція підхоплює грип, який переходить у запалення легенів і протягом тижня зводить її в могилу. Шарлота втратила не тільки сестру, а й осяйну мрію про чудове, безтурботне життя, до якого вона готувалася. Я думаю, ви можете собі уявити, що вона могла навіть глибоко образитися або й розізлитися на Летицію. Навіщо їй було помирати саме тепер, коли вони тільки щойно одержали листа, у якому повідомлялося, що Белі Ґедлер довго не протягне? Можливо, треба було б зачекати лише місяць або два, і гроші перейшли б до Летиції – а потім і до неї, коли Летиція помре…

Саме тут я бачу різницю між двома сестрами. Шарлота не вважала чимось поганим те, що надумала зробити, – по-справжньому поганим. Адже гроші все одно мали перейти до Летиції – вони мали перейти до неї через місяць або два, а вона дивилася на себе й на Летицію, як на щось одне.

Можливо, ця думка не спадала їй доти, доки лікар або хтось інший не запитав у неї, як звати її сестру, – і тоді до неї раптом дійшло, що майже всі сприймали їх як двох міс Блеклок, літніх, добре вихованих англійок, одягнених майже однаково й дуже схожих одна на одну суто родинною схожістю (а я вже відзначала у своїй розмові з Банч, що одна літня жінка дуже схожа на іншу, навіть якщо та ніяка їй не родичка). Тоді чому б не назвати ту з двох сестер Блеклок, яка померла, Шарлотою, а ту, яка залишилася жити, Летицією?

Мабуть, то був радше підсвідомий імпульс, аніж чітко обміркований план. Летицію поховали під ім’ям Шарлоти. «Шарлота» померла, «Летиція» повернулася до Англії. Уся природна ініціативність та енергія, яка спала протягом стількох років, раптом прокинулася в Шарлоті. Як Шарлота, вона завжди грала другу скрипку. Але тепер, опинившись у ролі Летиції, змогла задіяти всі ті приспані владні здібності, якими раніше користувалася тільки сестра. З погляду ментальності вони фактично не відрізнялися – хоча з погляду моралі була між ними, гадаю, велика різниця.

Шарлоті треба було, звичайно, стерегтися. Вона купила собі дім у тій частині Англії, де її ніхто не знав, адже уникати вона мала лише кількох людей, що жили в її рідному місті у графстві Камберленд (хоча й там її мало хто знав, адже вона перебувала в цілковитому усамітненні), і звичайно ж, їй ніяк не можна було зустрічатися з Белі Ґедлер, яка надто добре знала Летицію, тому не могло бути й мови про зміну особи в її присутності. Зміну почерку можна було пояснити артритом рук. Полегшував цю справу й той факт, що дуже мало людей реально знали Шарлоту.

– Але ж вона не могла цілком уникнути зустрічей із людьми, що знали Летицію, – зауважила Банч. – Адже їх було багато.

– Не всіх треба було остерігатися однаково. Дехто з них міг сказати: «Кілька днів тому я зустрів Летицію Блеклок. Вона так змінилася, що я не зміг її впізнати». Але при тому жодної підозри, що то не Летиція, у таких людей не виникало. Люди неминуче змінюються протягом десятьох років. Її неспроможність упізнати їх завжди можна було списати на короткозорість; і не забувайте про те, що вона мусила знати кожну подробицю з життя Летиції в Лондоні – знати людей, із якими вона була знайома, місця, де вона часто бувала. Адже вона мала листи Летиції, де все це детально описувалося, і відразу могла спростувати будь-яку підозру, згадавши про той або той випадок або запитавши про спільного друга. Вона могла боятись лише одного: що хтось упізнає її як Шарлоту.

Вона оселилася в садибі «Літл-Педокс», познайомилася із сусідами, а коли одержала листа з проханням прийняти на тимчасове проживання двох своїх молодих родичів, яких ніколи не бачила, то залюбки погодилася на це. Той факт, що вони визнаватимуть її тіткою Леті, побільшував її безпеку.

Усе йшло просто чудово. Але потім вона припустилася своєї найбільшої помилки. Та помилка пояснювалася добротою її серця та вродженим прагненням до приязні й любові. Вона одержала листа від давньої шкільної подруги, яка потрапила в дуже скрутне становище, і поквапилася їй на допомогу. Можливо, це сталося тому, що вона, попри все, почувала себе дуже самотньою. Через свою таємницю вона мусила триматися осторонь від людей. І вона щиро любила Дору Баннер і пам’ятала її як символ свого власного безтурботного шкільного дитинства. Хай там як, а під впливом несподіваного пориву вона відповіла на Дориного листа від самої себе. І можна тільки собі уявити, як була здивована Дора! Адже вона писала Летиції, а відповіла їй Шарлота. Не могло бути й мови про те, щоб прикинутися Летицією для Дори. Дора була однією з тих її найдавніших подруг, яким було дозволено зустрічатися з Шарлотою у дні її самотньої й нещасливої молодості.

Вона знала: Дора зрозуміє, навіщо вона зробила те, що зробила, а тому розповіла їй усю правду. Дора схвалила дії своєї давньої подруги від щирого серця. У своїй плутаній свідомості вона вважала б глибокою несправедливістю, якби її дорогу Лоті позбавили спадщини через невчасну смерть Леті. Лоті заслуговувала на винагороду за всі ті страждання, які вона так мужньо витерпіла. Було б украй несправедливо, якби всі ці гроші дісталися комусь такому, про кого вони ніколи й не чули.

Вона чудово розуміла, що про це нікому не можна розповідати. Це була ніби та ложка масла, яка не псує кашу, але про яку ліпше мовчати. Отож Дора оселилася в садибі «Літл-Педокс», і дуже скоро до Шарлоти дійшло, що вона вчинила непоправну помилку. І річ була навіть не в тому, що життя з постійно неуважною, забудькуватою Дорою, яка плутала все на світі, незабаром перетворилося для Шарлоти на тяжку муку. Шарлота могла б уживатися з цим, бо вона справді любила Дору, а крім того, знала від лікаря, що її дні на цьому світі полічені. Але Дора незабаром перетворилася для неї на справжню небезпеку. Хоч Шарлота й Летиція завжди називали одна одну повними іменами, Дора належала до тих людей, які завжди користуються лише скороченнями. Для неї сестри завжди були Леті й Лоті. І хоч вона докладала всіх зусиль, щоб відучити себе називати свою подругу Лоті, колишнє ім’я знову й знову зривалося з її язика. Нерідко також із нього зривалися недоречні спогади про минуле – і Шарлота мусила перебувати в постійній напрузі, щоб не дозволити своїй любій подрузі ляпнути щось зайве. Це почало дратувати її.

