Майлз Камерън

Червения рицар

Синът на предателя #1

На снаха ми Нанси Уат

Глава първа

Албинкърк — сер Джон Крейфърд

Капитанът на Албинкърк си наложи да престане да се взира през тесния си замъглен прозорец и да свърши малко работа.

Той завиждаше. Завиждаше на момче, три пъти по-младо от него, което командваше чудна рота копиеносци и яздеше насам-натам, докато той си седеше в града (тъй безопасен, че беше скучен) и старееше.

„Не бъди глупак — каза си той. — Разказите за военни подвизи са голяма работа, но на бойното поле е студено, мокро и ужасно. Забрави ли?“

Той въздъхна. Ръцете му помнеха всичко — ударите, нощите, прекарани на земята, сковаващия студ, бронираните ръкавици, които не му бяха съвсем по мярка. Ръцете го боляха постоянно — и наяве, и насън.

Капитанът на Албинкърк, сер Джон Крейфърд, не бе започнал живота си като благородник. Достигна този ранг, защото насилието му се удаваше, а за награда гниеше в този заможен град, чийто гарнизон беше с една трета по-малък, отколкото на хартия. Гарнизон от наемници, които командареха по-слабите, насилваха жените и рекетираха търговците. Гарнизон, който разполагаше с твърде много пари, тъй като назначението на сер Джон включваше правото да инвестира в кервани с кожи от север. Кожите на Албинкърк бяха прочути в десет страни — за да ги получиш, трябваше само да яздиш на север или на запад в Дивото. И да се върнеш жив оттам.

Прозорецът на капитана гледаше на северозапад. Той откъсна очи от него — отново — извади перо и лист хартия и старателно написа:

Господарю,

Рота наемници — добре организирана, с пропуск, подписан от дворцовия управител — мина по моста вчера сутринта. Около четиридесет рицари-копиеносци, всеки придружен от оръженосец, слуга и стрелец. Бяха отлично въоръжени и носеха брони по последна източна мода — изцяло стоманени. Капитанът им беше любезен, но резервиран. И много млад — отказа да съобщи името си и се представи като Червения рицар. На знамето му имаше герб с три златни lacs d’amour[1]. Заяви, че повечето от тях са поданици на Ваше величество и идват от войните в Гале. Пропускът му беше валиден, така че не видях причина да го задържа.

Сер Джон изсумтя, спомняйки си какво стана всъщност. Никой не бе сметнал за нужно да го предупреди, че от изток приближава малка армия. Извикаха го до портата рано сутринта и, облечен в лекьосан кадифен жакет и опърпани прилепнали панталони до коляното, той се опита да смрази с поглед надутото пале, натъкмено с великолепни доспехи в алено и златно и възседнало боен кон, голям колкото хамбар. Не разполагаше с достатъчно войници, за да арестува когото и да било, а проклетото хлапе очевидно беше Мастит Благородник и капитанът на Албинкърк благодари на Бога, че малкият плати таксата без възражения и с истински пари, тъй като ако се бяха сдърпали, нещата щяха да свършат зле. За него.

Сер Джон осъзна, че гледа към планините и отмести очи. Отново.

Освен това носеше писмо от игуменката на Лисен Карак. Миналата есен тя ме помоли да ѝ пратя петдесет мъже, но се наложи да ѝ откажа — Ваше величество знае, че и без друго не ми достигат хора. Предполагам, че поради липсата на местни мъже тя се е обърнала към наемниците.

Както знае Ваше величество, на мен не ми достигат почти сто души. Разполагам само с четирима рицари, а много от стрелците ми не са в нужната форма. С цялото си уважение бих желал да помоля Ваше величество или да ме смени, или да отпусне нужните средства, за да увелича гарнизона до полагащия му се размер.

Оставам най-скромния и изпълнен с уважение слуга на Ваше величество,

Джон Крейфърд

Главният майстор от гилдията на кожарите го беше поканил на вечеря. Сер Джон се облегна назад, реши да приключи за днес и остави писмото на бюрото си.

Лисен Карак — Червения рицар

— Пресвети Йесу! — извика Майкъл от другия край на стената. Тя стигаше до рамото му и бе построена от няколко поколения селяни, влачили камъни от полето. Зад нея се издигаше двуетажна каменна къща с пристройки — чифлик, при това богат. Майкъл стоеше насред двора и надничаше през разбитата ѝ предна врата.

— Пресвети Йесу! — отново извика оръженосецът. — Всички са мъртви, капитане!

Благодарение на височината на бойния си кон капитанът виждаше над стената и оглеждаше двора, където хората му преобръщаха труповете и взимаха скъпоценностите им, докато търсеха оцелели. Новата им работодателка нямаше да одобри това, но капитанът смяташе, че плячкосването може да ѝ помогне да разбере кого е избрала да наеме. Опитът го беше научил, че е най-добре бъдещият господар да е наясно какво купува още от самото начало.

Оръженосецът му прескочи каменната стена, която делеше градината от пътя и взе един парцал от Тоби, пажът на капитана. Високите до бедрата чизми с катарами на господаря му бяха покрити с лепкава кал от несекващия пролетен дъжд и за да прикрие вълнението си, Майкъл започна да ги чисти. Той беше превзето конте, облечен точно според модата — с червена туника, избродирана със златни звезди. Тежката вълна, от която бе изтъкана, струваше повече от бронята на стрелец. Което не го засягаше — Майкъл беше от лично потекло и можеше да си я позволи. Засягаше го това, че ръцете на младежа треперят.

— Кажи ми, когато си готов — весело се обади капитанът, но Майкъл замръзна. После привърши задачата си и хвърли парцала обратно на Тоби.

— Моите извинения, милорд — каза той и хвърли бърз поглед през рамо. — Било е нещо от Дивото, милорд. Душата си залагам.

— Не е кой знае какъв залог — каза капитанът и задържа погледа му. Намигна му, колкото за да развесели зяпачите, толкова и за да окуражи оръженосеца си, който беше толкова блед, че спокойно можеше да пише върху него. После се огледа.

Дъждът беше слабичък — колкото да натежи тежкото му алено наметало, без да подгизва. Отвъд заградения чифлик се простираха тъмни току-що засети земи, черни и блестящи в далечината, също като коня му. Полята, които се простираха нагоре към хълмовете, бяха покрити с прясна зеленина и осеяни с овце. И от двете страни на реката плодородната почва обещаваше богата реколта докъдето поглед стига. Това бяха опитомени земи, покрити или със спретнатата геометрична мрежа от жив плет и каменни стени, деляща нивите и лехите, или с овце и крави, които щяха да стигнат до градовете на юг по реката. Посеви и добитък, приходите от които поддържаха Лисен Карак — женският манастир на крепостта, кацнал на високия хребет на юг. Оттук приличаше на ред бледи зъбери. Сиво, сиво и още сиво, от небето чак до земята. Бледосиво, тъмносиво, черно. Зад овцете, далеч на север, се издигаха Аднаканарите — планинска верига, дълга двеста левги[2], която се спускаше към полето, а върховете ѝ се губеха в облаците.

Червения рицар се засмя, развеселен от собствените си мисли. Десетината войници, които стояха най-близо до него, се обърнаха. На лицата им се четеше едно и също — страх.

Капитанът потърка острата си брадичка, за да изцеди дъждовната вода.

— Жак? — повика той възрастния си слуга, който мълчаливо седеше на бойния си кон. Беше по-добре въоръжен от повечето прислужници, носеше алена туника с дълги ръкави върху купения си от Изтока нагръдник и чудесен меч, дълъг метър и двадесет от дръжката до върха. И той решеше с пръсти брадата си, докато мислеше.

— Милорд?

— Чудовището как е стигнало чак дотук? — попита капитанът. Макар че бе заслонил очи от дъжда, той не успяваше да види края на Дивото. На километър и половина от тук — не, на два — нямаше достатъчно дървета, за да скрият дори елен. Далеч на север, на много левги зад дъждовния хоризонт и планините, се намираше Стената, а зад нея — Дивото. Вярно, Стената беше пълна с пробойни и обитателите му с лекота влизаха навътре. Аднаканарите така и не бяха прочистени, но тук… тук богатството и властта ги държаха надалеч. „Или поне би трябвало“ — рече си капитанът.

— Както обикновено — тихо отвърна Жак. — Трябва да го е поканил някой глупак.

Капитанът се изкиска.

— Е — отвърна той и криво се усмихна на слугата си, — едва ли биха ни повикали, ако си нямаха грижи. Освен това се нуждаем от работа.

— Разкъсало ги е — каза Майкъл. Отскоро пътуваше с тях, а семейството му беше знатно, но капитанът оценяваше бързината, с която бе възвърнал спокойствието си. От друга страна имаше още много да учи.

— На части — уточни Майкъл и облиза устни. Очите му блуждаеха. — Изяло я е. И останалите също.

„Почти си го е възвърнал“ — каза си капитанът, кимна на оръженосеца и отпусна малко юздата на Грендъл, който отстъпи няколко крачки и се обърна. Едрият жребец надушваше кръв и още нещо, което не му се нравеше. В интерес на истината, повечето неща не му се нравеха, но сега беше уплашен и капитанът усещаше напрежението в стиснатите му уста. На главата си Грендъл носеше броня с шип, дълъг тридесет сантиметра, така че раздразнението му бързо можеше да предизвика хаос.

Той направи знак на Тоби, който седеше встрани, по-далеч от самотния чифлик и се хранеше — останеше ли сам, все това правеше. Капитанът се обърна към знаменосеца си и двамата маршали, които чакаха заповедите му в дъжда, възседнали конете си.

— Дръзката и Том Лошия остават тук. Да бъдат нащрек, докато пратим някой да ги отмени — каза той.

Касапницата в чифлика бе прекъснала пътуването им към крепостта. Яздеха в калта от настъпването на втория час след полунощ, след като изядоха студената си вечеря и преспаха в не по-малко студен лагер. Никой не изглеждаше доволен.

— Докарай ми главния ловец — добави той, обръщайки гръб на оръженосеца си. Отвърнаха му с мълчание и той се огледа.

— Майкъл? — тихо каза капитанът.

— Милорд?

Младежът гледаше към вратата на чифлика — дъбова, с железен обков, спукана на две места. Железните ѝ панти бяха изкривени и откъснати от болтовете. В дървото се виждаха три успоредни драскотини, а на едно място ноктите бяха попаднали на декоративен железен лист, срязвайки го съвсем чисто.

— Имаш ли нужда да те почакам, младежо? — попита капитанът. Жак се беше погрижил за коня си и сега стоеше до главата на Грендъл, като хвърляше предпазливи погледи към шипа на челото му.

— Не, не, милорд.

Оръженосецът все още беше зашеметен и продължаваше да се взира във вратата и онова, което лежеше оттатък.

— Не се церемони тогава, умолявам те.

Капитанът слезе, давайки си сметка, че е използвал думата „младежо“ съвсем естествено, въпреки че разликата помежду им беше по-малко от пет години.

— Милорд — каза Майкъл, който не беше сигурен какво точно са му наредили току-що.

— Размърдай се, момче. И ми доведи ловеца, веднага!

Капитанът подаде юздите на слугата си. Жак всъщност не беше точно слуга, а личен прислужник и като такъв си имаше собствен слуга, Тоби. Бяха го взели съвсем наскоро — кльощаво същество с огромни очи и сръчни ръце, омотано в червена вълнена туника, която беше с няколко размера по-голяма, отколкото трябва.

Тоби пое коня и се взря в господаря си с пълни с обожание очи, забравил за голямата зимна ябълка в ръката си. Капитанът нямаше нищо против да го боготворят от време на време.

— Уплашен е, не отпускай много юздата или ще загазим — рязко нареди той, после замълча за миг. — Можеш да му дадеш огризката от ябълката ти — добави той и момчето се усмихна.

Капитанът влезе в чифлика през спуканата врата. Отблизо се виждаше, че по-тъмнокафявите петна не са от лак, а от кръв. Зад него бойният кон изсумтя и звукът поразително му заприлича на насмешка, но дали бе насочена към пажа или към стопанина не можеше да се разбере.

Монахинята на прага бе разпрана отгоре до долу. Освободени от забрадката, дългите ѝ черни коси обрамчваха ужасяващата гледка, която представляваше липсващото ѝ лице. Тя лежеше в локва от собствената си кръв, която се процеждаше в пролуките между дъските. По черепа ѝ имаше следи от зъби, а кожата до едното ѝ ухо беше разкъсана, сякаш нещо дълго бе глозгало лицето ѝ, отделяйки го от костта. Едната ѝ ръка бе откъсната от тялото, а кожата и мускулите — прилежно изядени. Върху костите и сухожилията бяха останали само тънки ивици плът, а самата ръка — поставена обратно до трупа. Бялата длан със сребърния пръстен с кръст беше недокосната.

Червения рицар дълго я гледа. Точно до жалките ѝ останки в кръвта и изпражненията се бе отпечатала една-единствена ясна следа, кафява и лепкава от влажния хладен въздух. Част от кръвта започваше да се просмуква в боровите дъски, излъскани от босите крака, които години наред се бяха разхождали по тях. Кръвта бе размазала очертанията на следата, но те все още си личаха — отпечатъкът беше голям поне колкото копитото на боен кои, с три пръста.

Капитанът чу, че ловецът пристига и слиза от коня си. Не се обърна, съсредоточен в две неща едновременно — да не повърне и да запомни видяното. По-навътре в стаята имаше още един размазан отпечатък, където изчадието се беше привело, за да мине под ниската арка, водеща към главното помещение. Ноктите му бяха надрали дълбоко боровата дървесина, а в основата на стената се виждаше драскотина, хлътнала в замазката и гипса. Зачатък на пети пръст.

— Защо тази е умряла тук, след като останалите са в градината? — попита той.

Гелфред внимателно прескочи тялото. Като повечето благородници и той носеше къса тояга — най-обикновена посребрена пръчка, като вълшебния жезъл на някой шарлатанин… или маг. Използва я, като първо я насочи към нещо лъскаво, паднало между дъските, а после го измъкна.

— Много добре — каза капитанът.

— За тях е умряла — каза Гелфред. От края на пръчката висеше сребърен кръст, обсипан с перли. — Опитала се е да го спре, за да даде време на другите да избягат.

— Жалко, че не е помогнало — каза капитанът и посочи следите, а Гелфред приклекна до по-близката от тях, постави тоягата си до нея и цъкна с език.

— Виж ти, виж ти — каза той. Равнодушието му беше малко пресилено, а лицето му — съвсем бледо. Капитанът не можеше да го вини за това. Макар че краткият му живот бе осеян с трупове, такава гротескна гледка рядко се срещаше. С част от съзнанието си той се зачуди дали женствеността ѝ и красотата на косата ѝ са допринесли за това потресаващо унищожение. Оскверняване ли беше това? Умишлено светотатство?

Другата, по-сурова част от съзнанието му тръгна по друг път. Чудовището бе поставило изядената ръка по точно определен начин, а следите от зъби прецизно обграждаха кървавите орбити на очите ѝ. Можеше да си представи защо и то твърде ясно — всичко това целеше да всее ужас. Беше почти артистично.

Той усети солен вкус в устата си и се обърна настрани.

— Не се прави на смелчага заради мен, Гелфред — каза капитанът и се изплю на пода, опитвайки се да пропъди вкуса, преди да е станал за смях.

— Никога не съм виждал нещо по-ужасно и това е факт — отвърна Гелфред и бавно си пое дъх. — Бог не бива да позволява такива неща! — горчиво изрече той.

— Гелфред — с горчива усмивка отвърна младият мъж, — Бог пет пари не дава.

Очите им се срещнаха и ловецът отклони поглед.

— Ще разбера каквото има за разбиране — мрачно каза той. Богохулството на капитана не му харесваше и лицето му го издаваше съвсем ясно, особено сега, когато трябваше да използва Божията сила.

Гелфред опря върха на пръчката си в центъра на отпечатъка и внезапно настъпи някаква промяна, сякаш очите им се бяха нагодили към нов източник на светлина. Или към по-силно слънце.

— Pater noster qui es in caelus[3] — монотонно занарежда Гелфред, а капитанът го остави насаме със заниманията му.

В градината оръженосецът на сер Томас и половин дузина стрелци вече приключваха със скъпоценностите на труповете. Освен това бяха събрали пръснатите наоколо крайници и разкъсани тела, сглобявайки ги, доколкото бе възможно и сега те лежаха на земята, увити в плащове. Двама от мъжете бяха придобили почти землистозелен цвят, а миризмата на бълвоч почти надвиваше вонята на кръв и изпражнения. Трети стрелец бършеше ръце в една ленена риза.

Сер Томас, известен на всички в ротата като Том Лошия заради тежкия си характер, представляваше двуметрова грамада, увенчана със смръщени вежди и огромно количество черна коса. Беше много избухлив и никак не си заслужаваше човек да го предизвиква. Той наблюдаваше зорко хората си, стиснал амулет в едната си ръка. Обърна се, щом чу дрънченето на стоманените сабатони[4] на капитана по постланата с камъни пътека и разсеяно му отдаде чест.

— Младите днес си заслужиха парите, кап’тане.

Нямаше как да им плати, освен ако ги наемеха, така че фразата нямаше особена стойност и капитанът само изсумтя. В градината имаше шест трупа. Том Лошия повдигна вежда и му подаде нещо, той го погледна и стисна устни. После пъхна верижката в кесията на колана си и тупна Том по едрото рамо.

— Остани тук и не заспивай — каза му той. — Ще ти оставя Дръзката и Гелдинг.

Том Лошия повдигна рамене и облиза устни.

— С Дръзката понякога не се погаждаме много.

Капитанът вътрешно се усмихна при мисълта, че този гигант, от когото трепереше цялата рота, признава, че „не се погажда“ с една жена.

Дръзката тръгна към оградата и се присъедини към тях. Беше получила този прякор като проститутка — твърде много се репчела на клиентите. Беше висока, с червена коса, която дъждът бе превърнал в светлокафява, а луничките ѝ придаваха невинен вид, който заблуждаваше. Беше си спечелила име — повече от това нямаше какво да се каже.

— Да не би Том вече да се е издънил? — попита тя, а Том ѝ хвърли мрачен поглед. Капитанът с досада си пое дъх.

— Бъдете добри, дечица. На пост тук трябва да останат най-добрите ми хора — будни и нащрек.

— Няма да се върне — каза тя, а капитанът поклати глава.

— Въпреки това останете будни. Заради мен.

Том Лошия се усмихна и прати въздушна целувка на Дръзката.

— Само заради теб — натърти той, а тя протегна ръка към меча си за езда и мълниеносно го изтегли. Капитанът се прокашля.

— Държи се с мен като с курва. Каквато не съм.

Тя вдигна меча към лицето му, а Том не трепна.

— Извини се, Том — каза капитанът. Звучеше така, сякаш се шегува.

— Нищо лошо не съм рекъл! Нищичко! Само я закачих! — отвърна той. От устните му хвърчеше слюнка.

— Искаше да я засегнеш. Тя така го прие. Знаеш правилата, Том.

Гласът на капитана се беше променил — говореше толкова тихо, че Том трябваше да се наведе, за да го чува.

— Съжалявам — измънка той с вид на ученик. — Кучка.

Дръзката се усмихна и върхът на острието ѝ се притисна в челото на великана, точно над окото му.

— Да ти го начукам! — изръмжа той. Капитанът се наведе напред.

— Никой от вас не иска да се бие. Ясно е, че и двамата се пуйчите. Престанете или приемете последствията. Том, Дръзката иска да се държиш с нея като с равна. Дръзката, Том е избухлив, а ти го предизвикваш при всяка възможност. Ако искаш да си част от ротата, ще трябва да приемеш мястото си в нея. — Той вдигна ръка. — Щом преброя до три и двамата ще се отдръпнете, Дръзката ще прибере оръжието си, Том ще се поклони и ще ѝ се извини, а тя ще му върне жеста. В противен случай и двамата можете да си съберете нещата и да отидете да се избиете — но не като мои хора. Ясно ли е? Три. Две. Едно.

Дръзката отстъпи, отдаде чест с меча и го пъхна в ножницата му, без да поглежда или да се обърка. Том изчака секунда-две, просто от наглост. Внезапно обаче изражението му се промени и той се поклони така, че коляното му опря в калта.

— Смирено моля за прошката ви — изрече той с ясен глас. Дръзката се засмя. Усмивката ѝ не беше красива, но преобрази лицето ѝ въпреки липсващите резци.

— А аз — за вашата, рицарю — отвърна тя. — Съжалявам за… отношението си.

Това очевидно слиса Том — в неговия свят на надмощие и подчинение тя стоеше над него. Капитанът го четеше като отворена книга и си каза: „Дръзката заслужава нещо в замяна. Свестен човек е.“

До него изникна Гелфред, който явно изчакваше да приключат с драмите. Капитанът усети, че нещо не е наред още преди да види какво носи ловецът, също като домакиня, която се връща от поклонение и подушва, че нещо е умряло под дъските. Чувството беше точно такова, но по-силно и неловко.

— Обърнах я по корем, това беше забито в гърба ѝ — каза Гелфред, който бе увил предмета в броеницата си. Капитанът преглътна и отново усети вкус на жлъчка. „Обичам си работата“ — напомни си той.

На пръв поглед приличаше на пръчка — два пръста дебела, със заострен връх, покрит със съсирена кръв. Цялата дръжка беше осеяна с тръни, нарочно оформени като пера. Стрела. Или по-скоро скверна пародия на стрела, изсечена от…

— Вещича гибел — каза Гелфред. Капитанът си наложи да я вземе, без да потръпне. Съществуваха тайни, които искаше да опази и би платил цената за това. Сети се за последния път, когато видя стрела от вещича гибел, избута спомена в сенките и я задържа за миг.

— Е, и? — попита той с епично безразличие.

— Простреляли са я в гърба с вещича гибел, докато е била още жива. — Гелфред присви очи. — После изчадието е одрало лицето ѝ.

Капитанът кимна и подаде стрелата на своя ловец. В мига, в който тя напусна ръката му, се почувства по-лек, а там, където тръните бяха пробили ръкавицата, пръстите му горяха, сякаш натъркани с отровен бръшлян… ако приемеше, че той причинява изтръпване, сърбеж и оловно отравяне.

— Интересно — каза той. Дръзката го наблюдаваше.

„Жените са толкова по-наблюдателни от нас, дяволите да ги вземат“ — помисли си той, а усмивката ѝ го принуди да се усмихне в отговор. Оръженосците и слугите в градината отново започнаха да дишат и капитанът беше сигурен, че сега ще останат будни — наоколо бродеше убиец, който имаше съюзници-чудовища от Дивото.

Върна се при коня си, а Йеханес, главният маршал, застана от дясната му страна и прочисти гърлото си.

— Тая жена не е стока — каза той.

— Том също не е стока — отвърна капитанът.

— В никоя друга рота не биха я взели — злостно отвърна Йеханес, а той кимна.

— Знам. Да тръгваме.

Замисли се дали да не скочи на седлото, но реши, че е твърде уморен, а Йеханес и без друго нямаше да оцени демонстрацията.

— Не я харесваш, защото е жена — каза той и пъхна стъпало в стремето. Грендъл беше толкова висок, че се наложи да свие лявото си коляно колкото му позволяваше ставата. Жребецът отново изпръхтя, а Тоби стисна юздите. Капитанът се отблъсна с десния си крак и се намести в седлото, избутвайки нагоре своите сто и осемдесет сантиметра и двадесет и пет килограмовите си доспехи.

— Да — кратко отвърна Йеханес и се върна в строя. Капитанът видя, че Майкъл наблюдава оттеглянето му. След миг младежът се обърна към него и повдигна вежда.

— Имаш нещо да кажеш ли, млади Майкъл? — попита капитанът.

— Каква беше тази пръчка, господарю?

Майкъл не беше като останалите — потеклото му бе знатно. Беше по-скоро чирак, отколкото наемник и като оръженосец на капитана имаше специални привилегии — можеше да задава въпроси, а другите трябваше да стоят мирно и да изслушат отговора.

Червения рицар го изгледа за миг, като явно размишляваше. После повдигна рамене, което не беше лесно с доспехи.

— Вещича гибел — отвърна той. — Стрела от вещича гибел. Монахинята е имала сила. — Лицето му се изкриви. — Докато някой я е прострелял в гърба с вещича гибел.

— Монахиня? — учуди се Майкъл. — Която е имала сила? — Той замълча. — Кой я е прострелял? Боже мой, милорд, да не искате да кажете, че Дивото си има съюзници?

— Нищо чудно, младежо. Нищо чудно.

Отлично тренираната му зрителна памет му позволи да разгледа предметите, сякаш бяха стаи в двореца в спомените му. Спуканата врата, безликият труп, ръката, стрелата от вещича гибел. Капитанът огледа пътеката, която водеше от вратата на градината до входа.

— Почакайте ме — каза той и обиколи двора с Грендъл, следвайки каменната стена чак до градината. Надигна се в стремената, за да надникне над нея — вратата на градината и пропуканата порта бяха на едно ниво. Капитанът няколко пъти надникна през рамо.

— Уил! — повика той своя стрелец.

— Сега пък какво? — измънка онзи и капитанът посочи към двете врати.

— От какво разстояние би могъл да простреляш човек, който стои на входната врата?

— Как, като стрелям през къщата ли? — попита Уил Главореза. Капитанът кимна, а той поклати глава. — Малко да се отклоня, стрелата ще се забие в касата. — Той зърна една въшка на яката си, хвана я и я смачка между пръстите си, а после срещна погледа на капитана. — Онзи трябва да е бил наблизо.

Капитанът кимна.

— Гелфред?

Ловецът клечеше до входната врата и размахваше пръчката си над голям отпечатък, който явно принадлежеше на влечуго.

— Милорд?

— Вземи Уил и виж дали няма да откриете някакви следи отзад. Той ще ти покаже къде може да е стоял стрелецът.

— Все аз! — измърмори Уил. — Тоя път накарайте Дългата лапа!

Благият поглед на началника му се спря за миг върху него и той трепна, а капитанът обърна коня си и въздъхна.

— Догонете ни веднага щом откриете следите — каза той и помаха на Йеханес. — Да вървим в крепостта и да се срещнем с игуменката.

После пришпори Грендъл, а жребецът изпръхтя и благоволи да тръгне напред в дъжда.

През останалата част от пътя край бреговете на Кохоктън не се случи нищо и накрая ротата спря до укрепения мост в сянката на хребета и манастира, който се издигаше на него, високо над главите им. По калната поляна като мръснобели цветя изникнаха ленени палатки, накрая опънаха и шатрите на маршалите и капралите. Стрелците се захванаха да копаят дупки за готвене и отходни ями, а слугите и множеството, което следваше ротата — занаятчии и търговци, избягали крепостни селяни, проститутки, прислужници и свободни мъже и жени, които отчаяно търсеха мястото си в света — събраха тежките дъски и табели, които служеха за временни стени и кули на лагера. Джелепите (неизменна част от всяка рота) изпълниха празнините с тежки фургони и издигнаха коневръзи, а на входа застанаха часовои.

Стражът на портите на игуменката категорично отказа да пусне наемниците. Те не очакваха друго и като обиграни професионалисти вече преценяваха височината на стените и шансовете си да успеят да се изкачат по тях. Двама стрелци-ветерани — Хубавеца, самораслият адвокат на ротата, и Аркадаша, който постоянно ядеше — застанаха до новоиздигнатата дървена порта на лагера и започнаха да се чудят дали ще ги огрее, ако влязат в общата спалня на монахините.

Докато му отдаваха чест, брътвежите им накараха капитана да се усмихне — той тъкмо повеждаше коня си по стръмния чакълест път към двора на крепостта. Зад него знаменосецът му, маршалите и шестима от най-добрите му рицари слязоха от конете, подчинявайки се на безмълвната му заповед и застанаха до тях. Оръженосецът му държеше високия балдахин, а пажът — меча му. Гледката беше впечатляваща и им правеше добра реклама, което беше добре дошло — всички врати и прозорци се отваряха и хората надничаха навън.

Една висока монахиня, облечена с каменносиви одежди — капитанът подтисна инстинктивния спомен за трупа на входа на чифлика — пое юздите на коня му, а друга го повика с ръка. Никоя от двете не продума. Той доволно погледна към Майкъл, който елегантно слезе въпреки дъжда и пое главата на Грендъл, без да избута монахинята. Капитанът им се усмихна и ги последва през двора към най-богато украсената порта — с железни панти, натежали от орнаменти и пищно резбовани дървени панели. На север, пред общата спалня, забеляза три ниски бараки, които сигурно служеха за работилници — ковачница, предачница и бояджийница за тъкани, поне така му подсказа обонянието. На юг се издигаше параклис, прекалено крехък и красив за тази военна обстановка, а до него, по ирония на съдбата — ниска дълга конюшня с покрив от каменни плочи.

Между дъбовите врати на параклиса стоеше мъж, облечен в черни одежди с копринено въже около кръста. Беше толкова висок и слаб, че приличаше на карикатура, а ръцете му бяха покрити със стари белези. Очите му, сини и безизразни, не се харесаха на капитана. Мъжът му се стори нервен, отказваше да срещне погледа му и очевидно беше ядосан.

Капитанът откъсна очи от свещеника и огледа богатствата на манастира като лихвар, който преценява потенциален клиент. Покритият с обли камъни двор, спретнатите конюшни от кремък и гранит с декоративна ивица от гледжосани тухли и медта по покривите и стоманените улуци, отвеждащи водата към огромен резервоар, издаваха добри приходи. Дворът беше широк тридесет стъпки — колкото във всеки от дворците, в които бе живял като малък. Стените се издигаха отвесно нагоре — външната зад гърба му, манастирската — пред него, с кули на всеки ъгъл. Мокрите лъснати от дъжда камъни, влажното олово, избелялото черно расо на свещеника, небоядисаната туника на монахинята… „Все нюанси на сивото“ — помисли си той и се усмихна, докато изкачваше стъпалата до масивната врата на манастира. Отвори му поредната мълчалива жена, която го поведе през величествена зала, осветена от високо поставени прозорци с цветни стъкла.

Седнала на огромен трон, поставен на подиум в северния край на залата, игуменката приличаше на кралица, а сивият цвят на роклята ѝ беше достатъчно жив, за да изглежда почти бледолюляков на пъстрата светлина. Това беше жена, която навремето е била наистина много красива — дори на средна възраст хубостта ѝ биеше на очи и стигаше по-далеч от лицето ѝ. Покривалото и високата яка на роклята ѝ не оставяха нищо на показ, но държанието ѝ не беше просто благородническо или надменно, а достойно и уверено по начин, който приляга само на велможите. Капитанът забеляза, че монахините ѝ се подчиняват с готовност, породена или от страх, или от удоволствието да ѝ служат и се зачуди за кое от двете става дума.

— Порядъчно се забавихте — каза тя вместо поздрав. После щракна с пръсти и направи знак на две слугини да донесат подноса. — Тук служим на Бога. Не смятате ли, че беше редно да свалите доспехите си, преди да влезете в моята зала? — Игуменката се огледа, хвана погледа на една послушница и повдигна вежда. — Донеси стол на капитана — каза тя. — Не тапициран. Дървен.

— Нося доспехи всеки ден — отвърна капитанът. — Такава ми е работата.

Залата беше голяма колкото двора на манастира, с прозорци със стъклопис, разположени в близост до покрива и с масивни дървени греди, толкова стари, че годините и саждите ги бяха оцветили в катраненочерно. Стените бяха белосани, а в нишите по тях имаше икони на светци, както и две разкошни книги, очевидно изложени, за да смаят посетителите. Гласовете им ехтяха в помещението, което беше по-студено от мокрия двор отвън. В голямата камина не гореше огън.

Слугите донесоха вино на игуменката и докато поставяха до лакътя му ниска масичка, тя отпи от чашата си. Капитанът седеше на метър под нея.

— Не смятате ли, че в женски манастир доспехите ви може би са излишни? — попита тя, а той повдигна вежда.

— Аз виждам крепост, в която съвсем случайно има монахини.

Тя кимна.

— Ако наредя на хората ми да ви задържат, бронята ще ви спаси ли?

Послушницата, която му донесе стола, беше хубава и го заобикаляше внимателно, движейки се с прецизността на фехтовач или танцьор. Той обърна глава, за да хване погледа ѝ, усети притегателната ѝ сила и си даде сметка, че е повече от хубава. Тя постави тежкия стол зад коленете му, а капитанът съвсем преднамерено докосна нежно ръката ѝ и я накара да се обърне към него. После застана с лице към послушницата, обръщайки гръб на игуменката.

— Благодаря ви — каза той и я погледна в очите с добре обмислена усмивка. Беше висока, млада и грациозна, с широко разположени бадемовидни очи и дълъг нос. Не беше красива — беше поразителна.

Младата жена се изчерви и руменината плъзна по врата ѝ като огън, нахлувайки в тежката ѝ вълнена рокля. Той отново се обърна към игуменката — беше изпълнил целта си. Зачуди се защо тя би допуснала до него такава привлекателна послушница, освен нарочно.

— Ако реша да нападна манастира ви, набожността ще ви спаси ли? — попита капитанът, а тя яростно избухна.

— Как смеете да ми обръщате гръб?! Напусни стаята, Амичия. Капитанът те ухапа с очите си.

Той се усмихваше — смяташе, че гневът ѝ е престорен. Игуменката срещна погледа му и присви очи, а после скръсти ръце, сякаш се готвеше да се моли.

— Честна дума, капитане, дълго се молих за прозрение как да постъпя. Да повикам вас, за да воювате с Дивото, е все едно да помоля вълк да пасе стадо овце. — Тя го погледна в очите. — Знам какво представлявате.

— Нима? — попита той. — Толкова по-добре, милейди. В такъв случай да преминем ли към деловата част? След като приключихме с любезностите?

— Как да ви наричам? — попита тя. — Вие сте човек със знатен произход, колкото и ехидно да се държите. Управителят ми…

— Не ви каза името ми, нали така, игуменке? — Той кимна. — Наричайте ме „капитане“. Друго име не ми е нужно. — Той кимна благосклонно. — Не ми допадна думата, с която ме нарече управителят ви. Бурк. Предпочитам „Червения рицар“.

— Много хора носят името „бурки“ — отвърна тя. — Извънбрачното дете е…

— Прокълнато от Бога още преди да се роди, нали, игуменке? — Той се опита да възпре гневната руменина, надигнала се към бузите му. — Толкова е благородно. Толкова справедливо.

Тя се намръщи за миг — беше я ядосал. По-възрастните често се дразнят така от младите, когато се перчат твърде много.

Той моментално я разбра.

— Твърде мрачно ли ви се стори? Да добавя ли малко героизъм? — театрално попита капитанът.

Игуменката го изгледа.

— Ако се обвиете в мрак — отвърна тя, — рискувате да изглеждате просто отегчителен. Вие обаче сте достатъчно умен, за да знаете това. Има надежда за вас, момче, стига да го прозрете. А сега — по същество. Не съм богата…

— Никога не съм срещал човек, който да признае, че е богат — съгласи се той. — Или че спи достатъчно.

— Още вино за капитана — рязко нареди тя на монахинята, която пазеше на вратата. — Въпреки това мога да ви платя. Тормози ни нещо от Дивото. Тази година унищожи два от чифлиците ми, а миналата година — един. Отначало… отначало всички се надявахме, че трите случая нямат нищо общо помежду си. — Тя го погледна право в очите. — Това обаче вече не ни е възможно.

— Тази година чифлиците са три — каза капитанът, извади кесията си, поколеба се дали да ѝ покаже верижката с амулета-листо и накрая ѝ подаде обсипания с перли кръст.

— О, в името на Христовите рани! — възкликна игуменката. — О, благословена Дево, защити я! Сестра Хавизия! Тя как…

— Мъртва е — каза капитанът. — В градината имаше още шест трупа. Добрата ви сестра е загинала, опитвайки се да ги защити.

— Вярата ѝ беше много силна — каза игуменката. Очите ѝ бяха сухи, но гласът ѝ потрепери. — Не ѝ се присмивайте.

Капитанът се намръщи.

— Никога не се присмивам на смелостта, милейди. Да се изправиш срещу подобно нещо без оръжие…

— Вярата бе нейното оръжие срещу злото, капитане — прекъсна го игуменката и се наведе напред.

— Оръжие, достатъчно добро, за да спре създание от Дивото? Уви, не — тихо отвърна той. — За злото нищо няма да кажа.

Игуменката рязко се изправи.

— Вие сте нещо като атеист, нали, капитане?

Той отново се намръщи.

— Изходът от теологически спор между нас не би довел до нищо полезно, милейди. Вашите земи са привлекли злонамерено същество, враг на човека. Те рядко ловуват сами, особено тъй далеч от Дивото. Искате да ви отърва от тях, аз мога и ще го направя. В замяна вие ще ми платите. Между двама ни само това е важно.

Игуменката отново седна. Движенията ѝ бяха изпълнени с жесток гняв. Капитанът усещаше, че е разстроена — смъртта на сестра Хавизия я беше засегнала лично. В крайна сметка тя командваше рота от монахини.

— Не съм убедена, че вие и хората ви сте правилното решение — заяви тя.

Капитанът кимна.

— Може и да не сме, игуменке, но вие пратихте да ме повикат и аз дойдох.

Без да иска, той бе снишил глас и говореше съвсем тихо.

— Това заплаха ли е? — попита тя.

Вместо да отговори, капитанът отново бръкна в кесията си и извади скъсаната верижка, на която висеше малък бронзов лист, покрит със зелен емайл. Игуменката отскочи назад, сякаш беше видяла змия.

— Хората ми го намериха — обясни той, а тя извърна глава. — Сред вас има предател. — Капитанът стана. — Някой е забил стрела в гърба на сестра Хавизия, докато се е борела с нещо ужасно, наистина ужасно. Ще отида да се разходя край стената. Нужно ви е време, за да решите дали да ни наемете, или не.

— Вие ще ни отровите — каза тя. — Вие и себеподобните ви не носите мир.

Той кимна.

— Носим ви не мир, а меч, милейди. — Капитанът се ухили при мисълта за осакатения цитат от Евангелието. — Не ние причиняваме насилието. Просто се справяме с него, когато ни открие.