Проте ніхто не звертав уваги на словесні спотикання та недоречні спогади Дори. Справжню загрозу для своєї безпеки Шарлота відчула тоді, коли, як я вже сказала, її впізнав і заговорив до неї Руді Шерц у готелі «Роял Спа».

Я думаю, що гроші, якими Руді Шерц покривав свої попередні недостачі, могла давати йому Шарлота Блеклок. Проте інспектор Кредок не вірить, – і я також, – що Руді Шерц намагався шантажувати її.

– Він не мав найменшого уявлення про те, що має у своєму розпорядженні якісь засоби шантажувати її, – підтвердив інспектор Кредок. – Він знав, що він привабливий молодик, і з власного досвіду також знав, що привабливим молодикам іноді щастить випрохувати гроші в літніх дам, якщо вони з достатньою переконливістю зуміють розповісти їм історію про свої лихі пригоди.

Але Шарлота могла бачити це під зовсім іншим кутом зору. Вона могла подумати, що Руді Шерц шантажує її у витончений спосіб, що, либонь, він підозрює щось не те і згодом, коли газети повідомлять про смерть Белі Ґедлер, він може зрозуміти, що в ній, Шарлоті, він знайшов свою золоту жилу.

А вона вже повністю заплуталася в обмані. Вона вже всюди утвердила себе як Летиція Блеклок. У своїх стосунках із банком. Летицією Блеклок знала її і місіс Ґедлер. Єдиною проблемою був цей сумнівний швейцарський клерк, суб’єкт вельми ненадійний і, либонь, шантажист. Якби тільки прибрати його з дороги – і вона буде в безпеці.

Мабуть, спочатку ці плани перебували в неї на рівні фантазії. Вона зголодніла за емоціями і драматичними колізіями протягом свого безбарвного життя. Тепер вона щиро втішалася, опрацьовуючи деталі свого плану. Як їй його позбутися?

Нарешті її план був готовий. І вона вирішила його реалізувати. Розповіла про свою витівку з бутафорським пограбуванням під час вечірки Руді Шерцові, сказала, що потребує чужинця на роль «ґанґстера» й пообіцяла заплатити йому добрі гроші за співпрацю.

А той факт, що він погодився на її пропозицію, нічого не запідозривши, зайвий раз переконує мене в тому, що Шерц не мав найменшого уявлення про те, що Шарлота його боїться. Він сприймав її як таку собі придуркувату стару даму, готову розлучитися з грішми.

Вона дала йому оголошення для публікації, влаштувала для нього візит у садибу «Літл-Педокс», щоб він міг ознайомитися з розташуванням кімнат у домі, і показала йому те місце, де вона зустріне його і впустить у будинок у призначену ніч. Дора Баннер, звісно, нічого про все це не знала.

І настав той день…

Інспектор зробив паузу, і міс Марпл підхопила розповідь своїм лагідним голосом.

– Певно, то був для неї тяжкий день, і її мучили сумніви. Адже ще не пізно було відступити назад… Дора Баннер розповідала нам, що Леті була налякана того дня, і не випадає сумніватися, що вона таки була налякана. Її лякало те, що вона задумала, лякало, що її план може зазнати краху – але вона була налякана не настільки, щоб відступитися від свого задуму.

Узяти револьвер із шухляди полковника Істербрука, мабуть, не становило проблеми. Досить було принести туди яйця або джем і прослизнути нагору в порожньому домі. Не становило проблеми й змастити другі двері у вітальню для того, щоб вони відчинялися нечутно. Також цілком природно було пересунути стіл, що затуляв ті двері, ніби для того, щоб аранжований Філіпою букет було видно з усіх сторін. Усе це могло здаватися грою. Але те, що мало відбутися потім, грою вже не здавалося. Атож, вона була налякана… Дора Баннер у цьому не помилилася.

– А проте вона не відступилася від свого задуму, – продовжив розповідь Кредок. – І все відбулося так, як вона задумала. Вона вийшла відразу по шостій годині, «щоб зачинити качок», впустила Шерца в дім і дала йому маску, плащ, рукавички та ліхтар. Потім, о пів на сьому, коли годинник задзвонив, вона вже стояла напоготові біля столу під аркою, поклавши руку на портсигар. Усе було цілком природним. Патрік, що виконував обов’язки господаря, пішов принести трунки. Вона, господиня, наготувалася роздати сигарети. Вона розрахувала, – і не помилилася, – що коли годинник почне дзвонити, усі дивитимуться на годинник. Так воно й сталося. Лише одна людина, віддана Дора, дивилася на свою подругу. І вона сказала нам, у своїй же першій відповіді на наше запитання, що саме робила міс Блеклок. Вона сказала, що міс Блеклок узяла вазу з фіалками.

Вона попередньо розсмикала електричний шнур лампи так, що дріт майже оголився. Тому все відбулося не більш як за секунду. Портсигар, ваза з фіалками й невеличкий вимикач майже торкалися одне до одного. Вона підняла вазу з фіалками, розлила воду на розсмиканий шнур і ввімкнула лампу. Вода добре проводить електрику. Пробки миттю згоріли.

– Як у нас учора, – сказала Банч. – Тому ви так і здивувалися тоді, чи не правда, тітко Джейн?

– Так, моя люба. Я сушила собі голову, чому тоді погасло світло. Знала, що там було дві лампи і що одну з них замінили іншою – мабуть, уночі.

– Це правда, – сказав Кредок. – Коли Флетчер оглянув лампу наступного ранку, вона, як і всі інші, була в цілковитому порядку, не було там ані розсмиканого шнура, ані підпаленого дроту.