— И дяволът може да цитира Евангелието — отбеляза тя.

— При всички положения е участвал в написването му — върна ѝ го той, а игуменката премълча отговора си. Лицето ѝ се промени пред очите му, когато реши да не отговаря на провокацията му и капитанът усети леки угризения, че я ядоса. Напомниха му на болката в китката, след като се беше упражнявал твърде дълго с камата. Болка, с която не беше свикнал, също както с угризенията.

— Бих казал, че сега е малко късно да мислите за мир. — За миг той се подсмихна язвително. — Хората ми са тук и от седмици нито са яли, нито са виждали пари. Това не е заплаха, а полезно парче от мозайката, докато я редите. Освен това смятам, че чудовището, с което си имаме работа, е много по-страшно, отколкото си представях. То е едро, силно, разгневено и изключително интелигентно. И вероятно са две, а не едно.

Тя трепна.

— Дайте ми няколко минути да помисля.

Той кимна, поклони се, окачи меча на кръста си и се върна на двора. Хората му приличаха на статуи, а на фона на сивия пейзаж алените им туники напомняха на отворени рани. Конете леко потръпваха, ездачите им — също, но още по-леко.

— Свободно — каза той и всички си поеха дъх едновременно. Протегнатите им ръце бяха изтощени от тежките доспехи, а бедрата им — ожулени от броните и ризниците.

Най-смел беше Майкъл.

— Уредихме ли се? — попита той. Капитанът не срещна погледа му, защото беше забелязал един отворен прозорец на другия край на двора, както и лицето, което надничаше през него.

— Не още, душичко. Още не сме се уредили.

Той изпрати въздушна целувка към прозореца. Лицето изчезна, а знаменосецът му, сър Майлъс, изсумтя.

— Лошо ще се отрази на работата — каза той. После добави, сякаш му беше хрумнало впоследствие: — Милорд.

Капитанът му хвърли бръснещ поглед и отново вдигна очи към прозорците на общата спалня.

— В момента ни гледат повече девственици — изказа се Майкъл, — отколкото съм вкарал в леглото си през целия си живот.

Йеханес, старшият маршал, сериозно кимна.

— Ще рече една, млади Майкъл? Или две?

Гийом Дългия меч, младшият маршал, се изсмя с причудливия си смях, който звучеше като лая на тюлените от северните заливи.

— Втората викаше, че била девствена — престорено изскимтя той. — Поне на мен така ми каза!

Идващият изпод забралото му глас прозвуча някак неземно и за миг увисна във въздуха. Мъжете не забравят ужаса, на който са станали свидетели, те просто го изтикват надолу. Спомените за чифлика бяха твърде близо до повърхността и гласът на младшия командир някак ги съживи. Никой не се засмя. Или по-скоро повечето се засмяха, но насила.

Капитанът повдигна рамене.

— Реших да дам на бъдещата ни работодателка време да обмисли положението си — каза той, а Майлъс отново изсумтя.

— Оставили сте я да се пържи в собствен сос, за да вдигнете цената, така ли? — попита той и посочи с глава към вратата на параклиса. — Онзи там никак не ни харесва.

Свещникът продължаваше да стои на вратата.

— Дали е малоумен? Или пък сутеньор? — попита сер Майлъс и се втренчи в него. — Заповядай, тъпако! Взирай се колкото щеш!

Войниците се разсмяха, а свещеникът влезе в параклиса. Жестокостта в гласа на знаменосеца накара Майкъл да потръпне и той пристъпи напред.

— Каква е волята ви, милорд?

— О — отвърна капитанът, — отивам на лов.

Лукаво усмихнат, той направи няколко крачки към ковачницата, съсредоточи се… и изчезна.

— Къде е той? — слиса се Майкъл.

Майлъс сви рамене, намествайки тежестта на ризницата си.

— Как го прави? — попита той Йеханес.

На двадесет крачки разстояние от тях капитанът влезе в общата спалня, сякаш имаше пълното право на това. Майкъл се наведе напред, готов да му извика, но Йеханес запуши устата му с ръка в метална ръкавица.

— Отиде ни назначението — каза Хюго, тъмните му очи срещнаха тези на знаменосеца и той повдигна рамене въпреки тежестта на ризницата. — Казах ти, че е твърде млад.

Йеханес свали длан от устата на оръженосеца.

— Буркът знае разни номера — отбеляза той и едва забележимо поклати глава. — Оставете го. Ако ни издейства това назначение…

Хюго изсумтя и погледна към прозореца.

Капитанът достигна до замъка в мислите си.

Сводеста зала с дванадесет стени и високи прозорци с арки и изписани стъкла, всяко с различна рисунка, разположени на равни интервали между колоните от състарен мрамор, които поддържаха кръстовидния свод. Под всеки прозорец имаше зодиакален знак, изрисуван в яркосиньо на златен фон, после — лента от изчукан бронз, широка колкото мъжка ръка и накрая, на нивото на очите — ред ниши под колоните, всяка със статуя в нея. Единадесет статуи от бял мрамор и една обкована с желязо врата под знака на Овена.

Точно в центъра на стаята стоеше дванадесета статуя — Пруденция, учителката, която го обучаваше като дете. Въпреки че бялата ѝ кожа беше от твърд мрамор, тя топло му се усмихна, щом се приближи.

„Clementia, Pisces, Eustachios“[5] — изрече той в палата от спомени и белите ръце на учителката му се вдигнаха, за да посочат първо един знак, а после друг. Внезапно стаята се раздвижи. Прозорците тихо се завъртяха над зодиакалните знаци, а статуите под бронзовата лента — в противоположната посока, докато трите знака, които бе избрал, застанаха срещу обкованата врата.

Когато я отвори, зад нея се простираше пищна градина, потънала в сочнозелени багри — спомен-сън за съвършения летен ден. От тази страна на вратата невинаги беше същото. Нахлу ароматен бриз. Зелената му сила невинаги бе толкова мощна и капитанът отблъсна част от нея с волята си, като я сви на топка, сякаш беше шепа летни листа и я пъхна в конопената торба, създадена от въображението му, която висеше на протегнатата ръка на Пруденция. Запас за дъждовен ден. Упоритият зелен ветрец разроши косите му, достигна подредените до отсрещната стена знаци и…

Той се отдалечи от конете, без да бърза, сигурен, че Майкъл ще се разсее и няма да го види… също като онази, която го наблюдаваше от прозореца.

Любимите фантазми на капитана разчитаха повече на заблудата, отколкото на силите на Имагинерното. Той предпочиташе да увеличава ефикасността им чрез физическа ефективност — вървеше тихо, без да позволява на плаща си да шуми. На вратата на общата спалня отново посегна към замъка в спомените си и надникна в сводестата стая.

„Пак същото, Пру“ — каза той.

Когато мраморната статуя посочи знаците, наредени над вратата, те отново се раздвижиха. Той пак я отвори, позволи на зеления бриз да захрани заклинанието му и я остави да се затвори.

Влезе в общата спалня и видя десетина монахини, до една едри, вещи жени, които седяха до прозорците, за да използват светлината. Повечето шиеха. Мина край тях, без да развее аления си плащ, изцяло съсредоточен върху увереността, че присъствието му тук е напълно нормално и тръгна нагоре по стълбите. Никой не се обърна, но една по-възрастна монахиня престана да се взира в гоблена си, погледна към стълбището, повдигна вежда и продължи да работи. Зад гърба му се чу шепот.

„Явно не съм ги заблудил напълно — каза си той. — Кои са тези жени?“

Сабатоните му вдигаха твърде много шум и той трябваше да стъпва внимателно, тъй като силата — или поне онази, която обичаше да използва — си имаше своите ограничения. Стълбите се виеха нагоре, а острите, привични за всяка крепост завои, целяха да ограничат обсега на меча му, ако беше нашественик.

„Което донякъде си е вярно“ — каза си капитанът. Коридорът се намираше точно над залата и дори в този сив ден бе изпълнен със светлина. Три послушници в сиви одежди се бяха облегнали на перваза, наблюдаваха мъжете в двора и се кикотеха. Той се изненада, усещайки силата им на границата на своята. После пристъпи в коридора и сабатонът му шумно одраска дървения под — оглушителен звук в един свят, обитаван единствено от боси жени. Този път не се опита да използва волята си, за да им внуши, че присъствието му тук е нормално.

Трите глави рязко се извърнаха. Две от момичетата побягнаха, а третото се поколеба за миг, който се оказа фатален. Гледаше го, чудеше се.

Капитанът я хвана за ръката.

— Амичия? — изрече той в очите ѝ и притисна устни към нейните. После пъхна бронираното си бедро между нейните и я приклещи, завъртайки я с лекотата, с която би хвърлил дете на турнир по борба и тя се намери в ръцете му. Капитанът опря гръб в стената на метоха и я прегърна нежно, но здраво.

Амичия се замята и широкият ѝ ръкав се закачи на шипа на лакътя му. Очите ѝ обаче не изпускаха неговите… и бяха огромни. Тя притвори устни и той усети нещо повече от страх и обикновен отказ. Облиза зъбите ѝ и прекара пръст под брадичката ѝ, а устата ѝ се разтвори под неговата — вкусът ѝ беше прекрасен. Целуна я или може би тя — него, а целувката не беше кратка. Младата жена се отпусна в ръцете му и той усети приятната ѝ топлина въпреки нагръдника и ръкавите от кована стомана, които ги разделяха.

Целувките обаче свършват.

— Не полагай клетвите — каза той. — Мястото ти не е тук.

Искаше да прозвучи игриво, но дори в собствената му глава гласът му бе наситен с неволна насмешка. Изправи се и я свали на земята, за да ѝ покаже, че не е изнасилвач, а тя отново се изчерви от челото до брадичката. Дори опакото на дланите ѝ беше поруменяло. Сведе очи и центърът на тежестта ѝ се промени — той имаше око за подобни неща. Послушницата се приведе… и го халоса по дясното ухо, изненадвайки го напълно. Капитанът се олюля, гърбът му се удари в стената с металически звън, но той се овладя и се обърна, за да я подгони. Тя обаче не беше побягнала — напротив, не се отместваше от мястото си.

— Как смееш да ме съдиш?

Той потърка ухото си.

— Разбра ме погрешно, не съм искал да те съдя. Искаше да те целуна. Видях го в очите ти.

В миналото тази фраза му беше вършила работа. В този случай чувстваше, че е вярна… въпреки острата болка в ухото. Тя стисна устни — пълни и изключително прелестни.

— Всички сме грешни, месир. Всеки ден се боря с тялото си. Това не ви дава права върху него.

В ъгълчетата на устните ѝ той долови потайна усмивка. Всъщност изобщо не беше усмивка, а нещо…

Тя се обърна и тръгна по коридора, оставяйки го сам, а той слезе по стълбите, като търкаше ухото си и се чудеше на каква част от… разговора им са станали свидетели хората му. Репутацията отнемаше месеци, за да се утвърди и можеше да бъде изгубена за секунди, а неговата бе твърде отскоро, за да устои на загубата на уважението им. Той обаче прецени, че сивото небе и ъгълът на прозорците са го предпазили.

— Много сте бърз — възхитено каза Майкъл, щом капитанът се появи. Той внимаваше да не направи нещо гнусно, например да се загащи, защото дори да я беше обладал до стената на метоха, пак щеше да се приведе в идеален вид, преди да излезе.

„Защо не го направих? — запита се той. — Тя имаше желание.“

„Хареса ме.“

„Удари ме много силно.“

— Отне ми колкото ми отне — усмихна се той на Майкъл и докато говореше, тежката обкована врата се отвори и отвътре го повика една възрастна монахиня.

— Самият дявол ви пази — измърмори Хюго, а капитанът поклати глава.

— И дяволът не дава пет пари — отвърна той и отиде да говори с игуменката.

Още щом пресече прага, разбра, че тя е решила да ги наеме. Ако се беше отказала, нямаше да го повика отново, по-скоро щеше да нареди да ги убият в двора. Само дето всичките ѝ войници накуп не биха могли да се справят и с осмина им, а тя го знаеше. Ако разполагаше с осем силни мъже, никога нямаше да прати да повикат него. Беше като евклидова геометрия и капитанът не можеше да разбере защо другите не успяват да видят всички ъгли.

Той потърка удареното си ухо, поклони се дълбоко на игуменката и се насили да се усмихне, а тя кимна.

— Налага се да ви наема, каквито и да сте — каза тя. — Ще трябва да използвам дългата лъжица. Какви са тарифите ви?

Той кимна.

— Може ли да седна?

Когато тя протегна ръка със сравнителна благосклонност, капитанът взе роговата чаша, очевидно приготвена за него.

— Пия за очите ви, ma belle[6].

Тя задържа погледа му и се усмихна.

— Ласкател.

— Да — каза той, отпи от виното и продължи да я гледа над ръба на чашата, като истински ухажор. — Да, но не.

— Красотата ми отдавна си отиде заедно с годините — каза тя.

— Тялото ви я помни толкова добре, че още я виждам — каза той. Игуменката кимна.

— Красив комплимент — призна тя, а после се разсмя. — Кой ви шамароса по ухото?

Той се вдърви.

— Това е стара…

— Глупости! Обучавам деца и мога да разпозная следите от шамар по ухото. — Тя присви очи. — Била е монахиня.

— Не клюкарствам за такива неща — каза той.

— Не сте толкова лош, колкото искате да се изкарате, месир — отвърна тя и двамата няколко секунди се взираха един в друг.

— Шестнадесет двойни леопарда месечно на свита. В момента имам тридесет и една — можете сама да ги повикате и да ги преброите. Всяка свита се състои от поне един рицар, оръженосеца му и един паж, обикновено и двойка стрелци. Всички на коне, които трябва да се хранят. Двойно за маршалите ми. Четиридесет лири на месец за капралите — общо са трима — и сто за мен. Месечно. — Той лениво се усмихна. — Хората ми са много дисциплинирани. И си струват всеки фардинг.

— Ами ако убиете звяра още тази вечер? — попита тя.

— Тогава ще ви излезе много изгодно, господарке. Надници само за един месец.

Той отпи от виното си.

— Как отброявате месеците?

— А! Дори по улиците на Харндън не съм срещал по-бърза мисъл от вашата, милейди. Меря ги по лунния календар. — Той се усмихна. — Следващият започва само след две седмици. Веселият май.

— Йесу, владетелю на небесата, спасителю на хората, никак не сте евтини — поклати глава тя.

— Хората ми са много, много опитни. Дълги години работихме на континента, а сега се връщаме в Алба, където сме ви необходими. Нуждаехте се от нас още преди година. Може да съм суров човек, лейди, но нека се съгласим, че не бива и други да умират като сестра Хавизия. Нали така?

Той се наведе напред, стиснал чашата между дланите си, за да приключат сделката и внезапно тежестта на доспехите му го изтощи, а гърбът го заболя.

— Сигурна съм, че и Сатаната е чаровен, като го опознае човек — тихо каза тя. — Сигурна съм още, че ако не ви платя, интересът ви към сестра Хавизия и себеподобните ѝ ще се стопи като сняг на силно слънце. — Тя му се усмихна със стиснати устни. — Освен ако получите възможност да ги целувате. Дори тогава едва ли ще останете дълго с тях. Или те — с вас.

Той се намръщи.

— За всяка ферма, потрошена от ротата ви, ще удържам надницата на една свита — каза тя. — За всеки ранен при сбиване мъж, за всяка жена, която ми се оплаче от хората ви — надницата на един капрал. Ако дори една от монахините ми бъде ранена или изнасилена от вашите адски изчадия, дори с ръка да я пипнат или да ѝ кажат нещо непристойно, ще удържа вашата надница. Съгласен ли сте? След като — с ледено презрение добави тя, — хората ви са толкова дисциплинирани?

„Тя наистина ме харесва — помисли си капитанът. — Въпреки всичко.“

Беше свикнал хората да не го харесват и се зачуди дали би му дала Амичия. Определено се беше постарала той да види хубавата послушница. Доколко пресметлива беше старата вещица? Струваше му се, че е от хората, които биха се опитали да го примамят с нещо повече от пари, но вече я беше засегнал с коментара за сестра Хавизия.

— Колко ще платите за предателя? — попита той, а игуменката поклати глава.

— Не вярвам, че има такъв — каза тя, сочейки към зеления лист на подноса, поставен до нея. — Носите тази гнусотия, за да мамите глупаците, а аз не съм глупачка.

Той повдигна рамене.

— Милейди, позволявате на антипатията си към себеподобните ми да замъгли преценката ви. Помислете — какво би ме накарало да ви лъжа за подобно нещо? Колко души имаше в онзи чифлик? — попита той.

Игуменката срещна погледа му — правеше го с лекота и това му беше приятно.

— Седмина, които работеха на полето — склони да отговори тя.

— Открихме сестра Хавизия и още шест трупа — отвърна капитанът. — Всичко е ясно, игуменке. — Той отпи още вино. — Един липсва, при положение, че никой не би могъл да избяга. Никой. — Той замълча за миг. — Някои от овцете ви вече имат зъби и не желаят да бъдат част от стадото. — Внезапно му хрумна нещо. — Какво търсеше там сестра Хавизия? Била е монахиня от манастира, а не работник.

Тя рязко си пое дъх.

— Много добре. Ако докажете, че сред нас има предател или предатели, ще ви възнаградя. Ще трябва да приемете, че ще бъда справедлива.

— В такъв случай вие разберете, че хората ми ще се държат зле. Не им е плащано от месеци и отдавна не са били на място, където биха могли да похарчат парите, с които не разполагат. Дисциплината, която налагам, не би могла да предотврати скандалите по кръчмите и вулгарните приказки. — Той се опита да си придаде сериозен вид, макар че сърцето му пееше при мисълта, че е намерил работа и злато, с което да плати на ротата. — Ще трябва да приемете, че ще направя всичко възможно да ги държа изкъсо.

— Може би ще трябва да им дадете пример — каза игуменката. — Или да изпълните задачата си бързо и да потеглите към по-гостоприемни места — сладко предложи тя. — Чувам, че курвите на юг от реката били много хубави. В Албин.

Капитанът си спомни за стойността на сключения договор — тя не се беше пазарила въпреки надутите тарифи.

— Аз ще реша кое ни привлича повече, щом зърна цвета на парите ви — каза той.

— Пари ли?

— Искам да ми платите в аванс, игуменке. Ние никога не воюваме безплатно.

Лорика — златната мечка

Мечката беше огромна, всички на пазара го повтаряха. Седеше на земята с наведена глава, изпънала крака като уморен танцьор. На четирите ѝ лапи имаше окови, по една на всяка, хитро свързани с вериги, които ограничаваха движенията ѝ. И двете ѝ задни лапи бяха окървавени — вътрешната страна на оковите беше покрита с шипове.

— Елате, елате да видите мечката!

Мъжът, който я развеждаше, беше едър човек, дебел като лорд, с крака като дънери и ръце като свински бутове. Двете му чирачета бяха дребни, бързи и изглеждаха така, сякаш се занимават и с джебчийство.

— Златна мечка от Дивото! Само днес! — изрева той, а момчетата хукнаха из пазара с викове:

— Елате да видите мечката! Златна мечка!

Пазарът беше пълен, както става само когато първият дъх на пролетта вече се усеща, а всички фермери и дребни търговци цяла зима са седели затворени в къщите и дюкяните си. Всяка стопанка имаше нова кошница за продан, земеделците предлагаха зимни ябълки и грижливо кътана пшеница. Имаше и нови чаршафи, ризи и нощни шапчици. Един точилар чевръсто направи размяна, докато жените и дузина търговци разгласяваха цените и хвалеха стоките си — пресни стриди от крайбрежието, тазгодишни агнета, щавена кожа.

На пазара имаше близо петстотин души и на всеки час прииждаха още. Един от ратаите в хана дотъркаля две малки бурета едно по едно, постави две дъски върху тях и започна да продава сайдер и бира. Настани се под стария дъб в самия център на пазара, на един хвърлей от мечкаря.

Мъжете започнаха да се наливат. Един каруцар доведе дъщеричката си да види мечката — женска, с две малки. Бяха прекрасни, с жълта козина със златисти връхчета, но майка им миришеше на гнойни рани и тор. Погледът ѝ беше див и когато момиченцето докосна едното мече, страховитият звяр разтвори челюстите си и малката се вторачи в зловещите му извити зъби. Нарастващата тълпа замръзна и хората се поотдръпнаха.

Мечката вдигна лапа и опъна веригите… но момиченцето остана на мястото си.

— Бедната мечка — каза то на баща си. Лапата почти я докосваше, но болката от шиповете по оковите надви гнева на огромното животно. То се отпусна на четири крака и отново седна, придобило почти човешки вид в отчаянието си.

— Шшт! — каза бащата. — Тихо, дъще. Това е дете на Дивото, слуга на врага.

В интерес на истината, не звучеше особено убеден.

— Мечетата са прекрасни — каза дъщерята и приклекна. Бяха ги вързали с въжета, но нищо повече.

Един свещеник — много светски облечен, целият в скъпо синьо кадифе, въоръжен с великолепен тежък кинжал — се наведе, пъхна юмрук под муцунката на едно от малките и то го захапа. Вместо да отдръпне ръка, той се обърна към момиченцето.

— Дивото често е красиво, дъще. Тази красота обаче е примка, с която Сатаната лови непредпазливите. Погледни го. Погледни го!

Мечето опъваше въжето си, за да го ухапе отново. Свещеникът без усилие се изправи на крака и го срита, а после се обърна към мечкаря.

— Да показваш създание от Дивото за пари много прилича на ерес — каза той.

— Имам разрешително от епископа на Лорика! — сопна се мъжът.

— Епископът на Лорика би дал разрешително за бардак на Сатаната — отвърна свещеникът и сложи ръка върху кинжала на колана си.

Каруцарят хвана дъщеря си, но тя се отскубна от ръцете му.

— Татко, мечката я боли!

— Да — каза той. Беше разсъдлив човек, но не сваляше очи от свещеника, както и той — от него.

— Редно ли е да ловим други живи същества? — попита малката. — Господ не е ли създал и Дивото, също както е създал нас?

Устните на свещеника се разтегнаха и усмивката му беше ужасна като мечите зъби.

— Много интересни хрумвания има дъщеря ти — каза той. — Откъде ли ги е чула?

— Не искам неприятности — каза каруцарят. — Тя е дете.

Свещеникът се доближи, но мечкарят, който искаше да се възползва от кавгата, започна да вика. Тълпата беше доста голяма, поне стотина души и постоянно идваха още. Сред хората имаше и шестима от войниците на графа, които флиртуваха с младите момичета, а разкопчаните им жупони[7] се развяваха. Те нетърпеливо излязоха напред с надеждата, че ще се лее кръв, а каруцарят дръпна дъщеря си и им позволи да застанат между него и свещеника.

Мечкарят ритна мечката и дръпна веригата ѝ, а едно от момчетата засвири скоклива мелодия на тенекиената си свирка. Тълпата започна да напява „Танцувай! Танцувай! Танцувай, мецо, танцувай!“, но тя не помръдна. Само седеше, а когато веригите ѝ причиняваха болка, с рев вдигаше глава към небето, отказвайки да се подчини. Зяпачите се отдръпнаха с разочаровано мърморене — всички с изключение на свещеника. Един от войниците поклати глава.

— Ама че глупост — каза той. — Да насъскаме няколко кучета.

Идеята много се хареса на другарите му, но мечкарят изобщо не беше очарован.

— Мечката си е моя — настоя той.

— Покажи си разрешителното за панаира — каза сержантът. — Дай го веднага тук!

Мъжът сведе очи към земята и замълча въпреки внушителните си размери.

— Ам’че нямам.

— Значи мога да ти взема мечката, приятел. — Сержантът се усмихна. — Не съм жесток човек — каза той с тон, който подсказваше, че това е лъжа. — Ще пуснем няколко кучета срещу нея, така е честно. Ти ще прибереш парите — предлагам да залагаме.

— Това е златна мечка — каза мечкарят, който започваше да пребледнява, чак до върха на червения си пиянски нос. — Златна мечка!

— Ще рече, че си дал няколко сребърника да ѝ позлатят козината — каза друг войник. — За да залъжеш тълпата.

Мечкарят повдигна рамене.

— Доведете кучетата — каза той. Оказа се, че много от мъжете на пазара водят кучета, които отдавна са искали да насъскат срещу мечка. Каруцарят отстъпи още една крачка, но свещеникът сграбчи ръката му.

— Никъде няма да ходиш — каза той. — Оная вещица дъщеря ти — също.

Хватката му беше стоманена, а блясъкът в очите му — фанатичен. Каруцарят с нежелание позволи да го издърпат обратно в кръга около мечката.

Доведоха кучетата. Сред тях имаше мастифи, големи колкото малки понита, едри хрътки и няколко мелеза, чиято неподправена свирепост компенсираше по-малкия им размер. Някои от животните седяха тихо, а други безмилостно ръмжаха. Мечката вдигна глава и също изръмжа — веднъж. Кучетата до едно отстъпиха крачка назад.

Мъжете започнаха да залагат. Мечкарят и момчетата му надъхваха тълпата — макар че не му се искаше мечката да се бие, той без колебание приемаше среброто, което внезапно пъхаха в ръцете му. Дори най-дребният земевладелец беше готов да заложи на бой с мечка, а когато мечката беше от Дивото… е, тогава религията почти налага да заложиш срещу нея.

С нарастването на тълпата залозите срещу мечката се покачваха все повече, както и броят на кучетата. Тридесет вбесени песа могат да се мразят със същата сила, с която мразят една мечка.

Свещеникът излезе от кръга.

— Погледнете това изчадие на злото! — каза той. — Същинско олицетворение на врага! Погледнете зъбите и ноктите му, създадени от Разрушителя, за да убиват хора. А сега погледнете кучетата, развъдени от хората! Животни, доведени до пълно подчинение от цели поколения търпеливи стопани. Нито едно от тях не би могло само да убие звяра, но някой има ли съмнение, че заедно ще успеят? Има ли някой тук, който да не разбира този урок? Мечката е могъща. Погледнете я! Човекът обаче е далеч по-могъщ.

Мечката не вдигна глава. Свещеникът я ритна, но тя продължи да се взира в земята.

— И да се бие не иска! — каза един от стражите.

— Искам си парите! — изкрещя един колар.

Свещеникът отново показа ужасната си усмивка, после дръпна въжето на едно от мечетата, сграбчи го за кожата на врата, вдигна го във въздуха и го метна сред кучетата. Мечката скочи на крака, а той се изсмя.

— Сега ще се бие!

Мечката се опитваше да строши оковите си, докато мастифите разкъсваха ужасеното мече, което пищеше като човешко дете, докато изведнъж замлъкна — убито и изядено от дузина помияри. Изядено живо.

Каруцарят бе покрил с ръце очите на дъщеря си. Свещеникът се завъртя към него с налудничаво блеснали очи.

— Покажи ѝ! — пискливо изкрещя той. — Покажи ѝ какво става, когато победим злото!

Направи крачка към каруцаря… и тогава мечката скочи по-бързо, отколкото който и да е човек би сметнал за възможно. Главата на свещеника се намери в едната ѝ лапа, а кинжала му — в другата, преди тялото му да падне на земята, опръсквайки тълпата с кръв. После тя се завъртя като тайфун от зъби и нокти и заби тежката стоманена кама в земята, през брънките на веригата, която я удържаше.

Веригата се скъса. Изписка жена.

Тя уби толкова, колкото успя да хване, убива, докато лапите ѝ плувнаха в кръв, а крайниците я заболяха. Те крещяха и си препречваха пътя, лапите ѝ ги поваляха като тарани при обсада и всеки мъж или жена, които докоснеше, загиваха.

Ако можеше, би избила всички човеци по земята. Мечето ѝ беше мъртво. Мечето ѝ беше мъртво.

Убиваше и убиваше, но те бягаха във всички посоки. Когато нямаше как да хване повече, тя се върна и раздра труповете им. Откри няколко, които бяха още живи и се увери, че умират в ужас.

Мечето ѝ беше мъртво.

Нямаше време да го оплаче. Преди да успеят да донесат мощните си лъкове и да повикат облечените в стомана войници, които сееха смърт, тя вдигна останалото ѝ мече, пренебрегна болката и умората, както и бездънния страх и паниката, които така дълбоко пропиваха човешките земи и побягна. Зад гърба ѝ биха тревога, зазвъняха камбани.

Тя хукна.

Лорика — сер Марк Уишърт

Дойде само един рицар, придружен от оръженосеца си — бяха ги повикали от комендантството. Пристигнаха до портата в галоп и я завариха затворена. Кулите бяха пълни с войници, а на стената се бяха покачили мъже, въоръжени с лъкове.

— Изчадие от Дивото! — изкрещяха уплашените хора, преди да откажат да му отворят, въпреки че точно те го бяха повикали и въпреки че беше абат на ордена на свети Тома. При това паладин[8].

Рицарят бавно обиколи града, стигна до пазара и слезе от коня, докато оръженосецът му наблюдаваше нивите толкова зорко, сякаш очакваше там да изникнат цяла орда блатници.

Сер Марк вдигна забралото си и бавно пресече поляната. До сухата яма, която обозначаваше края ѝ, лежаха няколко трупа. Колкото повече се доближаваше до Пазарския дъб, толкова по-нагъсто бяха. Толкова нагъсто, че лежаха един връз друг. Чуваше мухите и подушваше разпраните, затоплени от слънцето черва. Миришеше на бойно поле.

Той коленичи за миг и се помоли. В края на краищата беше не само рицар, но и свещеник. После бавно се изправи и се върна при оръженосеца си, а шпорите му се закачаха по дрехите на мъртъвците.

— Какво… какво е станало? — попита момчето. Лицето му беше позеленяло.

— Не знам — отвърна рицарят, свали шлема си и му го подаде. После се върна на осеяната със смърт поляна и бързо преброи телата, като се стараеше да не диша дълбоко. Кучетата бяха събрани накуп. Той извади меча си — лъскаво като огледало стоманено острие, дълго метър и двадесет — и го използва вместо лост, за да преобърне трупа на един мъж с крака като дънери и ръце като свински бутове, който лежеше върху купчината. Коленичи, свали ръкавицата си, взе от земята нещо, което приличаше на снопче вълна и шумно издиша. После вдигна меча си, помоли Господ за помощ, призова златистата божествена сила и направи малко заклинание.

— Глупаци — гласно изрече той.

Заклинанието му показа къде е умрял свещеникът. Откри главата му, но не я премести. Намери и кинжала и му направи фантазъм.

— Арогантен идиот — каза рицарят на главата. Отмести трупа на каруцаря от тялото на дъщеря му, обърна се, повърна, а после коленичи, помоли се и зарида. Накрая се изправи със залитане и се върна при оръженосеца си, който го чакаше с изкривено от тревога лице.

— Златна мечка — каза той.

— Всеблаги Йесу! — възкликна оръженосецът. — Тук? На триста левги от Стената?

— Не богохулствай, млади човече. Заловили са я и са я докарали в града. Насъскали са кучета срещу нея. Имала е малки и са им хвърлили едното.

Той повдигна рамене, а оръженосецът се прекръсти.

— Искам да яздиш до Харндън и да съобщиш на краля — каза рицарят. — Аз ще проследя мечката.

Оръженосецът кимна.

— Ще стигна в града до смрачаване, господарю.

— Знам. А сега върви. Било е просто една мечка и те сами са я довели. Ще успокоя тези глупаци, макар че би трябвало да ги оставя да се гърчат в паника. Кажи на краля, че епископът на Джарси е останал с един викарий по-малко, безглавият му труп е тук. Познавам го и подозирам, че вината за станалото е била негова. Най-любезните слова, които съм в състояние да изрека са, че си е получил заслуженото.

Оръженосецът пребледня.

— Моля ви, милорд, сега вие богохулствате.

Сер Марк се изплю. Все още усещаше вкус на бълвоч. Извади манерка с вино от кожените дисаги зад седлото си и изпи една трета от него.

— Откога си мой оръженосец? — попита той, а младежът се усмихна.

— От две години, милорд.

— Колко пъти сме се изправяли заедно срещу Дивото?

Момчето вдигна вежди.

— Поне дузина.

— Колко пъти Дивото е нападало хората само от злост и лошотия? — попита рицарят. — Ако набодеш гнездо на стършели с вила и те те нажилят, това прави ли ги зли?

Оръженосецът въздъхна.

— Не това ни учат в училище — каза той, а рицарят отново отпи от манерката. Ръцете му вече не трепереха толкова.

— Мечката е майка, останало ѝ е едно мече. Има следи — ще ги последвам.

— Ще последвате златна мечка? — възкликна оръженосецът. — Сам?

— Не съм казал, че ще се бия с нея, момче. Ще я последвам. Съобщи го на краля. — Рицарят скочи в седлото със сръчността на акробат — една от многото причини за обожанието в очите на оръженосеца. — Ако имам време и сила, ще пратя фантазъм в комендантството. А сега тръгвай.

— Да, господарю.

Оръженосецът обърна коня си и веднага препусна в галоп, точно както го бяха учили в ордена. Сер Марк се наведе към следите от високата си бойна кобила, а после сложи ръка на шията ѝ.

— Недей бърза, Бес — каза ѝ той.

Лесно напредваше по следата — златната мечка се беше отправила към най-близката гора, както би постъпило всяко същество от Дивото. Не си направи труда да следва дирите ѝ педантично, просто им хвърляше по един поглед от време на време. Беше му твърде топло с доспехите, но тревогата го завари в тренировъчния двор, в пълно снаряжение.

Виното пееше във вените му, искаше му се да изпие и останалото. Мъртвото дете… останките от убитото мече… Когато учеше катехизиса и самият той служеше като оръженосец, господарят му винаги казваше: „Войната убива първо невинните.“

Там, където стърнището преминаваше в кълбо плевели, се виждаше дупката, която мечката бе отворила в живия плет. Той се доближи. Не носеше копие, а то е най-доброто оръжие, ако смяташ да се изправиш срещу мечка. Изтегли бойния си меч, но не подкара Бес през дупката в храстите. Вместо това продължи край тях, внимателно влезе в нивата през портата и продължи край плета в лек галоп.

Имаше достатъчно следи, но мечката не се виждаше. Почувства се глупав, задето е извадил меча си, но никак не му се искаше да го прибере. Пресните следи бяха оставени преди по-малко от час, а лапата на мечката беше голяма колкото една от калаените чинии в кухнята на комендантството.

Внезапно между дърветата вляво нещо прошумоля. Той опъна юздите и обърна кобилата, която беше отлично обучена и се подпираше на предните си крака, с глава, винаги насочена към заплахата. Той я накара да отстъпи, стъпка по стъпка.

Чу се трясък, нещо прошумоля. После мълниеносно се раздвижи, а той обърна глава, видя как във въздуха изхвърча сойка, бързо се обърна отново и…

Нищо.

— Преблагословена дево, помогни ми — каза сер Марк, после се надигна от седлото, едва докосвайки хълбоците на Бес с шпорите и тя тръгна напред. Рицарят обърна главата ѝ — беше решил да обиколи гората. Едва ли беше толкова голяма. Чу се шумолене, после отново. Нещо изскърца, после изтрещя. Беше съвсем наблизо. Той пришпори Бес и премина в лек галоп. Под копитата на едрия кон земята се разтресе.

До Лорика — златната мечка

Гонеха я. Подушваше коня, чуваше ударите на подкованите му копита по влажната земя и усещаше гордостта и вярата му в убиеца, който го яздеше.

След месеци падение и робия, мъчения и унижение, тя с удоволствие би се върнала, за да се бие със стоманенодрехия войник. Ако го убиеше, щеше да тържествува, а ако не — да дочака по-добра смърт, отколкото си бе представяла от дълго време насам. Само че зад нея мяукаше мечето ѝ. Мечето, всичко беше заради мечето. Бяха я хванали, защото малките не можеха да тичат, а тя не би могла да ги остави, така че търпеше заради тях.

Остана ѝ само женското, по-малкото от двете. Златото в козината ѝ искреше по-ярко и беше на ръба на изтощението заради обезводняването и паниката. Беше изгубила способността да говори и само мяукаше като тъпо животно. Майка ѝ се боеше, че може да е онемяла за цял живот.

Само че трябваше да опита. Кръвта във вените ѝ крещеше, че трябва да се опита да спаси малкото си. Тя вдигна мечето със зъби, както котките носят котенцата си и отново хукна, пренебрегвайки болката в лапите си.

Лорика — сер Марк Уишърт

Рицарят заобиколи западния край на гората и видя, че реката описва широка дъга. После зърна тромавото златно създание, което проблясваше на светлината на залязващото слънце като гербово животно върху щит. Мечката тичаше с всички сили и беше толкова красива, толкова Дива. Неопитомена.

— О, Бес — каза той и за миг си помисли, че е най-добре просто да я остави да избяга. Но беше дал клетва за друго.

Кобилата наостри уши, сер Марк вдигна меча си и спусна забралото, а Бес се втурна в галоп. Беше по-бърза от мечката — не много, но величествената женска се движеше по-бавно заради малкото, а и се виждаше, че предните ѝ лапи са целите в кръв.

Той я погна по склона, който се спускаше към реката. Морето беше съвсем наблизо, така че тук тя се разширяваше, а по прилив миришеше на солена вода. Рицарят се намести в седлото, вдигна меча… а мечката внезапно пусна мечето в един храст и се обърна със скок, като огромна котка, превръщайки се от жертва в хищник само за един-единствен удар на човешкото сърце.

Когато мъжът замахна, тя се вдигна на задните си лапи. Беше по-бърза от всяко друго същество, срещу което се бе изправял досега и вложи цялата си мощ и тежест в един унищожителен раздиращ удар, поваляйки коня, въпреки че мечът на рицаря прониза предната ѝ лапа и се заби дълбоко в гърдите ѝ. Под него Бес вече беше мъртва.

Сер Марк се плъзна назад по седлото, както го бяха учили, удари се силно в земята, претърколи се и се изправи на крака. Беше изпуснал меча си и вече не виждаше мечката. Посегна към кинжала в колана си и го извади още докато се обръщаше.