– Я зрозуміла, чому Дора Баннер сказала, що вчора вночі там стояла пастушка, – сказала міс Марпл, – але я помилилася, подумавши, як і вона, що то була справа рук Патріка. Цікавою властивістю Дори Баннер було те, що на неї зовсім не можна було покластися в тих речах, про які вона чула, – вона завжди застосовувала свою уяву, щоб перебільшити або спотворити їх. Але вона була завжди дуже точною щодо тих речей, які вона бачила. А вона бачила, як Летиція взяла фіалки…

– І вона бачила те, що описала як спалах і тріск, – докинув Кредок.

– І, звичайно ж, коли люба Банч розлила воду з різдвяних троянд на електричний шнур – я відразу зрозуміла, що лише сама міс Блеклок могла спричинити коротке замикання, бо тільки вона була біля того столу.

– Я потім не міг собі пробачити, – сказав Кредок, – адже Дора Баннер щось базікала навіть про підпалину на столі, де «хтось, певно, поклав сигарету» – але ж ніхто в тому приміщенні тоді не курив… А фіалки зів’яли тому, що у вазі не було води – то був недогляд із боку Летиції, яка забула наповнити вазу знову. Та, певно, вона просто подумала, що ніхто цього не помітить, і зрештою та ж таки Дора Баннер була готова повірити, що наповнити ту вазу мала вона.

Він продовжив:

– Дора була надзвичайно помислива. І міс Блеклок не раз цим користувалася. Підозра Банні щодо Патріка, певно, була навіяна нею.

– Але чому було підозрювати саме мене? – скрушним тоном запитав Патрік.

– Я не думаю, що те припущення було серйозним – але воно відвертало увагу Банні від підозри, що міс Блеклок сама влаштувала всю ту виставу. І ми знаємо, що сталося потім. Як тільки світло гасне й лунають вигуки подиву, вона вислизає крізь заздалегідь змащені двері й підходить зі спини до Руді Шерца, який ковзає пучком світла від ліхтаря по кімнаті та з ентузіазмом грає свою роль. Я не думаю, щоб він бодай на мить відчув її присутність позад себе, із садовими рукавичками на руках та з револьвером у руці. Вона чекає, поки світло від ліхтаря досягає того місця, у яке їй треба стріляти, – падає на стіну, де вона повинна стояти. Тоді вона швидко робить два постріли, а коли він рвучко обертається, здивований, притуляє дуло револьвера йому до тіла і знову стріляє. Кладе револьвер поруч із його тілом, недбало кидає свої рукавички на стіл у холі, потім проходить у другі двері й повертається туди, де вона стояла в ту мить, коли погасло світло. Вона надрізала собі вухо – я не дуже уявляю, як і чим вона це зробила…

– Манікюрними ножицями, я думаю, – сказала міс Марпл. – Лише легенький надріз на мочці вуха може спричинити цілий потік крові. Це було також вельми переконливо з погляду психології. Свіжа кров, яка стікала в неї по блузці, переконливо показувала, що в неї стріляли і що куля пройшла зовсім близько.

– Усе мало закінчитися успішно, – сказав Кредок. – Наполягання Дори Баннер на тому, що Шерц цілився саме в міс Блеклок, справило на всіх враження. Сама про це не думаючи, Дора Баннер зуміла всіх переконати, що вона бачила, як було поранено її подругу. Тому смерть нападника легко пояснювалася нещасливим випадком або самогубством. І справу мало не закрили. І не закрили її лише завдяки зусиллям міс Марпл.

– Ой ні, ні, ні! – енергійно захитала головою міс Марпл. – Мої зусилля, спрямовані на те, щоб допомогти вам, були суто епізодичними. Це ви не були задоволені, містере Кредок. Це ви наполягли на тому, щоб справу не закрили.

– У мене справді було відчуття невдоволення тим, як ми провели розслідування, – сказав Кредок. – Я знав: тут щось не так. Але я не розумів, де й що тут не так, поки ви не показали мені. А потім міс Блеклок дуже не пощастило. Я натрапив на ті другі двері, які начебто були забиті. Доти ми лише могли припускати, що події могли відбуватися так і так – ми не мали матеріалу, на якому можна було б побудувати переконливу гіпотезу. Але ті змащені двері були доказом. А я на них натрапив суто випадково – помилково вхопившись не за ту ручку.

– Я думаю, вас привело до неї Провидіння, інспекторе, – сказала міс Марпл. – Але мої уявлення можуть бути надто старомодними.

– Тож ми розпочали розслідування знову, – сказав Кредок. – Але тепер ми поставили перед собою іншу мету. Тепер ми шукали особу, яка мала б мотив убити Летицію Блеклок.

– А кілька людей із таким мотивом існували, і міс Блеклок знала про це, – сказала міс Марпл. – Я думаю, вона впізнала Філіпу відразу. Адже Соня Ґедлер, певно, належала до того вузького кола осіб, яким було дозволено порушувати усамітнення Шарлоти. А коли людина стає старою (вам до цього ще дуже далеко, містере Кредок), вона набагато краще пам’ятає ті обличчя, які вона бачила, коли була молодою, аніж ті, що зустрічалися їй рік або два тому. Коли вони зустрілися з Філіпою, вона, певно, була десь приблизно того самого віку, що й її мати в ті часи, за яких Шарлота пам’ятала її, і вона була дуже схожа на матір. Хоч яким це може здатися дивним, але, я думаю, Шарлота дуже зраділа, коли впізнала Філіпу. Вона щиро прихилилася до Філіпи, і, думаю, підсвідомо це допомогло їй приглушити чимало докорів сумління, які могли в неї бути. Вона пообіцяла собі, що коли успадкує гроші, то подбає про Філіпу. Вона ставитиметься до неї як до рідної дочки. Філіпа й Гаррі житимуть із нею. Думаючи про них, вона почувала себе щасливою і схильною робити добро. Та коли інспектор почав ставити їй запитання й довідався про існування «Піпа й Емми», Шарлоті стало не по собі. Вона не хотіла робити з Філіпи офірного цапа. Вона прагнула перетворити цю справу на спробу свого пограбування молодим злочинцем і його випадкове самогубство. Але тепер, коли було відкрито змащені двері, поліція змінила свій погляд. А крім Філіпи, не було нікого (принаймні, так їй здавалося, адже тоді вона ще не знала, хто така Джулія), хто мав би бодай найменшу причину бажати їй смерті, а отже, і мотив убити її. Тому вона зробила все можливе, щоб приховати справжнє походження Філіпи. У неї вистачило кмітливості відповісти, коли ви, містере Кредок, запитали, що Соня була маленька й чорноволоса, і разом із тим вона прибрала з альбому всі її старі фотографії, щоб ви не помітили схожості. Прибрала вона звідти й усі знімки Летиції.

– А я ж підозрював, що місіс Светенгем – Соня Ґедлер, – скрушно признався Кредок.

– Він запідозрив мою бідолашну маму! – обурено прошепотів Едмунд. – Жінку бездоганного життя – чи, принаймні, я завжди такою її вважав!

– Але звичайно ж, – вела далі міс Марпл, – справжню небезпеку становила Дора Баннер. Із кожним днем вона ставала все забудькуватішою і все балакучішою. Я пам’ятаю, як подивилася на неї міс Блеклок у той день, коли ми прийшли до них на чай. А знаєте чому? Бо Дора щойно знову назвала її Лоті. Нам усім тоді здалося, що вона просто обмовилася. Але Шарлоту це налякало. І так тривало й далі. Бідолашна Дора була неспроможна прикусити собі язика. У той день, коли ми пили з нею каву в кав’ярні «Синій птах», у мене виникло дивовижне враження, що Дора говорить про двох людей, а не про когось одного, – і так воно насправді й було. То вона говорила про свою подругу як про жінку не дуже вродливу, але наділену сильним характером, – і тут-таки описувала її як досить легковажну дівчину. Вона говорила про Леті як про жінку розумну й успішну – а потім перескакувала на те, яким сумним життям їй доводилося жити, і згадувала про тяжку хворобу, що її вона мужньо терпіла, тобто виходила вже за рамки життя Летиції. Думаю, Шарлота багато чого підслухала того ранку, коли прийшла до кав’ярні. Безперечно, вона чула, як Дора розповідала про те, як хтось підмінив лампу – замість пастушки поставив пастуха. І тоді вона зрозуміла, що Дора Баннер, бідолашна й глибоко віддана їй Дора, становить для неї справжню й грізну небезпеку.

Боюся, та розмова зі мною в кав’ярні справді визначила долю Дори – якщо ви пробачите мені за такий мелодраматичний вираз. Проте, думаю, і без тієї розмови результат був би однаковий… Бо Шарлота не могла почувати себе в безпеці, поки Дора Баннер була жива. Вона любила Дору, вона не хотіла вбивати Дору, але не бачила для себе іншого виходу. І думаю (на зразок медсестри Елертон, про яку я тобі розповідала, Банч), вона переконала себе в тому, що чинить майже милосердно. Адже бідолашній Банні залишилося жити зовсім недовго, і можливо, її чекає важка й болісна смерть. Можна тільки подивуватися, скількох зусиль вона доклала, щоб зробити щасливим останній день життя Банні. Вона влаштувала їй свято на день народження – звеліла спекти спеціальний торт…

– «Солодку смерть», – сказала Філіпа, здригнувшись.

– Так, так, це було щось подібне… вона хотіла подарувати своїй любій подрузі солодку смерть… Вона влаштувала для неї вечірку, звеліла наготувати смачних наїдків, не дозволяла людям говорити нічого такого, що могло б зіпсувати їй настрій. А потім поставила біля власного ліжка пляшечку з кількома пігулками аспірину, – невідомо, що то були за пігулки, – і Банні, не змігши знайти нову пляшечку з аспірином, яку щойно купила, скористалася ними. І, природно, в усіх виникло враження, що ті отруйні таблетки були призначені для Летиції…

Ось так Банні померла уві сні, цілком щаслива, і Шарлота знову почула себе в безпеці. Але їй бракувало Дори Баннер, бракувало її любові та відданості, бракувало можливості розмовляти з нею про давні дні… Вона гірко плакала в той день, коли я прийшла до неї з цидулкою від Джуліана, – і її горе було невдаваним. Вона вбила свою найдорожчу подругу…

– Це жахливо, – сказала Банч. – Жахливо.

– Але дуже по-людському, – сказав Джуліан Гармон. – Ми забуваємо, що вбивці – теж люди.

– Я знаю, – сказала міс Марпл. – Вони справді люди. Й іноді їх буває шкода. Але вони дуже небезпечні. А надто такі слабкі й добрі вбивці, якою була Шарлота Блеклок. Бо коли слабку людину опановує страх, вона стає неймовірно жорстокою від жаху й повністю втрачає самовладання.

– Як сталося в історії з Мерґатройд? – запитав Джуліан.

– Так, із бідолашною міс Мерґатройд. Шарлота, певно, підійшла до котеджу й чула, як вони проводили репетицію вбивства. Вікно було відчинене, і вона все чула. До тієї хвилини їй ніколи не спадало на думку, що хтось іще може становити небезпеку для неї. Міс Гінчкліф закликала свою подругу пригадати, що вона бачила, і до тієї хвилини Шарлота не усвідомлювала, що хтось міг там узагалі щось бачити. Вона думала, що всі машинально дивилися на Руді Шерца. Вона, певно, принишкла там під вікном і слухала. А може, все минеться? Але потім, коли міс Гінчкліф уже зібралася їхати до станції, міс Мерґатройд несподівано натрапила на слід. Вона кричала навздогін Гінчкліф: «Її там не було…» Ви знаєте, що я перепитала в міс Гінчкліф, чи саме так вона це сказала. Бо якби вона сказала: «Її там не було», значення її вигуку було б зовсім іншим.

– Для мене це надто складно, – сказав Кредок.

Міс Марпл обернула до нього своє біле з рожевим рум’янцем обличчя.

– А ви спробуйте поставити себе на місце міс Мерґатройд… Людина іноді бачить речі й не знає, що їх бачить. Якось я потрапила в залізничну катастрофу, і найбільше мені там запам’яталася велика пляма фарби на стіні вагона. Згодом я могла б намалювати її з усіма вигинами. А одного разу я перебувала під бомбардуванням у Лондоні – повсюди уламки, розбите скло, гуркіт, але особливо мені врізалася в пам’ять жінка, що стояла переді мною, вона мала велику дірку на одній із панчіх, а панчохи на ній були різні. Тож коли міс Мерґатройд перестала думати і лише спробувала пригадати, що вона бачила, їй пригадалося дуже багато.