Тя замахна, ударът ѝ го улучи отстрани и го повали, но нагръдникът му издържа и ноктите ѝ не го одраха. По щастливо стечение на обстоятелствата падна до меча си и щом стана, вече го държеше в ръка. Десният му крак бе пострадал сериозно, може би беше счупен.

Мечката кървеше, мечето мяучеше. Майката погледна първо него, после рицаря, след което се обърна, вдигна малкото и хукна към реката. Сър Марк я наблюдава, докато скочи в ледената вода, заплува по течението и изчезна от очите му.

Той остана да стои с увиснали рамене, докато дишането му не започна да се успокоява. После отиде до мъртвата Бес, откри манерката, която беше останала здрава и изпи остатъка от съдържанието ѝ. Помоли се за коня, който бе обичал и зачака да го намерят.

Западно от Лисен Карак — Торн

На двеста левги на северозапад Торн седеше под огромен дъб, оцелял цяло хилядолетие. Дебелото дърво се издигаше величествено нагоре, а отрочетата му запълваха пространствата между хълмовете, спускащи се от север и дълбоката река Кохоктън на юг.

Торн седеше на земята с кръстосани крака. Вече не приличаше на човека, който бе навремето — когато се изправеше, беше висок почти колкото плевня, а кожата, която се подаваше между мъха и дрехите, сякаш беше от гладък сив камък. Тоягата му, издялана от дънера на право ясеново дърво, повалено от мълния в двадесетата си година, лежеше в скута му. Докато умът му посягаше към съюзниците му в Дивото, закривените му пръсти, дълги като зъби на вила, изписваха бледозелени огнени знаци. Откри най-младия и агресивния сред кветнетогите — силен народ от западния край на Дивото, който хората наричаха „демони“. Името му беше Тунксис, беше неопитен, гневен и лесен за манипулиране.

Торн му наложи волята си и той дойде. Внимаваше как точно го вика — той имаше по-силни роднини, на които никак нямаше да им хареса, че използва младия демон за собствените си цели.

Тунксис изникна на бегом от дъбовете на изток. Широките отмерени крачки подчертаваха красотата на силните му мускулести крака, а тялото му бе приведено напред. Демонът не губеше равновесие благодарение на тежката бронирана опашка, присъща на неговия вид, но торсът, раменете и ръцете му изглеждаха измамно човешки въпреки непривичния си синьо-зелен цвят. Лицето му беше ангелски красиво, с големи косо поставени очи, дълбоки и невинни, с ивица кост между тях, която плавно преминаваше в елегантния гребен, отличаващ мъжките от женските. Клюнът му бе излъскан до огледален блясък и инкрустиран с лапис лазули[9] и злато, за да подчертае социалното му положение, а на кръста му висеше меч, който смъртен човек не би могъл дори да помести.

Беше ядосан, но на неговата възраст младите мъжки са постоянно ядосани.

— Защо ме викаш? — изпищя демонът, а Торн кимна.

— Защото имам нужда от теб — отвърна той.

Тунксис презрително изтрака с клюн.

— Може би аз нямам нужда от теб. Или от игричките ти.

— Моите игрички ти позволиха да убиеш вещицата.

Торн не се усмихна — беше изгубил тази способност, но се засмя вътрешно. Тунксис бе толкова млад.

Клюнът на демона отново изтрака.

— Тя беше едно нищо. — Той отново изтрака, изпълнен с огромно удовлетворение. — Ти поиска да я убия. А и тя беше твърде млада. Покани ме на банкет, а ме нахрани с огризки. С едно нищо.

Торн взе тоягата си в ръка.

— От нея със сигурност нищо не остана.

Приятелят му бе пожелал смъртта ѝ. Колко предателства, колко услуги, които трябваше да върне или измоли! Такова беше Дивото. Заради тези мисли за малко да престане да обръща внимание на демона. Вероятно беше грешка, че му позволи да убива в долината.

— Братовчедка ми казва, че в долината са дошли въоръжени мъже на коне. В нашата долина.

Тунксис забави речта си — така правеха себеподобните му, когато изпитваха силни емоции. Торн се наведе напред, внезапно заинтригуван.

— Моган видяла ли ги е?

— Подушила ги е. Наблюдавала ги е. Преброила е конете им.

Тунксис мръдна вежди по маниера на демоните. Беше като усмивка, но клюнът се затваряше — напомняше на удовлетворението след обилна храна. Торн изучаваше демоните години наред, те бяха най-близките му съюзници, пълководците, на които не вярваше.

— Колко са? — търпеливо попита той.

— Много — отвърна Тунксис, вече отегчен. — Ще ги намеря и ще ги убия.

— Нищо подобно.

Торн се наведе напред и се изправи на крака бавно и внимателно, а клоните на древния дъб обърсаха тежката му глава.

— Откъде ли е намерила войници? — попита той на глас. Когато човек живее сам в Дивото, има опасност да започне да си говори сам. Това вече не го тревожеше така, както в началото — беше привикнал.

— Дойдоха от изток — каза Тунксис. — Ще ги намеря и ще ги убия.

Торн въздъхна.

— Не. Ще ги намериш и ще ги наблюдаваш. Ще ги наблюдаваш отдалеч. Трябва да научим какви са силните и слабите им места. Вероятно ще минат по моста на юг или ще се присъединят към дамата в гарнизона. Това не ни засяга.

— Теб не те засяга, ренегате. Това са нашите земи. Нашата долина. Нашите хълмове. Нашата крепост. Нашата сила. Защото ти си слаб…

Тунксис изтрака три пъти с клюна си, а Торн протегна ръце, дългите му тънки пръсти проблеснаха и демонът се строполи на земята, сякаш някой бе прерязал сухожилията му.

Гласът на Торн звучеше като съскане на влечуго.

— Аз съм слаб? Войниците са много? Дошли са от изток? Ти си глупаво дете, Тунксис. Мога да изтръгна душата от тялото ти и да я изям, а ти и нокътя си не би могъл да помръднеш, за да ми попречиш. Дори сега не можеш да се движиш и да призовеш силата. Ти си като новоизлюпена рибка, наобиколена от сьомги, не е ли така? И ще ми казваш „много“, сякаш си лорд, който подхвърля трохи на селяните. „Много“? — той се наведе над обезсиления демон и заби тежката си тояга в стомаха му. — Колко точно, малък глупако?!

— Не зная — успя да изрече Тунксис.

— От изток или от югоизток? От Харндън или от планините? Това знаеш ли? — изсъска Торн.

— Не — отвърна Тунксис и се сви.

— Тунксис, предпочитам да бъда любезен. Да се държа сякаш… — Той потърси сравнение, което чуждият разум да успее да разбере. — Да се държа така, сякаш сме съюзници. С общи цели.

— Държиш се с нас като със слуги! Ние нямаме господар! — извика демонът. — Ние не сме като твоите човеци, които лъжат и мамят с красиви думи. Ние сме кветнетоги!

Торн притисна тоягата още по-навътре в стомаха на младия Тунксис.

— Понякога ми омръзва от Дивото и от това безкрайно тегло. Опитвам се да помогна на теб и на народа ти да си върнете долината. Вашата цел е и моя. Затова няма да те изям, колкото и да ме изкушаваш точно сега.

Той отдръпна тоягата.

— Братовчедка ми казва, че не бива да ти вярвам. Че каквото и тяло да си навлякъл, ти си просто човек.

Тунксис се надигна и скочи на крака с неподправена грация.

— Каквото и да съм, без мен нямате шанс срещу силите на Скалата. Никога няма да възвърнете положението си.

— Човеците са слаби — изплю се Тунксис.

— Човеците побеждават твоя народ отново и отново. Изгарят горите, секат дърветата, строят стопанства и мостове, събират армии и вие губите.

Торн си даде сметка, че се опитва да преговаря с дете.

— Тунксис — каза той, улавяйки същината на младото същество. — Подчини ми се. Върви, наблюдавай хората и после се върни да ми докладваш.

Тунксис обаче имаше собствена сила и Торн видя, че натискът му въздейства съвсем слабо. Щом го пусна, демонът се обърна и хукна към дърветата. Едва тогава Торн си спомни, че го е повикал по съвсем друга причина и се почувства стар и уморен. После отново се напрегна и този път призова един от абнетогите, които хората наричаха змейове.

Абнетогите се поддаваха по-лесно, бяха по-малко раздразнителни, макар и също толкова агресивни и тъй като не умееха директно да използват силата, избягваха сблъсък с магьосниците.

Сидхи прилежно кацна в сечището пред дъба, макар че необходимите въздушни маневри изискваха всичките му умения.

— Ето ме — каза той.

— Благодаря ти — кимна Торн. — Искам да надникнеш в по-дълбоката долина на изток — обясни той. — Там сега има човеци. Въоръжени мъже. Вероятно са много опасни.

— Кой човек би бил опасност за мен? — попита змеят, чийто ръст действително не отстъпваше на неговия, а когато разпереше крила, размерът им беше удивителен. Дори Торн изпитваше страх, когато абнетогите се разяряха.

Той кимна.

— Имат лъкове. И други оръжия, които могат зле да те наранят.

Сидхи издаде гърлен звук.

— Защо да отивам тогава? — попита той.

— Избистрих очите на малките ти, когато се замъглиха през зимата. Дадох ти камъка-който-топли за гнездото на другарката ти.

Торн направи движение, с което даваше да се разбере, че смята да продължи да лекува болни змейове, а Сидхи разпери криле.

— Мислех да ловувам — каза той. — Гладен съм. Когато ме викаш, сякаш ме наричаш „куче“. — Крилата му се разтваряха все по-нашироко. — Но може да реша да ловувам на изток. Може случайно да зърна враговете ти.

— Те са и твои врагове — уморено каза Торн и си каза: „Защо до един се държат толкова детински?“

Змеят отметна глава назад и изпищя, крилата му изплющяха и след един хаотичен миг той се издигна във въздуха, а всяко от близките дървета изгуби листа в надигналата се стихия. Дори силен дъжд през нощта не би обрулил толкова много наведнъж.

Тогава Торн се пресегна, използвайки силата си — внимателно и колебливо, като мъж, който става от леглото след тъмна нощ и се опитва да слезе по непознати стълби. Посегна на изток, все по-далеч и по-далеч, докато откри онова, на което винаги се натъкваше. Нея. Господарката на Скалата.

Той опипа стените като човек, който прекарва езика си по счупен зъб. Ето я. Обвита в своята сила. Имаше и нещо съвсем различно, което не успя да разчете. Крепостта разполагаше със собствена сила, с древни знаци, които го възпираха.

Торн въздъхна и остана да седи на дъжда, опитвайки се да се наслади на събуждащата се наоколо му пролет.

„Тунксис уби монахинята и сега дамата разполага с повече войници.“

Беше задействал нещо, без да е сигурен защо. Зачуди се дали не е допуснал грешка.

Глава втора

Дворецът „Харндън“ — кралицата

Дезидерата лежеше на дивана в зимната си градина, дъвчеше свежи череши и се наслаждаваше на промяната, която витаеше във въздуха. Това беше любимият ѝ сезон. След Великите пости идваше Великден, после — Петдесетница, а след това — времето на пикниците и разходките край реката, на пресните плодове и цветята в косите, на босите стъпала… и на турнирите.

При мисълта за турнири тя въздъхна, а зад гърба ѝ Дайота, бавачката ѝ, направи гримаса. Неодобрението на старицата ясно се виждаше в огледалото.

— Какво? Сега и като въздишам ли се мръщиш?

Дайота изправи гръб и го подпря с юмрук, както правят бременните. Пръстите на свободната ѝ ръка си играеха с пищната броеница на шията ѝ.

— Звучите като курва, докато обслужва клиент, господарке, ако простите недодялания език на старицата, която…

— … ви познава от толкова години — довърши кралицата. Дайота действително се грижеше за нея още откакто майка ѝ я отби. — Така ли звуча? И какво знаеш ти за звуците, които издават курвите, дойке?

— Хубава работа, милейди! — размаха пръст Дайота и щом заобиколи паравана, замръзна на място, сякаш се беше блъснала в невидима стена. — О! Всемилостиви Боже! Облечи нещо, момиче! Ще измръзнеш до смърт! Пролетта още не е дошла, трошичке!

Кралицата се разсмя. Беше гола, огряна от бледата слънчева светлина, а несъвършенствата по стъклата на зимната градина проблясваха по златистокафявата ѝ кожа, докато лежеше върху пищната си светлокестенява коса. Тя черпеше нещо от слънцето — нещо, което я караше да грее отвътре.

Дезидерата се надигна и застана пред огледалото — най-високото огледало в цялото кралство, изработено специално за нея, така че да може да се оглежда от високите сводове на стъпалата, дългите крака и дълбоко вдлъбнатия пъп чак до гърдите, изправените рамене, дългата изящна шия, брадичката с дълбока трапчинка, създадената за целувки уста, дългия нос и широко разположените сиви очи с такива дълги мигли, че понякога успяваше да ги близне.

Тя се навъси.

— Видя ли новата придворна дама, Емота?

Застаналата до нея дойка се изкиска.

— Тя е дете.

— С хубава фигура. Талията ѝ е тънка като на оса.

Кралицата се огледа с грижлива изчерпателност, а Дайота се плесна по бедрото.

— Обличай се, нахалнице! — засмя се тя. — Просиш си комплименти. Тя е нищо в сравнение с вас, мис. Дете. Без никакви гърди. — Старицата пак се засмя. — Всички мъже казват, че сте най-голямата красавица на света — додаде тя.

Кралицата продължи да се оглежда.

— Така е, но докога?

Тя вдигна ръце над главата си, изви гръб и изпъчи гърди, а дойката ѝ игриво я плесна.

— Нима искате кралят да ви завари така?

Дезидерата се усмихна на слугинята си.

— Бих могла да кажа „да“. Искам да ме завари точно така — отвърна тя, а после каза с глас, изпълнен със сила: — Мога да кажа също, че гола съм толкова себе си и толкова кралица, колкото и облечена.

Дойката отстъпи крачка назад.

— Само че няма да кажа подобно нещо. Донеси ми нещо красиво — кафявата вълнена рокля, която отива на косата ми. И златния колан.

— Да, милейди — кимна Дайота и се намръщи. — Да изпратя ли няколко придворни дами, за да ви облекат?

Кралицата се усмихна и се протегна, без да сваля очи от огледалото.

— Прати ми придворните дами — отвърна тя и отново се отпусна на дивана в зимната градина.

Лисен Карак — Червения рицар

По настояване на сер Хюго стрелците бяха набили мишени из ливадите надолу по реката. Мъжете се размрънкаха, тъй като им наредиха да натимарят конете, преди да си легнат, а преди да успеят да се захванат с това, ги пратиха да стрелят. Бяха яздили усилено дни наред и в ротата нямаше мъж или жена без тъмни кръгове под очите.

Пияндето, най-старшият, и Уил Главореза, които току-що се бяха върнали с ловеца, след като не успяха да открият следите на убиеца, наредиха на по-младите мъже да разтоварят от каруците мишените, натъпкани със стари парцали или изплетени от слама.

— Сега не ми е ред — оплакваше се Хубавеца. — И защо все ни тормозите?

Може би щеше да изглежда смел, ако не беше изчакал Пияндето да се отдалечи, преди да го каже.

Геслин, най-младият в ротата — само на четиринадесет — чиято кльощава фигура подсказваше, че като момче не са го хранили добре, се качи в една от високите каруци, мълчаливо сграбчи една мишена и я метна на Изтривалката, мъж със смугло лице и особени чуждоземни черти. Той я хвана, изсумтя и я понесе към поляната в далечината.

— Млъквай и свърши нещо — каза той. Хубавеца се изплю и бавно тръгна към една празна каруца.

— Само ще погледна…

Стрелецът на Том Лошия, Аверчето, се появи изневиделица и грубо го блъсна към онази, в която стоеше Геслин, готвейки се да хвърли втора мишена.

— Млъквай и свърши нещо — каза той.

Хубавеца беше толкова муден, че докато изправи и подпре своята, останалите девет вече бяха готови, а четиридесетте стрелци се бяха подредили на сто крачки разстояние, проверяваха резервните си тетиви и се оплакваха от влагата.

Аверчето опъна лъка с прецизно движение, което издаваше големия му опит и развърза ремъка, който придържаше стрелите в колчана му.

— Да открия ли бала? — попита той, опъна тетивата и стреля. На няколко крачки вдясно от него Уил Главореза, който се имаше за най-добрия стрелец на света, стреля секунда по-късно, а докато опъваше огромния си лък, тялото му се изкриви от усилието.

Пияндето опря рога до устните си и го наду.

— Стоп! — изрева той и се обърна към Аверчето. — Хубавеца още е на стрелбището!

Аверчето се ухили.

— Отлично виждам къде е — отвърна той. — Уил също.

Двамата приглушено се изсмяха, когато Хубавеца се показа иззад мишената в центъра и хукна към тях колкото го държаха дългите му кльощави крака. Стрелците ревяха от смях, а той плюеше от бяс и уплаха.

— Копеле такова! — кресна на Аверчето.

— Казах ти да действаш по-чевръсто — меко отвърна той.

— Ще кажа на капитана!

— Кажи му — кимна Пияндето и му посочи пътя. — Заминавай.

Хубавеца пребледня, а зад него останалите застанаха по местата си и започнаха да стрелят.

Капитанът закъсня за тренировката — изглеждаше уморен, движенията му бяха бавни. Докато наблюдаваше рицарите, той се подпираше на каменната стена около кошарата, която сер Хюго бе превърнал в тренировъчен двор.

Въпреки изтощението и тежестта на бронята и ризницата си, сер Джордж Бруз пъргаво сменяше гард след гард. Противникът (или „компаньонът“ му, както го наричаха на езика на тренировките), беше привлекателният Робер Лилиар, който се биеше толкова предпазливо, че стилът му ярко контрастираше с показността на дрехите и бронята му.

Бруз преследваше Лилиар като пантера с висока стъпка, а ръката му преминаваше от една позиция в друга — ниско долу, право напред с вдигната брадва и издадено дясно стъпало и накрая високо над главата, преди да я опре на дясното си рамо като дървосекач, прилагайки женския гард.

Набитият и предпазлив Франсис Аткорт се изправи срещу Томас Дъръм. И двамата бяха опитни войници, рицари без титла, които се биеха от десетилетия. Обикаляха се, без да поемат рискове и капитанът си помисли, че може да заспи, докато ги гледа.

Появи се Том Лошия и опря гръб на стената до него, макар че главата му стърчеше видимо над неговата. Всъщност над перото на шапката му.

— Искате ли да се пробваме? — ухили се Том. Никой не обичаше да тренира с него — чуждата болка му доставяше удоволствие. Капитанът знаеше, че въпреки броните, подплатените долни дрехи, ризниците и грижливите проверки на оръжията, тренировъчните двубои са опасни — хората му постоянно пропускаха дежурства заради счупени пръсти и други травми, при това без да се е стигало до внезапните изблици на гняв, когато изпитваха болка или някой им нанесеше лична обида… Когато тренировъчния двор се превърнеше в арена за дуели.

Проблемът беше, че ако искаха да се подготвят за истински бой, нямаше с какво да заменят тези упражнения. Беше научил това на изток. Погледна към Том — човекът трябваше да мисли за репутацията си, а предишния ден капитанът го беше изложил публично.