Вона почала, думаю, від каміна, куди, певно, насамперед упав пучок світла від ліхтаря – потім він ковзнув попід двома вікнами, і там були люди, між вікнами і нею. Наприклад, місіс Гармон протирала собі очі суглобами пальців. Далі її внутрішній погляд пройшов слідом за ліхтарем повз міс Баннер із її роззявленим ротом та витріщеними очима, повз голу стіну та стіл, на якому стояла лампа й лежав портсигар. А потім пролунали постріли – і зненацька вона пригадала неймовірну річ. Вона побачила стіну, де згодом будуть знайдені дві дірки від куль, стіну, де стояла Летиція Блеклок, коли в неї стріляли, вона дивилася на стіну в ту мить, коли гримнули постріли з револьвера, націлені в Леті, але саме в ту мить Леті там не було…

Тепер ви розумієте, про що я кажу? Вона думала про трьох жінок, про яких наказала їй думати міс Гінчкліф. Якби однієї з них там не виявилося, то саме вона була б тієї особою, яку вони шукали. І тоді міс Мерґатройд сказала б: «Ось вона! Там її не було!» Але в ту мить вона думала про місце, – місце, де хтось мав би бути, але те місце було порожнє – там не було нікого. Місце було там, де й мало бути – але на ньому не було особи, яку вона сподівалася там побачити. І вона не змогла сприйняти цю картину відразу. «Чи ж не дивина, Гінч, – сказала вона. – Там її не було». Отже, вона могла мати на увазі лише Летицію Блеклок…

– Але ви вже знали про це ще раніш, чи не так? – запитала Банч. – Коли відбулося коротке замикання в лампі. Коли ви написали те, що ви написали, на папері.

– Так, моя люба. До мене тоді все прийшло відразу – усі розрізнені фрагменти стулилися й утворили зв’язну систему.

Банч замислено проказала:

– Лампа? Тепер мені це зрозуміло. Фіалки? Теж зрозуміло. Де пляшечка з-під аспірину? Ви мали на увазі, що Банні в той день збиралася купити собі нову пляшечку й не мала потреби позичати аспірин у Летиції?

– Якщо тільки її власну пляшечку не було вкрадено або заховано. Адже треба було створити враження, що вбити хотіли Летицію Блеклок.

– Так, тепер зрозуміло. А потім – «Солодка смерть». Торт – але більше, ніж торт. Святкова вечеря. Щасливий день для Банні, перед тим як вона помре. Вона поставилася до неї, як до собаки, якого збираються приспати. Така фальшива доброта здається мені особливо жахливою.

– А вона ж і справді була жінка добра. Вона була цілком щира, коли сказала на кухні: «Я не хотіла нікого вбивати». Вона хотіла лише одержати велику суму грошей, яка їй не належала! І для того, щоб задовольнити це бажання (а воно стало для неї справжньою одержимістю – так, ніби ці гроші могли винагородити її за всі страждання, які довелося їй витерпіти в житті) – вона була готова переступити через що завгодно. Людей, які мають претензії до світу, завжди треба боятися. Вони вважають, що життя в боргу перед ними. Я знала багатьох інвалідів, яким довелося витерпіти набагато тяжчі страждання і які були відокремлені від життя набагато більше, ніж Шарлота Блеклок, – але вони проте жили щасливим і задоволеним життям. Те, що робить вас щасливим або нещасливим, перебуває десь у вашій середині. Але боюся, моя люба, я відхилилася від теми нашої сьогоднішньої розмови. Де ми були?

– Ми згадували ваш список, – сказала Банч. – Що ви мали на увазі, коли написали «зьясувати»? Що саме з’ясувати?

Міс Марпл подивилася на інспектора з грайливо-докірливим виразом.

– Ви мали б звернути на це увагу, інспекторе Кредок. Ви показували мені листа від Летиції Блеклок до її сестри. У ньому двічі було повторене слово «з’ясувати» і двічі написане з апострофом. А в тій цидулці, яку я попросила Банч показати вам, міс Блеклок написала «зьясувати». Люди не часто міняють свій правопис, у міру того як старіють. Така зміна здалася мені дуже значущою.

– Справді, – погодився Кредок. – Я повинен був звернути на це увагу.

Банч читала далі:

«Тяжка хвороба, мужньо перенесена…» Це Банні сказала вам у кав’ярні, і, звичайно ж, Леті не переносила тяжкої хвороби. Йод. Це слово наштовхнуло вас на думку про зоб?

– Так, моя люба. Вони поїхали до Швейцарії, а міс Блеклок розповідала, що її сестра померла там від сухот. Але мені пригадалося, що найбільші авторитети з вивчення зобу й наймайстерніші хірурги, що оперують цю хворобу, живуть у Швейцарії. І це пов’язувалося з недоладним перловим намистом, яке Летиція Блеклок завжди носила. Воно абсолютно їй не личило, але надійно приховувало шрам.

– Тепер я розумію, чому вона так схвилювалася в той вечір, коли порвалося намисто, – сказав Кредок. – Тоді мені її хвилювання видалося надмірним.

– А потім ви написали: Лоті – ні Леті. Її е схоже на о.

– Атож, я пригадала, що її сестру звала Шарлота і що Дора Баннер двічі або тричі назвала міс Блеклок Лоті – і щоразу, коли вона так казала, у неї дуже псувався настрій.

– А з якої причини вам пригадалися Берн і пенсія?

– Руді Шерц працював санітаром у клініці в Берні.

– А пенсія?

– О, моя люба Банч, я розповідала тобі про це в «Синьому птахові», хоч тоді я не знала, як використати цю аналогію. Мені згадалося про те, як місіс Вотерспун одержувала пенсію місіс Бартлет як свою власну, – хоч місіс Бартлет померла багато років тому, – і їй це вдавалося тільки тому, що одна стара жінка дуже схожа на іншу стару жінку, – отже, усе складалося в моїй голові в досить струнку систему, і я почула себе такою виснаженою, що вийшла охолодити голову й поміркувати, як можна все це довести. І тут міс Гінчкліф підібрала мене, і ми знайшли міс Мерґатройд…

Голос міс Марпл посуворішав. Він уже не був збуджений і задоволений. Він був спокійний і безжальний.