— Какво оръжие предпочитате, сер Томас?

— Меч — каза Том Лошия, после опря ръка на стената, прескочи я, приземи се на пръсти, извъртя се и изтегли меча си — сто тридесет и пет сантиметра желязо, източна направа, със силно нашарено острие. Хората му твърдяха, че бил омагьосан.

Доста обезпокоен, капитанът тръгна край стената. Влезе в кошарата през портата и Майкъл му донесе шлем с мрежа пред лицето и тежък авентейл[10]. После му подаде собствения му меч, който беше с тринадесет сантиметра по-къс от този на Том, без украшения, с обвита с тел дръжка, увенчана с тежка желязна халка.

Докато Майкъл наместваше забралото му, Джон от Рейгейт, оръженосецът на Том Лошия, постави шлема на главата му. Докато го затягаше, Том се ухили.

— Повечето хъшлаци недолюбват да се бият с мене.

Той беше родом от Хълмовете и когато се вълнуваше, тамошният диалект надделяваше над готския.

Капитанът завъртя глава, за да изпита шлема, а после — дясната си ръка, за да провери обсега си на движение. Из цялата кошара воините замлъкваха един по един.

— Значи са глупаци — отвърна Червения рицар. Беше наблюдавал Том, докато се бие — обичаше да удря здраво, използвайки богоподобната си мощ, за да пробие защитата на противниците си. Инструкторът на баща му, Хайуел Райд, често казваше, че „за майсторите на меча не е достатъчно да победят, те искат да победят посвоему — разбереш ли как действа един човек, той става предвидим“.

Том се надигна от стола за доене, на който беше седнал, за да му сложат бронята и бързо разсече въздуха с меча си. За разлика от повечето едри мъже беше пъргав като котка.

Капитанът изобщо не зае позиция — държеше меча си с една ръка, а върхът му сочеше към тревата. Том вдигна високо острието, готов да разсече предводителя си.

— Ан гард! — изрева той и ехото отскочи от стените на кошарата, а после и от тези на крепостта над тях.

Капитанът пристъпи напред, плъзна стъпало надясно и внезапно хвана меча с две ръце, още докато свистеше зад гърба му. Том направи крачка встрани, заставайки от лявата му страна, а младият човек пристъпи напред и вдигна оръжието, за да замахне към главата му. Том плесна острието с удар с двете китки, предвиден да забие меча на противника в земята, а капитанът се изстреля напред, опорният му крак последва другия и той позволи силата на удара да завърти меча му, насочвайки го встрани и под острието на противника. Хвана върха му с лявата си ръка и почука по забралото на Том, който държеше меча си с две ръце, така че животът му бе изцяло в ръцете на капитана.

— Една точка — каза той, а гигантът се изсмя и извика:

— Мама му стара!

После отстъпи назад и му отдаде чест, а капитанът му върна жеста и отстъпи, защото Том моментално се метна към него, замахвайки напред с мощен удар отдолу. Капитанът го спря, отбивайки меча му встрани, но докато успее да прибере своя, Том влезе в обсега му и…

И той се просна по лице в овчите фъшкии. Бедрата го боляха, а сега и вратът, но не беше прилично да се оплаква.

— Добър удар — каза той и направи всичко възможно да се изправи със скок, а Том отново се изсмя дивашки.

— Май имате предвид моя — каза той и капитанът не успя да сдържи смеха си.

— Смятах да ти наръфам пръстите на краката — каза той и разсмя зрителите. Отдаде чест на Том, той направи същото и двамата отново заеха позиция, но тъй като вече бяха показали колко струват, започнаха да обикалят — Том търсеше начин да се доближи, а капитанът — да го държи на разстояние с къси удари. Веднъж замахна с цялата дължина на меча, като го държеше за върха на дръжката и одра Том по дясната ръка, а той му отдаде чест, сякаш за да каже: „Това не беше кой знае какво.“ И наистина, сер Хюго застана между тях.

— Не разрешавам такива трикове, милорд — каза той. — Би било глупаво да ги използвате в схватка.

Капитанът трябваше да признае, че това е вярно. Бяха му показали този удар с уговорката „Не прибягвай до него освен ако си наистина отчаян. Дори тогава…“

Той здравата се беше задъхал, докато Том се движеше сякаш без усилие из импровизирания ринг, дишайки леко и свободно. Разбира се, благодарение на предимствата му по отношение на ръста и обсега, той успяваше да контролира двубоя, а капитанът само му бягаше, за да го държи на разстояние.

Тревогите и стресът от последните пет дни му тежаха толкова, колкото и турнирният шлем, а и Том беше много добър. Нищо срамно нямаше в това да бъде победен от него, така че капитанът реши да загуби като лъв, а не като преуморено агне. Освен това щеше да бъде забавно, така че — между едно оттегляне и следващия удар — той люшна бедра, извъртя стъпалата си така, че теглото му да го повлече назад и лявата му ръка пусна дръжката на меча. Майсторите от Изтока наричаха това движение „Гард с една ръка“.

Том отново го засипа с порой от силни, сякаш безкрайни удари. Всеки нормален човек би се изтощил, но не и той. Следващия път замахът му започна от дясното рамо и капитанът се защити, като посегна нагоре с една ръка, изоставайки леко от Том, но с устрема на сокол, нападащ жертвата си. Захвана меча му, насочвайки го по избрания път още по-бързо, като едновременно с това пристъпи леко встрани и напред, изненадвайки партньора си. Изстреля напред свободната си лява ръка и удари Том по дясната китка, после пъхна лявата между дланите му и докато инерцията от агресивната атака го носеше напред, лявата ръка на капитана напредна още повече, той го хвана за рамото и го завъртя, владеейки напълно и меча, и рамото на противника…

Само че нищо не стана. Том не се завъртя, а просто го повлече след себе си и той увисна на лакътя му. Исполинът се изви наляво, после надясно, а капитанът не можеше да се пусне, без да се стовари на земята. С инструктора му никога не бяха обмисляли подобна ситуация.

Огромният хълминец отново го завъртя, опитвайки се да се отърси от него. Намираха се в безизходно положение — капитанът здраво държеше меча на Том, като освен това притискаше рамото и лакътя му, но той го бе вдигнал във въздуха. Острието му беше свободно, така че капитанът пъхна дръжката между сключените му ръце с надеждата така да успее да постигне онова, което целеше от самото начало. Представите му за начина, по който функционираха и двубоите, и вселената, бяха сериозно разклатени.

Дори сега, въпреки че използваше и двете си ръце, Том отново го завъртя като териер, който дави плъх, за да му строши врата. Като използваше всяко влакно от достойните си за възхищение мускули, капитанът наби дръжката между ръцете му, използва главата му за опора на острието и го хвана откъм гърба, увисвайки на него с цялата си тежест… вследствие на което се стовари върху врата му и двамата полетяха към земята.

Червения рицар лежеше в овчите нечистотии, а пред очите му проблясваха ситни звездички. Дишаше толкова тежко, че хъхреше като ковашки мях. Нещо под него се раздвижи, той се изтърколи встрани и откри, че телата им са се преплели, а грамадният му противник се смее.

— Луд сте като генгрит! — каза Том, надигна се от мръсотията и едва не го задуши в прегръдките си. Някои от войниците аплодираха, други се смееха. Майкъл сякаш всеки миг щеше да се разплаче, но това беше само защото трябваше да чисти доспехите на господаря си, а те бяха омазани с фъшкии.

Щом свали шлема си, капитанът усети ново разтежение отляво на кръста, рамото също го болеше. До него стоеше Том.

— Смахнат сте вие — ухили се той. — Смахнат!

Макар че беше свалил шлема си, младежът имаше сили само да диша. Крис Фолиак, друг рицар, който досега се бе държал на разстояние от него, дойде да се ръкуват и се ухили на Том.

— Все едно се бориш с планина, нали? — попита той.

Капитанът поклати глава.

— Никога не съм…

Фолиак беше едър мъж, привлекателен, червенокос и очевидно от знатен произход.

— Хареса ми как го приклещихте — каза той. — Ще ме научите ли?

Капитанът се огледа.

— Нека да не е точно сега — отвърна той.

Това вече ги разсмя.

Дворецът „Харндън“ — кралят

Кралят току-що беше победил няколко от приближените си по време на тренировка, когато главният му маршал, лорд Аликзандър Глендауър (възрастен мъж с белег, който пресичаше цялото му лице от дясната вежда чак до устата, където зле зарасналата рана надигаше брадата му и той винаги изглеждаше така, сякаш се хили подигравателно, а носът му бе толкова изкривен наляво, че повечето хора, с които се срещаше, видимо потръпваха) се приближи към него, следван по петите от червенокос великан.

Кралят беше на мнение, че белегът на Глендауър никак не му приляга — той беше отличен компаньон, който не обичаше подигравките и винаги говореше прямо, без да избухва или да ласкае, а търпението му беше легендарно сред войниците.

— Милорд, смятам, че познавате Ранълд Лохлан, който от две години ви служи като рицар.

Кралят се поклони и подаде ръка на червенобрадия мъж, който очевидно бе роден сред Хълмовете — риж, с белези по лицето, пронизващосини очи, остри като стоманени кинжали и два лакътя[11] ръст, които доспехите от калена стомана и червената ливрея на кралската гвардия не можеха да скрият.

Ранълд се поклони дълбоко, а кралят притисна дланта му между своите.

— Значи ме напускаш — топло каза той. — Зърнех ли огромната ти брадва, винаги се чувствах в безопасност.

Ранълд отново се поклони.

— Когато сложих подписа си, обещах на лорд Глендауър и сър Ричард две години служба — каза той. — У дома имат нужда от мен, пролет е и ще караме добитък.

Въпросният сър Ричард Фицрой беше капитан на гвардията.

— Братовчед ти е джелепин, знам това — кимна кралят. — Пролетта ни донесе неприятности, Ранълд. За Алба е по-добре брадвата ти да варди крави сред Хълмовете, отколкото краля в Харндън, така ли?

Засрамен, Ранълд повдигна рамене.

— Ще има война, ня’а с’нение — призна той и се ухили. — Няма съмнение, милорд.

Кралят кимна.

— А когато прекарате добитъка…? — попита той.

— О, имам си причини да се върна — широко се усмихна Ранълд. — Милорд. Ако ми позволите. Братовчед ми обаче се нуждае от мен, а и има някои работи…

Всички присъстващи знаеха, че „работите“, за които говори Ранълд, се отнасят до секретарката на кралицата, лейди Алмспенд, която не беше наследница в строгия смисъл на думата, но можеше да се похвали и с хубост, и с достатъчно пари. Брак с нея би представлявал сериозно постижение за войник от кралската гвардия с най-обикновен произход.

Кралят се наведе напред.

— Върни се, Ранълд. Тя ще те чака.

— Моля се тъй да стори — прошепна той, а кралят се обърна към маршала.

— Погрижи се ризницата и оръжието на този човек да се пазят добре. Давам му отпуск, но не го освобождавам от служба.

— Милорд — отвърна мъжът, а кралят се ухили.

— Тръгвай сега. И гледай да имаш какво да ни разказваш, когато се върнеш.

Ранълд отново се поклони, както изискваше етикетът и тръгна към казармата, където прегърна десетина близки приятели, изпи чаша вино на изпроводяк и предаде на домакина ризницата си, боядисаната в кралско алено бригандина[12], двете алени палта с пелерини в същия цвят, които носеше в съда, аления прилепнал панталон до коленете, чизмите от алена кожа и обточения с бронз ален портупей. Носеше жакет от памучно кадифе и тъмнокафяви опънати панталони, а вълненото си, дълго до коленете наметало бе преметнал през рамо.

Радолф, домакинът, описа всичко и кимна.

— Добре сте се грижили за тях, месир. А значката ви… — Кралската значка изобразяваше бяло сърце със златен контур, сръчно изработено от сребро, бронз и емайл. — Кралят изрично заяви, че трябва да я задържите, тъй като сте само в отпуск — обясни той и му я върна.

Ранълд се трогна, взе брошката и я закачи на пелерината си, която изведнъж придоби дрипав, износен вид. После той напусна крепостта и влезе в Харндън, без да се обръща, оставяйки зад себе си две години, много сражения, опасности, тайни и дипломатически мисии, и любовта на живота си. Като роден сред хълмовете верността му бе другаде.

Влезе в града, следвайки извивките на реката. От височината на крепостта първо се виждаше мостът над Албин — последният, преди широката криволичеща река да достигне морето на тридесет левги по̀ на изток. От другата страна на моста, на север, се намираше Мостоград, който беше, но и не беше част от Харндън. От тази страна обаче, по реката, градът се спускаше от кралската крепост до оттатък завоя, а край реката имаше кейове и пристанища, магазини и работилници, помещаващи се във високи, тесни, пестеливо строени къщи.

Той мина по рампата и преведе двата си коня покрай стражите, които му бяха познати. Чуха се още ръкопляскания. После тръгна по улица „Порой“, край големия манастир „Свети Тома“ и дюкяните на златарите и търговците на платове, а накрая — по стръмните алеи край работилниците на ковачите, чак до магазинчето, където до табелата с прекъснатия кръг се пресичаха Алеята на кинжала и улица „Броня“.

Пред тезгяха имаше място само за двама широкоплещести мъже, но Ранълд спря и се огледа — ковачите от „Прекъснатия кръг“ изработваха най-качествените оръжия и доспехи в кралството и там винаги имаше какво да се види. Дори за обитател на Хълмовете стоката им беше прекрасна, а днес денят беше по-благодатен от всякога. На тезгяха бяха наредени десетина обикновени шлема, до един хубави и лъскави, с дълги шипове и сенници за очите. Бяха прецизно изработени, а полираният до блясък метал — синьо-бял, като скъпо сребро, въпреки че това бяха най-обикновени шлемове за стрелци.

Зад тях стоеше чирак — симпатичен млад мъж с ръце като на древна статуя и също толкова силни крака. Той се ухили, кимна и тихо се мушна зад завесата, за да повика господаря си.

Тад Пайл беше най-добрият майстор на оръжия по тези земи, първият в Алба, който започна да калява стоманата. Висок, с приятно обло лице, той имаше двадесет верни чираци — благият характер явно не се проявяваше само в изражението му.

Той се появи, бършейки ръце в престилката си.

— Мастър[13] Ранълд — рече ковачът, — без съмнение сте дошли за брадвата си.

— Говорихме и за нова ризница — добави Ранълд.

— О — разсеяно кимна Тад и се обърна към чирака си. — Колкото до нея… от континента е, не съм я правил аз. Но да, готова е.

Едуард, чиракът, донесе една кошница от дъното на помещението, а Ранълд повдигна капака и огледа реката от блестяща метална мрежа. Всеки пръстен беше занитен за следващия, а издатините — толкова миниатюрни, че повечето халки изглеждаха като недокоснати. Ризницата му се стори фина като онази, която носеше в кралската гвардия.

— Само тридесет леопарда ли струва? — попита Ранълд.

— От континента е — отвърна майсторът. Не изсумтя, но все едно го беше направил. После се усмихна и му подаде тежка върлина, от чиито краища висеше торба.

— Това ще я среже както остър нож — ябълка.

Щом Ранълд я пое, го изпълни усещане, подобно на онова, което изпитва влюбен мъж, когато разбере, че любимата споделя чувствата му.

Едуард сряза ремъците, разкривайки остър, обвит в тежък бронз стоманен шип. От другата му страна беше острието — тесен полумесец от блестяща стомана, дълго колкото мъжка ръка и завършващо със зловещ връх и остра кука. Брадвата бе отлично балансирана, като острие на меч, с дъбова дръжка със стоманени пръстени, които да я предпазват от удари. Брадва на хълминец, но по-изпипана, изкована от майстор, а не от странстващ панаирджийски ковач.

Ранълд не можа да се сдържи и я прехвърли от едната си ръка в другата. Острието разсече въздуха, разминавайки се на косъм с измазания с гипс нисък таван.

Едуард се притисна към стената, а майсторът кимна, удовлетворен.

— Онази, която ми донесохте, беше добро оръжие. От провинцията, но добре изработено. Лустрото обаче… — потръпна той и вдигна рамене. — Освен това си рекох, че може да се балансира и по-добре.

Шипът на края на оръжието бе дълъг колкото рицарски кинжал, тристранно заточен, с безмилостно остър връх. Ранълд само се усмихна, изпълнен с благодарност. Майсторът му беше направил и калъфи — един за брадвата и един за шипа, и двата дървени и покрити с червена кожа. Великанът му отброи сто сребърни леопарда — значителна част от годишната му надница — а после възхитено се загледа в шлемовете на тезгяха.

— Продадени са вече — отбеляза майстор Пайл, проследявайки погледа му. — Освен туй си мисля, че нито един няма да може да побере чутурата ви. Върнете се зимата, когато работата е по-малко и ще ви направя шлем, с който и с дракон да можете да се биете.

Въздухът сякаш изстина.

— Така ще го призовете — каза Едуард и се прекръсти.

— Не знам какво ме накара да го изрека — отвърна майсторът и тръсна глава, — но ще ви направя шлем.

Ранълд отнесе новата ризница при товарния си кон, който не я хареса и наполовина колкото него — не му беше приятна нито тежестта ѝ, нито пренареждането на дисагите. После червенобрадият мъж се върна за брадвата и с любов я пъхна в каишите на ездитния кон — да му е подръка. Никой от наблюдателите не се съмняваше, че ще я вземе в ръце поне дузина пъти, докато напусне покрайнините на града. Или че ще спре и ще я изпробва върху първия храст, на който се натъкне.

— Значи днес заминавате — рече майсторът, а Ранълд кимна.

— На север се нуждаят от мен — обясни той. — Братовчед ми ме повика.

Ковачът кимна.

— Пратете му много поздрави, а на вас желая щастие.

Великанът го прегърна, излезе навън и поведе конете обратно нагоре по брега на реката. Спря в параклиса на свети Тома и коленичи да се помоли, свел очи. Над него светецът загиваше от ръцете на войници — рицари в кралски ливреи. Тази сцена винаги го караше да се чувства неловко. Купи си пай от едно парцаливо момиченце, застанало до портата на моста и замина.

Град Харндън — Едуард

— Страховит човек — рече майсторът на чирака си. — Малко такива познавам. Но пък е благороден като дама — повече рицар от много шпороносци.

Едуард беше твърде зашеметен от възхищение, за да отвърне.

— Къде е нашият скъп тъкач? — попита майсторът.

— Закъснява, ваше превъзходителство — отвърна чиракът, а Тад поклати глава.

— Туй момче и за погребението си ще закъснее — каза той, но по гласа му си личеше, че изпитва единствено възхищение към младежа. — Ако обичаш, Нед, увий шлемовете в слама и ги занеси в дома на мастър Рандъм.

Колкото и да е мил господарят му, всеки чирак обича да излезе от работилницата.

— Може ли едно пени за кошници?

Майстор Тадиъс пъхна няколко монети в ръката му.

— Ще ми се да му бях изковал шлем — каза той. — Откъде пък ми текна да мисля за дракони?