– І тоді я зрозуміла: треба щось робити. І негайно! Але я досі не мала жодного доказу. Я обміркувала можливий план й обговорила його із сержантом Флетчером.

– І я зробив Флетчеру сувору догану за це! – сказав Кредок. – Він не мав жодного права погоджуватися з вашими планами, не доповівши спочатку мені.

– Він не дуже хотів із ними погоджуватися, але я умовила його, – сказала міс Марпл. – Ми пішли до «Літл-Педокса», і я взялася за Міці.

Джулія глибоко втягла у груди повітря і сказала:

– Не уявляю, як вам пощастило її зламати.

– Я добре попрацювала з нею, моя люба, – сказала міс Марпл. – Хай там як, а вона дуже високої думки про себе, настав час, сказала я їй, щоб вона зробила щось і для інших, а не тільки для себе. Я дуже лестила їй, звичайно, і сказала, що коли під час війни вона жила у своїй країні, то, звичайно ж, брала участь у русі Опору, і вона відповіла мені: «Авжеж, звичайно». Потім сказала, що бачу в ній такий темперамент, який дуже підходить для такої роботи. Вона жінка хоробра, не боїться ризикувати й зуміє зіграти потрібну роль. Я розповіла їй кілька історій про подвиги дівчат, які брали участь у рухах Опору, деякі з них були правдиві, а деякі, боюся, я вигадала. І Міці зрештою опанувало велике натхнення!

– Дивовижно! – сказав Патрік.

– І тоді я умовила її зіграти свою роль. Тренувала, поки вона вивчила її досконало. Тоді я сказала, щоб вона пішла нагору до своєї кімнати і не сходила вниз доти, доки прийде інспектор Кредок. Найбільша вада вразливих людей – це те, що вони збуджуються надто швидко й можуть завчасно все зіпсувати.

– Вона зробила все дуже добре, – сказала Джулія.

– Я не розумію, у чому полягала її участь. – Звісно, я там не була, – додала Банч тоном вибачення.

– Мій задум був досить складним і ризикованим. Він полягав у тому, що Міці, водночас натякнувши, що справжня її мета – шантаж, прикинеться знервованою, нажаханою і готовою відкрити всю правду. Вона нібито бачила крізь замкову шпарину з їдальні міс Блеклок у холі з револьвером позаду Руді Шерца. Вона бачила, що там відбувалося насправді. Єдина небезпека була в тому, що Шарлота Блеклок могла пригадати: у замковій шпарині стримів ключ, і Міці нічого не могла крізь неї побачити. Але я ладна була об заклад побитися, що людина не думає про такі речі, коли переживає сильний шок. До її свідомості дійшло лише те, що Міці бачила її.

Кредок підхопив розповідь:

– Але – і це було істотним – я вдав, ніби поставився вельми скептично до зізнання Міці й, ніби розкриваючи нарешті свої карти, пішов у вирішальну атаку на чоловіка, досі не підозрюваного. Я звинуватив Едмунда…

– А я хіба не чудово зіграв свою роль? – похвалився Едмунд. – Я палко обурився. Як і було передбачено нашим планом. Проте наш план аж ніяк не передбачав, що ти, Філіпо, кохання моє, раптом зацвірінькаєш і розповіси світові, що ти не хто інша, як «Піп». Ані інспектор, ані я не мали ані найменшого уявлення про те, що ти можеш бути «Піпом». Я був призначений стати «Піпом»! На якусь мить це збило нас із пантелику, але потім інспектор удався до майстерного маневру й висунув проти мене звинувачення в тому, що я мав на меті здобути собі багату дружину, і воно, думаю, проникне у твою підсвідомість і одного дня утворить між нами нездоланну тріщину.

– Я не розумію, яка була в цьому потреба.

– Що ж тут не розуміти? Я дійшла висновку, що, з погляду Шарлоти, єдиною особою, яка підозрювала або могла знати правду, була Міці. Проте поліція мала інші підозри. Поки що вони вважали Міці брехухою. Але якщо Міці наполягатиме, вони можуть прислухатися до її слів і сприйняти їх серйозно. Тож Міці треба заткнути горло.

Міці вийшла з кімнати й пішла на кухню – тобто зробила все так, як я їй сказала, – провадила свою розповідь міс Марпл. – Міс Блеклок вийшла за нею майже відразу. Міці, на перший погляд, була сама-одна в кухні. Сержант Флетчер сховався за дверима посудомийні. А я втиснулася в ту шафу, де зберігалися віники та мітли. На щастя, я дуже худа.

Банч подивилася на міс Марпл.

– А на що ви сподівалися, тітко Джейн?

– На одне з двох. Або Шарлота запропонує Міці гроші, щоб та заткнула рота – і тоді сержант Флетчер засвідчить спробу підкупу, або, я припустила, вона спробує вбити Міці.

– Але ж вона не змогла б приховати й це? Її відразу запідозрили б.

– О, моя люба, вона була вже неспроможна міркувати тверезо. Вона була у становищі миші, яка потрапила в пастку. Згадай-но тільки, що сталося того дня. Намагання міс Гінчкліф і міс Мерґатройд розіграти сцену вбивства. Міс Гінчкліф їде до станції. Як тільки вона звідти повернеться, Мерґатройд розповість їй, що Летиції Блеклок не було в кімнаті в ту ніч. У її розпорядженні лише кілька хвилин, щоб примусити Мерґатройд замовкнути навіки. Нема часу на те, щоб опрацювати план або влаштувати якусь хитромудру смерть. Лише брутальне негайне вбивство. Вона вітає жінку й душить її. Потім швидко біжить додому, щоб перевдягтися й сидіти біля вогню, коли прийдуть інші, так, ніби вона нікуди й не виходила.

А тоді Джулія розповідає їй, хто вона така. Вона ненароком розриває намисто, і її опановує жах, що шрам у неї на шиї можуть помітити. Згодом телефонує інспектор і повідомляє, що приведе сюди кількох людей. Немає коли ані подумати, ані відпочити. Вона вже по шию загрузла в убивствах, сьогодні вона вже навіть не змогла б послатися на вбивство з милосердя або на необхідність усунути небажаного молодика. Сьогодні вона просто брутально вбила людину. Чи в безпеці тепер вона? Так, поки що. Але тут приходить Міці – ще одна небезпека. Убий Міці, заткни їй рота! Вона сама не своя від страху. Вона вже не людина, а небезпечний звір.

– Але нащо ви заховалися в шафу для віників, тітко Джейн? – запитала Банч. – Чому не могли довірити цю справу сержантові Флетчеру?

– Було безпечніше, якби ми були там удвох, моя люба. А крім того, я знала, що зможу зобразити голос Дори Баннер. Навіть якби ніщо інше не вплинуло б на Шарлоту Блеклок, то це її зламало б.

– І воно справді її зламало!

– Атож… Вона вмить розкисла.

Запала коротка мовчанка, коли всі поринули в зовсім недавні спогади, а тоді Джулія заговорила умисне безтурботним голосом, щоб ослабити напругу:

– Ця історія дивовижно змінила Міці. Вона сказала мені вчора, що влаштувалася на якусь службу неподалік від Саутгемптона. І вона сказала (Джулія досить точно відтворила ламану мову та акцент Міці): «Я йти туди й вони казати, що мені треба зареєструватися в поліції – ти, мовляв, чужинка, а я казати їм: “Так, я реєструватися в поліції. Поліція, він мене добре знає. Я допомагати поліція! Якби не я, поліція ніколи не зловити б дуже небезпечний злочинець. Я ризикувати життям, бо я дуже хоробрий – я хоробрий, як лев, і я не боюся ризик”. “Міці, – казати вони мені, – ти героїня, ти мужній жінка”. – “Пусте, – відповідати я їм…”»

Джулія зупинилася.

– І ще багато в такому ж дусі, – сказала вона.

– Схоже на те, – сказав Едмунд, – що незабаром Міці допоможе поліції не в одній, а в цілій сотні справ!

– І до мене вона стала ставитися набагато лагідніше, – сказала Філіпа. – Вона презентувала мені рецепт своєї «Солодкої смерті», сказала, що це весільний подарунок від неї. Але заборонила мені відкривати таємницю свого рецепту Джулії, бо Джулія зіпсувала її сковорідку для омлетів.

– Місіс Лукас тепер плекає ніжні почуття до Філіпи, позаяк по смерті Белі Ґедлер Філіпа й Джулія успадкували мільйони Ґедлера. Вона подарувала нам срібні щипці для спаржі – як шлюбний презент. Але я матиму величезну приємність не запросити її на наше весілля.

– І потім вони жили довго й щасливо, – прокоментував Патрік. – Це я про Едмунда й Філіпу. А як щодо Патріка й Джулії? – поцікавився він.

– Зі мною цей фокус із довгим і щасливим життям у тебе не пройде. Ті закиди, які інспектор Кредок зімпровізував для Едмунда, набагато більше годяться для тебе. Це ти молодик, якому хотілося б мати багату дружину. І не сподівайся!

– Ось перед вами людська вдячність, – сказав Патрік. – І це після того, що я зробив для цієї дівчини!

– Мало не запроторив мене до в’язниці за звинуваченням у вбивстві – ось до чого мене мало не довела твоя забудькуватість, – сказала Джулія. – Я ніколи не забуду той вечір, коли надійшов лист від твоєї сестри. Я справді думала, що мені капець. Не бачила виходу. А тепер, певно, я подамся на сцену, – замислено докинула вона.

– Як? І ти теж? – простогнав Патрік.

– Так. Я, певно, поїду до Перта. Подивлюся, чи не вдасться мені прилаштуватися на місце твоєї Джулії. Потім, коли я навчуся цього ремесла, я стану театральним продюсером і, може, навіть ставитиму п’єси Едмунда.

– А я думав, ви пишете новели, – сказав Джуліан Гармон.

– Я справді писав новели, – підтвердив Едмунд. – І вони непогано в мене виходили. Я списував цілі сторінки про неголеного чоловіка, як він підводиться вранці з ліжка і як негарно він пахне, і про бридку стару жінку, хвору на водянку, і про юну повію, у якої капала слина з рота, – й усі вони нескінченно обговорювали, у якому стані перебуває світ, і намагалися зрозуміти, навіщо вони в ньому живуть. І я теж почав замислюватися над цим… А тоді раптом мені спала одна кумедна несподівана думка, і я її записав на папір, і несподівано для самого себе створив надзвичайно цікаву сцену… Досить очевидна нісенітниця. Але вона мене зацікавила. І перш ніж я встиг збагнути, що я роблю, я написав прекумедний фарс на три дії.

– А як ти його назвав? – запитав Патрік. – «Що побачив дворецький?»

– Можна було б назвати й так… Але насправді я дав йому назву «Слони теж забувають». А що найдивовижніше, п’єсу прийняли, і незабаром її поставлять на сцені!

– Слони теж забувають, – прошепотіла Банч. – А я думала, що ні.

Превелебний Джуліан Гармон винувато стрепенувся.

– Господи! Мені було так цікаво. Моя проповідь!

– Ти знову надто захопився клятими детективами, – сказала Банч. – Але цього разу взятими з реального життя.

– А ви прочитайте проповідь на тему «Не вбий!», – запропонував Патрік.

– Ні, – спокійно відповів Джуліан Гармон. – Такий текст мене не влаштовує.

– Ти маєш цілковиту рацію, Джуліане, – сказала Банч. – Я маю набагато кращий текст. – І вона продекламувала дзвінким і чистим голосом: «Бо Весна близько, й голос Черепахи дзвенить у повітрі». – Я декламую неточно, але ти знаєш, що я маю на увазі. Але чому тут говориться про черепаху, я неспроможна зрозуміти. Я не думаю, що черепаха спроможна співати дзвінким голосом.

– Слово «черепаха» – пояснив їй превелебний Джуліан Гармон, – тут не дуже вдало перекладене гебрейське слово в оригіналі означає не черепаху, а горлицю…

Банч урвала його, обнявши і сказавши:

– Я знаю одне – ти думаєш, що Ахашверош, про якого згадується в Біблії, це Артаксеркс Другий, але, між нами кажучи, це Артаксеркс Третій.