Дворецът „Харндън“ — кралицата

Дезидерата скромно седеше на висок стол от слонова кост в голямата зала, чиито измазани с хоросан стени бяха покрити с трофеи, донесени от хиляди храбри рицари — глави на всякакви създания, и дребни, и едри, наредени около големия колкото кон череп на съвсем млад дракон, който изпълваше северната стена чак до разноцветния витраж, като корпус на лодка, подала се от морето. Колкото пъти го погледнеше, този дракон все ѝ се струваше различен… но беше огромен.

Тя белеше зимна ябълка със сребърен нож, а косата приличаше на кестенявозлатист ореол около главата ѝ — внимателно обмислен ефект, докато седеше сред лъчите светлина, нахлуващи през прозореца с розите, който кралят толкова обичаше. На мраморния под с шахматна шарка седяха придворните дами, насядали около нея с разперени като хербарии поли, а дузина от по-младите рицари — точно онези, които би трябвало да се упражняват отвън, кръстосвайки мечове с инструкторите — лениво се подпираха на стената. Един от тях, с шест години по-възрастен, както и по-опитен от останалите, носеше прякора Коравата ръка, тъй като убил създание от Дивото с един-единствен юмручен удар. Подвигът му беше добре известен, а и той често го разказваше.

Кралицата не обичаше мъже, които се хвалят. Тя отлично разбираше кой е достоен и кой — не и дори смяташе това за свой свещен дълг. Направо обожаваше да открива срамежливците — смелите мъже, които не разказваха на никого за делата си. Не ценеше самохвалковците, особено когато седяха в нейната зала и флиртуваха с нейните придворни дами. Тъкмо беше решила да го накаже, когато влезе кралят. Бе облечен скромно, миришеше на коне, доспехи и пот и тя се уви около него и миризмата му, сякаш бяха младоженци. Той ѝ се усмихна и я целуна по носа.

— Много обичам, когато правиш така.

— В такъв случай тренирай по-често — каза тя и го хвана над лакътя. Зад краля стоеше сер Драйънт и търкаше охлузената си шия, а зад него бяха сер Алън и главният маршал, лорд Глендауър.

Дезидерата се засмя.

— Победи ли тези бедни рицари?

— Дали ни победи? — повтори Драйънт и печално се засмя. — Премаза ме както лавина — буболечка, милейди. Негово величество има нов кон, по-голям от дракон.

Сер Алън повдигна рамене.

— Да, лейди, свали ме от коня. — Той погледна към сер Драйънт и се намръщи. — Смятам, че е невъзпитано да намеквате, че конят на краля ви събори в пясъка.

Драйънт отново се засмя — не беше човек, който остава унил за дълго.

— Едър човек съм — отбеляза той. — Съборят ли ме, има какво да се удари в земята, а тя още е замръзнала. — Той отново потърка врата си и хвърли поглед към придворните дами, седнали до своите рицари. — Ами вие, младежи? Вие къде бяхте, докато се сипеха ударите?

Коравата ръка кимна одобрително.

— Точно тук, до топлата стена, огрени от красотата на кралицата и тези прелестни цветя — отвърна той. — Кой мъж доброволно отива да се бие на замръзнала земя?

Кралят се намръщи.

— Може би мъж, който се готви за война? — тихо попита той. Коравата ръка се огледа, търсейки подкрепа. Неоснователно бе приел закачливия тон на разговора за позволение да се закача с краля. Кралицата се усмихна, доволна, че толкова бързо са го поставили на мястото му.

— От другата страна на Стената дебнат създания, които биха строшили бронята ви, за да изядат онова, което се крие в нея. Или за да изпият душата ви — каза кралят и докато се разхождаше сред редиците наведени глави, гласът му огласи залата. — И когато не сте сред тези прелестни цветя, рицарю, вие отлично съзнавате, че говоря истината. Вече сте воювали с Дивото.

Кралят не беше нито най-високият, нито най-привлекателният мъж в залата, но заговореше ли така, никой не можеше да се сравнява с него.

Коравата ръка сведе очи към пода и раздразнено прехапа устни.

— Исках само да се покажа забавен, сир. Моля за прошката ви.

— Потърсете я в Дивото — отвърна кралят. — Донесете ми три глави и ще ви позволя да флиртувате с придворните дами на кралицата. Донесете ми пет и ще можете да флиртувате със самата нея.

„Ако смеете“ — помисли си тя. Кралят се ухили, спря до младия човек и сложи ръка на рамото му, а Коравата ръка се скова. Не искаше да напусне кралския двор, това се виждаше.

Кралят доближи устни до ухото на рицаря, но кралицата чу думите му. Както винаги.

— Три глави — прошепна кралят, без да престава да се усмихва. — Иначе ще ви заточа в замъка ви, заклеймен като неверник и страхливец.

Докато наблюдаваше реакцията на своите придворни дами, кралицата остана спокойна. Коравата ръка се харесваше на жените. Лейди Мери, известна като Коравото сърце, наскоро бе казала, че ръцете му всъщност не са чак толкова корави. Седнала до кралицата, тя стисна устни, твърдо решена да не ѝ издаде болката си. Междувременно кралят направи знак на оръженосците си и тръгна нагоре по стълбището, към оръжейната.

Щом той излезе, Дезидерата отново седна и се захвана с ръкоделието си — шиеше риза, която съпругът ѝ да носи под доспехите. Придворните дами се събраха наоколо ѝ и, усетили желанието ѝ, обърнаха гръб на младите рицари, които гледаха на Коравата ръка като на свой водач. Поне доскоро — сега неутешимо страдаха, че са изгубили предводителя си и шумно си тръгнаха, както правят младите мъже, когато ги уязвят. Кралицата се изсмя, а Коравата ръка спря под арката на главния вход и се обърна назад. Срещна погледа ѝ и тя ясно усети гнева му, понесен от слънчевите лъчи, които ги деляха.

— Аз ще се върна! — извика той, а другите младежи се стреснаха от избухването му и го избутаха навън.

— Може би — измърка кралицата и се усмихна. Приличаше на котка с парченце миша опашка между зъбите. Придворните дами познаваха тази усмивка. Те замълчаха, а най-мъдрите сред тях наведоха глави в знак на искрено или добре изиграно разкаяние, но тя не се подлъга.

— Мери — внимателно попита кралицата, — допусна ли Коравата ръка в леглото си?

Мери, която понякога наричаха Коравото сърце, отвърна:

— Да, милейди.

Кралицата кимна.

— Достоен ли беше той за това? — попита тя. — Бъди честна.

Мери прехапа устна.

— Не и днес, милейди.

— А може би никога, а? Чуйте ме всички — каза тя и наклони глава към придворните дами. — Емота, ти си най-новата сред нас. Как разбираш, че един рицар е достоен да ти бъде любовник?

Четиринадесетгодишната Емота все още не беше пораснала достатъчно, за да се нарече жена. Лицето ѝ беше тясно, без да е мършаво, а в очите ѝ грееше бистра интелигентност. Не представляваше нищо в сравнение с кралицата и все пак Дезидерата трябваше да признае, че в тази девойка има нещо. В този случай обаче съобразителността ѝ я напусна, тя се изчерви и не продума.

Кралицата, която винаги беше нежна със смутените и обърканите, ѝ се усмихна.

— Слушай, мила моя — тихо каза тя. — Обичай само онези, които заслужават любовта ти. Онези, които обичат и себе си, и всички, които ги заобикалят. Обичай най-добрите — най-добрите воини, най-личните рицари, най-талантливите музиканти, най-умелите шахматисти. Не обичай мъжа заради онова, което притежава, а заради онова, което върши.

Тя се усмихна на всички, а после подскочи.

— Бременна ли си, Мери?

Мери поклати глава.

— Това не му позволих, милейди.

Кралицата взе ръката ѝ в своята.

— Браво. Дами, помнете — ние награждаваме с любовта си онези, които ни заслужават, а телата ни са дори по-ценна награда от нея, особено за младите. — Тя погледна всяка от жените. — Кой не жадува за силна и все пак нежна прегръдка? За гладка като коприна кожа и железни мускули? Забременеете ли обаче — добави тя и срещна погледа на Мери, — със сигурност ще ви нарекат „курва“. А и може да умрете, докато носите копелето, или още по-лошо — да живеете бедно, за да го отгледате, докато той трупа слава. — Тя погледна към прозореца. — Ако преди това не ви затворят в манастир.

Емота вдигна глава.

— Ами любовта? — попита тя.

— Нека любовта ти е награда, а не дивашка емоция — отвърна кралицата. — Всяко разгонено животно я усеща, но ние тук се интересуваме единствено от най-доброто… каквато похотта не е. Разбираш ли?

Момичето внимателно преглътна.

— Мисля, че да — отвърна то. — Но тогава… защо да лягаме с когото и да било?

Кралицата се изсмя.

— Артемидо, слез на земята! Защото те се изправят срещу ужаса от любов към нас, момиче! Да не мислиш, че е лесно да потеглиш към Дивото? Да спиш, да ядеш, да живееш с Дивото? Да се бориш с него и да го убиваш? — Кралицата се наведе напред, а носът ѝ почти докосна острия връх на този на Емота. — Да не мислиш, че го правят за общото благо, мила моя? Възрастните и умните — може би, те воюват заради всички нас, защото знаят каква е алтернативата. — Тя тръсна глава. — Младите обаче се изправят срещу врага само заради едно — за да заслужат теб, скъпа моя. Именно ти ги контролираш. Допуснеш ли някой рицар в скута си, го награждаваш за куража му, за силата му. За това, че е достоен. Трябва да си сигурна, че го е заслужил. Разбра ли сега?

Емота с обожание се взря в очите на кралицата.

— Разбрах.

— Отдавна, в Стари времена, Древните попитали: „Кой ще пази пазителите?“ Ние, дами. Ние избираме най-добрите сред тях и може да решим да накажем най-лошите. Коравата ръка не беше достоен и кралят разбра това. Ние обаче трябваше да го разкрием първи, не е ли така? Никоя от вас ли не заподозря, че е просто самохвалко? Никоя ли не се зачуди къде е силата му, щом нито я показва, нито я изпитва?

Мери избухна в сълзи.

— Възразявам, мадам.

Кралицата деликатно я прегърна.

— Ще се смиля. Добър воин беше — нека го докаже на краля. Нека докаже, че те заслужава.

Мери направи реверанс, кралицата кимна и се изправи.

— Отивам да се погрижа за краля. Помислете за това, то е наш дълг. Любовта — вашата любов — не е какво да е, а най-славната корона, достъпна единствено за най-добрите и не би трябвало да се печели лесно. Помислете за това.

Докато се качваше по стълбите — широки мраморни стъпала, изработени от Древните — тя внимателно ги слушаше. Не се кискаха, което ѝ хареса.

Кралят беше в оръжейната с двама оръженосци, Саймън и Огбърт, които си приличаха като две капки вода — имаха еднакви лунички и дори еднакви трапчинки. Съпругът ѝ беше по риза и бричове, долната част на току-що свалената броня още лежеше на пода, а всеки от оръженосците държеше по един стоманен ръкав и го бършеше с къс еленска кожа.

Кралицата им се усмихна ослепително.

— Вървете си — нареди тя и те побягнаха. Така правят всички млади момчета, когато пред тях се изправи красива жена.

Кралят се отпусна на пейката.

— А, виждам, че съм спечелил уважението ти — ухили се той и за миг се подмлади с двадесет години. Дезидерата коленичи и свали единия ремък.

— Ти си кралят. Единствено ти никога не трябва да печелиш уважението ми.

Той наблюдаваше как кралицата разкопчава и другия ремък. Дезидерата ги сгъна и ги остави на масата зад себе си, а после, без да бърза, седна в скута му, обви врата му с ръце и го целува, докато той се възбуди. После се изправи на крака и свали роклята си. Направи го методично и внимателно, без да сваля очи от него, а той я наблюдаваше така, както вълк гледа агне. Роклята падна на пода и тя остана само по долна риза от стегната коприна, която я покриваше от врата до глезените.

Кралят се изправи.

— Може да влезе някой — изрече той в косата ѝ, а тя се засмя.

— Какво ме е грижа?

— Нека тежи на вашата съвест, лейди — каза той, извади ножа си, притисна го до шията ѝ, целуна я и сряза ризата от деколтето до кръста. Острието беше толкова остро, че тя сякаш сама се разтваряше, а кралят режеше толкова внимателно, че ножът нито веднъж не докосна кожата под нея.

Докато я целуваше, кралицата се разсмя.

— Много ми харесва, когато правиш така — каза тя. — Дължиш ми риза. Копринена.

Дългите ѝ пръсти измъкнаха ножа от ръката му, а тя отстъпи назад, сряза бельото си при раменете и когато то падна на пода, заби ножа в масата така, че той заседна.

Кралят свали ризата и панталоните си с повечко усилия и чувствително по-малко елегантност и тя му се присмя. После двамата бяха заедно.

Щом свършиха, Дезидерата легна на гърдите му. Някои от косъмчетата бяха сиви и пръстите ѝ се заиграха с тях.

— Стар съм — каза той, а тя се намести върху него.

— Не чак толкова.

— Дължа ти повече от една копринена риза.

— Нима? — попита тя и се надигна над него. — Не мисли за бельото, скъпи. Мери ще смени презрамките за един час.

— Не говорех буквално. Дължа ти живота си. Дължа ти… все още нестихналия си интерес към този безкраен ад, наречен царуване.

Той изръмжа, а тя погледна надолу.

— Безкраен ад ли? Но на теб ти харесва. Обичаш го.

Кралят я придърпа към себе си и скри лице в косите ѝ.

— Не колкото обичам теб.

— Какво има? — попита тя, докато си играеше с брадата му. — Тормози ли те нещо?

Той въздъхна.

— Един от любимите ми подчинени днес напусна. Ранълд Лохлан. Отиде си, защото трябва да стане богат, за да се ожени за твоята лейди Алмспенд.

Тя се усмихна.

— Той е достоен мъж и или ще го докаже, или ще умре, докато се опитва.

Кралят отново въздъхна.

— Да, но за бога, жено, изкушавах се да му дам торба злато и титла, за да го задържа при себе си.

— И щеше да го лишиш от възможността да постигне това сам.

Той повдигна рамене и отвърна:

— Хубаво е, че един от нас е идеалист.

— Ако си в щедро настроение — каза тя, — може ли да ми организираш турнир?

Кралят беше силен, с мускули на борец и бързо се изправи, въпреки тежестта и върху гърдите си.

— Турнир. За бога, лейди, това ли се опитвахте да постигнете?

Тя му се ухили.

— Толкова очевидно ли беше?

Той поклати глава.

— Би трябвало много да се изплаша, ако в хубавата ти главица се загнезди идея, която не ми допада. Да, разбира се, че може да ти организирам турнир. Само дето винаги печели не който трябва, градът се превръща в лудница, замъкът — в кочина, ти, мила моя, се вълнуваш твърде много, а аз трябва да арестувам мъже, чието единствено провинение е, че са прекалили с пиенето. И всичко това заради твоите капризи!

Той се разсмя, тя също. Дезидерата отметна глава назад и видя желанието в очите му.

— Да! — каза тя. — Заради моите капризи.

Той продължи да се смее с нея, а после се намръщи.

— Освен това от север се носят слухове — каза кралят.

— Слухове ли?

Тя отлично знаеше какви са — на север бушуваше война, а от Дивото нахлуваха нашественици. Нейна работа беше да го знае.

Кралят повдигна рамене.

— Няма значение, любима. Ще организирам турнир, но може да се наложи това да почака, докато мине пролетната кампания.

Тя плесна с ръце. Все пак, пролетта най-сетне се задаваше.

Глава трета

Лисен Карак — Червения рицар

Еймис Хоб успя да принуди крантата си да галопира достатъчно дълго, за да стигне до капитана навреме. Ротата маршируваше по пътя под строй — без каруци, без багаж и без върволица от хора, които да се влачат подире им. Те бяха останали в лагера заедно с дузина часовои.

— Милорд, Гелфред казва, че открил мястото. В гората било. И пътеката, и дупката.

Еймис Хоб беше дребен мъж с нос, чупен толкова пъти, колкото собственикът му бе нарушавал закона. Съгледвачът показа на капитана ловния си рог, в който имаше буца фъшкии. „От някое убито животно“ — помисли си капитанът и погнусено сбърчи нос. Това беше отмъщението на Гелфред за безбожието му. Понякога обаче да се съобразяваш със зова на плътта си беше отмъщение само по себе си.

Той рязко кимна на Хоб.

— Просто ще взема думите на Гелфред за чиста монета — каза капитанът, изправи се в стремената и изрева: — Слагайте доспехите!

Заповедта премина по колоната по-бързо от галопиращ кон. Мъже и жени нахлупиха подплатените си подшлемници и нагласиха басинетите върху тях. Войниците винаги яздеха в броня от главата до петите, но само някой новак или твърде нетърпелив оръженосец би носил шлем и бронирани ръкавици. Повечето рицари не ги слагаха, преди да зърнат лицето на врага.

Майкъл донесе островърхия шлем на капитана и го вдигна високо над главата му, за да издърпа хълковия авентейл, който предпазваше врата и се спускаше по раменете му от ръба на шлема. Нагласи го върху подплатената шапка и повдигна забралото, но капитанът му направи знак да спре за миг и издърпа краищата на мустаците си. Много се гордееше с тях, а те отлично прикриваха възрастта му… или по-точно младостта му. Накрая Майкъл нагласи наметката върху нагръдника му, провери катарамите под мишниците му и сложи бронираните ръкавици на ръцете на господаря си една по една, докато капитанът оглеждаше пътя на север.

— Къде е? — попита той Хоб.

— Малко по-нататък. Ще пресечем потока и ще го последваме на запад в гората.

Щом му нахлузи и втората ръкавица, Майкъл откачи меча му за езда и взе дългия боен меч от Тоби, който стоеше изправен между двама им и му го подаваше с развълнувано изражение и бисквита в свободната си ръка. Майкъл му връчи по-късия меч и запаса капитана с бойния, който тежеше над килограм и половина и бе дълъг повече от метър. Тежестта му винаги въздействаше на Червения рицар — подсказваше му, че предстои сериозно начинание.

Той се обърна и се поизправи в стремената, усещайки нарасналата тежест на бронята. Междувременно колоната се беше строила.

— Колко е далеч?

— На една левга от тук. Не, по-малко. Ще стигнем за час — сви рамене Хоб, а ръцете му трепереха.

— Стандартна формация, значи. Щом кажа, тръгвайте! — извика капитанът и се обърна към оръженосеца си. — Дай сигнал със свирката, не с тромпета.

Майкъл го разбра и посегна към сребърната свирка на врата си. Карлъс, огромният тромпетчия и оръжейник на ротата, сви рамене и направи крачка назад. Колоната тръгна, а конете изведнъж станаха нетърпеливи, наостриха уши и вирнаха глави. Кавалерийските потръпваха от вълнение, а по-леките, които носеха стрелците, се заразиха от тях и по-неопитните ездачи с мъка ги удържаха.

Изкачиха един издължен хълм, а после се спуснаха до потока, който бързо клокочеше, набъбнал след двудневния дъжд. Хоб ги поведе сред дърветата и щом стигнаха до границата с Дивото, капитанът успя да забележи, че клоните им са почти голи. Тук-там бяха напъпили, но пролетта не беше навестила северната част на страната и снегът все още белееше върху закътаната страна на по-едрите камъни.