І знову Джуліан Гармон не зміг зрозуміти, чому ця історія здається його дружині такою кумедною.

– Тіглат-Паласар хоче піти й допомогти тобі, – сказала Банч. – Це дуже мудрий і гордий кіт. Він показав нам, як утворилося коротке замикання.

Епілог

– Треба передплатити кілька газет, – сказав Едмунд Філіпі того дня, коли вони повернулися в Чипінґ-Клеґорн після подорожі свого медового місяця. – Ходімо до Тотмена.

Містер Тотмен, засапаний, незграбний чоловік, прийняв їх дуже люб’язно.

– Радий, що ви повернулися, сер. Вітаю і вас, мадам.

– Ми хочемо передплатити кілька газет.

– Будь ласка, сер. А ваша мати, сподіваюся, почуває себе цілком гаразд? Як їй живеться на новому місці, у Борнмуті?

– Їй там подобається, – сказав Едмунд, який не мав найменшого уявлення, чи це так, чи ні, але, як і більшість синів, волів вірити, що з їхніми улюбленими, але часто просто нестерпними предками все гаразд.

– І не дивно, сер. Там дуже приємне місце. Торік я їздив туди у відпустку. Місіс Тотмен там дуже сподобалося.

– Приємно це чути. Так от, ми хочемо передплатити…

– І я чув, вашу п’єсу поставлено в Лондоні, сер. Кажуть, вона вельми кумедна.

– Так, глядачам вона до вподоби.

– Ви дали їй назву «Слони теж забувають», так мені сказали. Ви мені пробачте, сер, але мені завжди чомусь здавалося, що слони нічого не забувають.

– Так… так… Ви маєте слушність. Я вже й сам думаю, що помилився з назвою. Не тільки ви, а й багато інших людей робили мені це зауваження.

– Це факт із природничої історії, я так завжди думав.

– Атож, атож. Як той, що щипавки дуже люблять своїх дітей.

– Невже й справді вони дуже люблять своїх дітей, сер? А я про це й не знав.

– Так от, ми хотіли б передплатити…

– Я думаю, «Таймс», сер, чи не так? – запитав містер Тотмен, чекаючи з піднятим олівцем.

– «Дейлі Воркер», – твердо відповів Едмунд.

– І «Дейлі Телеґраф», – підхопила Філіпа.

– І «Нью-стейтсмен», – сказав Едмунд.

– «Радіо таймс», – докинула Філіпа.

– «Спектайтор», – пригадав Едмунд.

– І «Питання садівництва», – спохопилася Філіпа.

Обоє замовкли, щоб перевести дух.

– Дякую, сер, – сказав Тотмен. – І «Газету», звичайно ж?

– Ні, – сказав Едмунд.

– Ні, – підтримала його Філіпа.

– Пробачте, ви хочете передплатити «Газету»?

– Ні.

– Ні.

– Невже я правильно вас зрозумів? – Тотмен хотів прояснити все до кінця. – Ви справді не хочете передплачувати «Газету»?

– Ні, не хочемо.

– Звичайно ж, не хочемо.

– Ви не хочете передплачувати «Норт-Бенгем Ньюс енд Чипінґ-Клеґорн Ґазет»?

– Ні.

– Ви не хочете, щоб я надсилав вам її щотижня?

– Ні, – твердо сказав Едмунд і визнав за потрібне перепитати: – Тепер вам усе ясно?

– О, так, сер, тепер ясно.

Едмунд і Філіпа вийшли, і Тотмен важкою ходою повернувся до вітальні, яка була в задній частині будинку.

– У тебе є олівець, мамо? – запитав він. – У мене закінчилося чорнило в ручці.

– Я сама запишу, – відповіла йому місіс Тотмен, схопивши книгу замовлень. – Чого вони хочуть?

– «Дейлі Воркер», «Дейлі Телеґраф», «Нью-стейтсмен», «Радіо таймс», «Спектайтор» і, дай-но я гляну, «Питання садівництва».

– «Питання садівництва», – повторила місіс Тотмен, діловито записуючи. – І «Газету».

– «Газету» вони не хочуть.

– Що ти сказав?

– «Газету» вони не хочуть. Так вони сказали.

– Не верзи дурниці, – сказала йому місіс Тотмен. – Ти просто недочув. Звичайно ж, вони хочуть «Газету». Як же тоді вони знатимуть, що тут відбувається навколо?

Примечания

1

Боже на небі (нім.).

2

Найкращі побажання (англ.).

Content

Аґата Крісті
Оголошено вбивство

Передмова

Розділ перший Оголошено вбивство

І

ІІ

ІІІ

ІV

V

Розділ другий Сніданок у «Літл-Педоксі»

І

ІІ

Розділ третій О пів на сьому вечора

І

ІІ

ІІІ

ІV

V

Розділ четвертий Готель «Роял Спа»

І

ІІ

ІІІ

Розділ п’ятий Міс Блеклок і міс Баннер

Розділ шостий Джулія, Міці й Патрік

І

ІІ

ІІІ

Розділ сьомий Інші свідки

І

ІІ

ІІІ

ІV

V

VІ

Розділ восьмий На сцену подій виходить міс Марпл

І

ІІ

ІІІ

ІV

Розділ дев’ятий Про двері

І

ІІ

Розділ десятий Піп та Емма

І

ІІ

ІІІ

ІV

Розділ одинадцятий Міс Марпл приходить на чай

І

ІІ

Розділ дванадцятий Вранішня діяльність у Чипінґ-Клеґорні

І

ІІ

ІІІ

ІV

Розділ тринадцятий Вранішня діяльність у Чипінґ-Клеґорні (продовження)

Розділ чотирнадцятий Подорож у минуле

Розділ п’ятнадцятий Солодка смерть

І

ІІ

ІІІ

Розділ шістнадцятий Інспектор Кредок повертається

Розділ сімнадцятий Альбом

Розділ вісімнадцятий Листи

І

ІІ

ІІІ

Розділ дев’ятнадцятий Реконструкція злочину

І

ІІ

ІІІ

ІV

Розділ двадцятий Міс Марпл зникла

І

ІІ

ІІІ

Розділ двадцять перший Три жінки

Розділ двадцять другий Правда

Розділ двадцять третій Вечір у будинку вікарія

Епілог

Примечания