В тези гори видимостта беше много добра… което означаваше, че и него могат да го видят, особено в разкошната му лъсната до блясък броня в бяло, червено и златно.

Води ги напред още половин левга, а колоната се виеше зад гърба му. Хората му вървяха двама по двама, като лесно си проправяха път сред редкия храсталак. Дърветата бяха огромни, а клоните им — дебели, дълги и толкова нависоко, че дори главата на Том Лошия беше далеч под тях.

Внезапно го обзе предчувствие, че ги води в капан. „Представи си това ноктесто чудовище да се вреже в строя, преди хората ти да са успели да слязат от конете и да се подготвят за него!“ — каза си капитанът, вдигна юмрук, за да им направи знак да спрат, разпери ръце — отлично упражнение, когато човек е с доспехи — и ги свали обратно долу. Този жест означаваше „слезте от конете“.

Той самият направи същото, което дълбоко възмути Грендъл. Жребецът обичаше битките и вкуса на пръските гореща кръв в устата си.

„Не и този път“ — помисли си капитанът, а Тоби дойде да поеме шлема му.

— Не се отдалечавай, млади Тоби — приветливо го предупреди господарят му. — Да дойдат всички капрали.

Вече слязъл от коня и напълно спокоен, Майкъл наду свирката. После връчи на капитана късо копие с острие колкото мъжка ръка от едната страна и остър шип от другата. Йеханес, Хюго и Майлъс се приближиха, а броните им почти не звънтяха.

— Гелфред наблюдава звяра, на по-малко от една левга оттук са. Искам колоната да се разпръсне. Удряйте го най-вече по крилата, в слабините — по-нарядко. И всеки рицар да има стрелец зад себе си.

Капитанът се огледа.

— Както обикновено, значи — рече Йеханес с тон, който казваше „Не можа ли това да речеш?“.

— Да, както обикновено. Да го нашарим със стрели и да приключваме.

Сега не беше моментът да спори с Йеханес, който беше най-добрият сред старшите войници, но никак не го харесваше. Огледа се в опит да намери вдъхновение.

— Гората е гъста — заяви Йеханес. — Не е добре за стрелците.

Капитанът вдигна ръка.

— Не забравяйте, че Гелфред и още двама от ловците ни са там — каза той. — Да не вземете и тях да нашарите със стрели.

Последните две трети от колоната се събраха и тръгнаха напред, а после се пръснаха на юг и на север, оформяйки полумесец, дълъг около двеста лакътя. Разпределиха се в три редици — рицарите най-отпред, зад тях — оръженосците, а най-отзад — стрелците. Някои носеха лъкове, дълги близо сто и осемдесет сантиметра, всички имаха арбалети, а някои — рогови лъкове от Изтока.

Капитанът огледа строя и кимна — хората му си знаеха работата. Виждаше Дръзката, която яздеше на север, Том Лошия беше още по-далеч напред. Какво друго им оставаше? Да станат разбойници? Той им даваше цел. „Харесвам ги — помисли си той. — Всичките. Дори Късоносия и Уил Главореза.“ Капитанът се ухили и се зачуди какво ли щеше да излезе от него самия, ако не бе открил това поприще.

— Дайте да си свършим работата — изрече той на глас. Майкъл рязко изсвири, после още веднъж и ротата потегли. Не бяха изминали и двеста крачки, когато от лявата им страна изникна Гелфред и размаха ръце. Капитанът вдигна юмрук и останалите спряха. Една-единствена стрела, пусната от някой изнервен стрелец, изтрака в храсталака на малко повече от метър от ловеца. Той го изгледа свирепо, а Майлъс изсъска:

— Разбери името му. Проклет новак.

Гелфред изтича до капитана.

— Едро е — каза той. — Но не мисля, че търсим него. Не знам как да го опиша, по-различно е. По-голямо. — Той сви рамене. — Може и да греша.

Капитанът обмисли чутото и се загледа в безкрайната гора, където вечнозелените дървета и елшите растяха по-нагъсто от старите дъбове и ясени. Усещаше страшилището. То знаеше, че са тук.

— Ще ни нападне — каза капитанът възможно най-безизразно, за да не предизвика паника. — Пригответе се! — извика той.

Майната ѝ на тишината. Зад него Майкъл задиша по-шумно, а Гелфред, който не носеше броня, зареди арбалета си, влезе в строя и застана до младежа. Капитанът вдигна ръка и спусна забралото си, а то падна пред лицето му с шумно прещракване. Полезрението му се сви до двата издължени прореза на шлема и миниатюрните дупки за дишане, които единствени му осигуряваха предупреждение в случай, че раздвижването идваше отдолу. Дъхът се върна в устата му, по-топъл от въздуха навън. Вътрешността на шлема сякаш се смаляваше и той можеше да вкуси страха си.

Пред цепките на шлема му се нижеха безкрайни гори, които му се сториха още по-мрачни и застинали от преди. Дори вятърът беше замрял. Тишината беше монолитна, без птича песен и жужене на насекоми. Изпод приличния на кучешка муцуна турувийски шлем дишането на Майкъл звучеше като духало в ковачница. „За пръв път му е“ — помисли си капитанът.

Строят се поразбърка, хората смениха местата си — ветераните до един бяха въоръжени с тежки копия или алебарди и пристъпваха неспокойно от крак на крак. Въоръжените с арбалети стрелци се опитваха да се прицелят, а тези с лъковете чакаха да се появи цел, преди да дръпнат тетивата. Никой не би могъл да удържи четиридесет и пет килограмов лък опънат твърде дълго.

Капитанът усещаше страха им. Самият той се потеше в доспехите и когато се раздвижи, към мишниците и слабините му нахлу студен въздух, а горещата пот продължи да се стича по гърба му. Ръцете му бяха ледени. Освен това усещаше напрежение у противника. „Дали и то има нерви? Дали се бои? Дали мисли?“

Птиците бяха замлъкнали, нищо не помръдваше. Капитанът се чудеше дали някой диша.

— Змей! — изкрещя Том Лошия. Влечугото сякаш изригна от дърветата пред капитана — по-високо от боен кон, с дълга тясна муцуна, пълна със закривени назад зъби. Люспите му бяха толкова тъмни, че изглеждаха черни и тъй лъскави, че сякаш бяха намазани с мазнина. Движеше се смайващо бързо, а ужасът, който вдъхваше, беше осезаем — разширяваше се и обгръщаше капитана като сапунен мехур, докато накрая го заля напълно и накара Майкъл да замръзне на мястото си.

Гелфред вдигна арбалета си и стреля. Стрелата улучи нещо, чудовището разтвори паст и пронизително запищя. Гневът му изпълни гората, а ушите на войниците писнаха. Капитанът успя да заеме отбранителна позиция с вдигнато копие и кръстосани ръце, съсредоточил тежестта си назад, върху дясното бедро. Ръцете му трепереха и тежкото острие на копието вибрираше като живо.

Змеят се понесе право към него.

„Винаги така правят.“

За един дълъг миг той се взря в златистожълтите, изпъстрени с кафяви точици очи, успя да зърне вертикалните зеници и усети колко различно е това същество.

Стрелците пуснаха стрелите си. Повечето не улучиха — в паниката се бяха прицелили далеч по-наблизо, отколкото си мислеха… макар и не всички. Чудовището взе последните няколко метра на бегом, а докато атакуваше рехавия строй, изпод мощните му ноктести крака хвърчаха буци пръст. Снишило изпружената си напред глава, то бе насочило муцуна право към гърдите на капитана и мощно плющеше с полуразтворените си крила, за да запази равновесие.

Гелфред вече презареждаше арбалета си, уверен, че капитанът ще успее да го опази жив още няколко секунди. Младият мъж прехвърли тежестта си върху опорния си крак и замахна, отправяйки най-мощния светкавичен удар в репертоара си. Съсичайки въздуха като топор, копието с всичка сила се заби в гърлото на змея, в меката плът точно под челюстта. Ударът бе премерен така, че върхът да опре в челюстта на чудовището, а собствената му инерция да го набоде върху на върха му, така че той да проникне още по-дълбоко, пробождайки врата.

Капитанът разполагаше с по-малко от секунда, за да се наслади на точността на удара си. После муцуната на страшилището го повали по гръб, а копието му остана забито дълбоко в шията му. Плисна кръв, а в опита си да го достигне зъбатата глава се наниза върху оръжието с такава сила, че дори кръстатата ръкохватка не я спря, разкъсвайки допълнително раната. Омразата на змея почти се усещаше — той изпълни зрението му, кръвта му го жулеше като дъжд от киселина, а очите му…

Червения рицар замръзна, а мощните челюсти щракнаха към него. Ръцете му все още стискаха копието. Обзе го страх. Острието обаче се разширяваше в основата си, за да предотврати именно такива моменти и спря главата на змея точно над него. Това му осигури един безценен миг, за да дойде на себе си, да извърне поглед от него и да пресече влиянието му точно когато звярът счупи дръжката на копието, огромната му паст зейна и той се хвърли към него.

Закалената стомана на шлема спря зъбите му. Обгърна го вонята на влечугото — мирис на мърша, студена влажна земя и гореща сяра едновременно. То бясно се мяташе, опитвайки се да разтвори челюсти още по-широко и да налапа главата му, но строшеното копие в гърлото му пречеше. Червения рицар чуваше как извитите зъби оглушително стържат по шлема му, а чудовището ръмжи, за да го накара да вибрира. Опита се да го вдигне във въздуха, а капитанът усети как мускулите във врата му се разтягат и изрева от болка, залавяйки се за остатъка от копието, което бе единствената му опора. Чуваше бойните викове на войниците си — дълбоки или пискливи, в зависимост от човека. Чуваше и пороя от удари, усещаше ги, докато потъваха в плътта на змея.

Той обаче не го изпускаше. Опита се да извърне рязко глава, за да строши врата му, но не успяваше да пробие шлема му със зъби, за да го хване по-здраво. Задушливият му дъх го обгръщаше отвсякъде. Капитанът успя да се изправи на крака и се опита да овладее паниката си, но точно тогава звярът го вдигна във въздуха. Младият мъж сграбчи тежката кама с дясната си ръка — същински стоманен шип с дръжка — изкрещя от страх и гняв и сляпо я заби в главата му. Влечугото го изплю и той падна като камък на замръзналата земя. Изпусна камата, но се претърколи, изправи се, изтегли меча си и замахна, преди вълната от болка да го помете — сечеше ниско, отляво надясно, право в ставата на крака му. Страшилището се извърна и преди капитанът да успее да реагира, зъбатата глава го удари твърде бързо, за да успее да ѝ се изплъзне. Змеят вдигна глава към небето и изрева, но точно тогава Том Лошия заби алебардата си в другото му рамо.

Чудовището се дръпна назад, но това беше грешка — и двата му крака бяха ранени и то залитна. Капитанът се изправи, пренебрегна парещата болка във врата и гърба си, изправи рамене и закрачи право напред, като този път го атакува отстрани. Змеят се извърна, за да размаже Том Лошия, но точно в този миг Йеханес изникна пред него и стовари бойния си чук в гръдната му кост. Муцуната на влечугото бе осеяна с шипове и стрели, от извития му врат стърчаха и още. Докато се обръщаше и получаваше нова рана, главата му за миг остана неподвижна, едно дълго копие се заби в окото му и тялото му се замята. Опашката му премаза един оръженосец, като огъна бронята и строши гърба му.

Сър Хюго с мощен удар строши ребрата на огромното създание, а Джордж Бруз го намушка с копие и го остави в раната, докато вадеше меча си. Лилиар посече другия му крак, а Фолиак му нанесе множество удари. То обаче остана съсредоточено в капитана. Замахна към него, загуби равновесие, изрева и се обърна към Хюго, който току-що го бе ударил отново. Челюстите се сключиха около главата на маршала и шлемът му не издържа — черепът му беше премазан и той умря моментално. Дръзката прескочи обезглавения труп и заби копието си в челюстта на змея, но той я отхвърли с един замах на главата.

Капитанът се метна към него, замахна с меча си и чисто отсече едно от крилата със същата лекота, с която кълцаше фиданките, докато се упражняваше. Когато змеят се завъртя, за да го удари с муцуна, той остана на мястото си, готов да избоде и другото му око, но главата се стовари на земята на метър от него, почти като грамадно куче, което се прекланя пред господаря си и зловещото око проследи движението му.

Червения рицар замахна, звярът рязко отдръпна глава от върха на меча, единственото му крило се разтвори, заблъска хората отдолу като съдрано знаме на Дивото… и замря, раздрано от дузина стрели. Страшилището падна върху трупа на Хюго, но рицарите дълго не спряха да го мушкат. Йеханес отсече главата, Том Лошия — единия му крак при хълбока, а двама оръженосци — другия, при коляното. Дръзката забиваше дългия си меч във всяка става отново и отново, а стрелците не спираха да пускат стрели в неподвижния труп. Всички бяха покрити с кръв — гъста зеленикавокафява кръв, подобна на слуз от вътрешностите на посечено животно, гореща на допир и толкова корозивна, че би повредила и най-здравата броня, ако не я почистеха незабавно.

— Майкъл? — обади се капитанът. Имаше чувството, че са му откъснали главата. Младежът се опита да свали шлема си, не успя и повърна в него. По копието и меча му имаше кръв.

Гелфред зареди арбалета си още веднъж, вперил поглед в мъртвото чудовище. Хората се прегръщаха, смееха се, плачеха, повръщаха или падаха на колене да се молят, а други просто го гледаха безизразно. Змеят изглеждаше някак по-малък. Капитанът със залитане се отдръпна от него, но се овладя и умствено, и физически. Дрехата под бронята му беше подгизнала. Топлината от битката внезапно го напусна, стана му студено. Когато се наведе да вземе камата си, му се зави свят и болката във врата стана толкова силна, че за миг се зачуди дали няма да припадне.

Появи се Йеханес, който изглеждаше… стар.

— Шестима загинали. Уилиам Сладкия ви вика, гърбът му е строшен.

Капитанът измина няколкото метра до мястото, където Уилиам Сладкия, възрастен оръженосец с очукана броня и смачкан нагръдник, лежеше смазан от опашката и задните крака на змея. Кой знае как бе още жив.

— Утрепахме ли го? — със силен акцент изрече той. — Смели ли бяхме? А?

Капитанът коленичи в калта до главата на умиращия.

— Много смели, Уилиам.

— Слава на Бога — рече Уилиам Сладкия. — Боли ме. Довърши ме, а? Капитане?

Капитанът се наведе да го целуне по челото, като в същия миг заби камата си в окото му и държа главата му, докато отмине и последният гърч. После внимателно я положи в калта.

Трябваше му време, за да се изправи на крака. Йеханес се взираше в тялото на Хюго, затиснато под муцуната на звяра. Поклати глава, извърна се и погледна капитана в очите.

— Ама го убихме.

Приведен над отсечената глава, Гелфред напяваше монотонно. Изведнъж проблесна ярка светлина и когато ги погледна, на лицето му бе изписано отвращение. Той се изплю.

— Не е този.

Йеханес също се изплю.

— Дявол го взел, и друг ли има?

Северно от Харндън — Ранълд Лохлан

Ранълд яздеше на север с три коня — един, чието тегло и размер съперничеха на тези на боен жребец и два товарни, по-малкият от които приличаше на най-обикновено пони. Трябваше да стигне навреме. И тъй като трябваше да стигне навреме, яздеше по цял ден и спеше, където завари. Със съжаление подмина приятното великолепие на Лорика и трите ѝ големи странноприемници, но едва минаваше обед и слънцето още беше високо в небето.

Не му се налагаше да лагерува. Когато последните лъчи на слънцето се спуснаха над ливадите и реката на запад, той зави по една пътека и премина по ред прясно наторени ниви, докато стигна до групичка дървета, скупчени на едно било, под което минаваше път. Докато наближаваше, подуши дим и видя огън. Спря конете далеч извън малкия лагер и извика:

— Ехо!

До огъня нямаше никой, а под дърветата беше тъмно, но щом извика, от сенките изникна мъж току до главата на коня му и Ранълд сложи ръка на меча си.

— Спокойно, страннико — каза старецът. Лохлан се отпусна, а конят му се успокои.

— Ще споделя храната си с човек, който би споделил с мен огъня си — каза Ранълд.

Мъжът изръмжа.

— Храна имам предостатъчно. Дойдох тук, за да се уединя, а не за да плещя цяла вечер. — Старецът се ухили — Но, мама му стара, ела да споделиш огъня ми.

Ранълд слезе от коня.

— Ранълд Лохлан — представи се той. Старецът се усмихна, а зъбите му се оказаха изненадващо бели и подредени дори на тази светлина.

— Харолд — каза той. — Хората в този край ми викат Харолд Горския, макар че от години не съм горски.

Той пое юздите на товарния кон и тръгна към дърветата. Хапнаха заек — старецът бе опекъл три, а Лохлан не беше достатъчно невъзпитан, че да попита откъде са. Имаше и вино — хубаво червено вино от Гале и възрастният човек изпи пълна чаша.

— За ваше здраве, благородний сер — каза той с пресилено аристократичен акцент. — Като по-млад често си пълнех търбуха с туй червеното.

Ранълд се излегна върху наметалото си. Внезапно светът му се стори много хубав, но двете купчини листа и двете одеяла до огъня, който уж беше само за един човек, още го тревожеха.

— Подозирам, че си бил войник — каза той.

— През онез години всички бяхме войници, младежо от Хълмовете — каза Харолд и сви рамене. — Но да, стрелец бях, а после главен стрелец. Сетне станах горски, а сега съм просто стар. — Той се облегна на едно дърво. — Студено е за тия мои дърти кости. Ако ми дадеш манерката си, ще я напълня със сайдер и ще го стопля.

Ранълд му я подаде без колебание. Мъжът готвеше в малка медна тенджера и като повечето стари ветерани бе запазил такъмите си в отлично състояние. Откри ги без усилие дори в тъмното — всяко нещо си беше на мястото. Разбърка огъня, накладен от борови клонки и шишарки. Той беше отслабнал доста, откакто опекоха зайците, но въпреки това напитката се загря за нула време.

Ранълд сложи ръка върху ножа си, взе роговата чаша, която му подадоха и рече, без да изпуска от поглед ръцете на стареца:

— Тук е имало още някой.

Харолд не трепна.

— Тъй е — отвърна той.

— Бягаше ли от нещо?

— Може би. А може да е бил просто крепостен, който няма работа в гората. Особено около тебе и значката ти на кралски гвардеец.

Ранълд беше готов да си тръгне.

— Не искам проблеми и няма да създавам такива — каза той, а Харолд видимо се отпусна.

— Е, той няма да се върне, но ще се погрижа чувството да е взаимно. Пийни си още.

Ранълд се зави с наметалото, без да си сваля ботушите и сложи кинжала до себе си. Каквото и да мислеше за стареца, по света имаше много хора, които биха прерязали нечие гърло за три хубави коня.

След малко заспа.

Харндън — Едуард

Тадиъс Пайл забърка рецептата — селитра, въглен и малко сяра. Три към две към едно, както му беше казал алхимикът, който приготвяше сместа за краля.

Чираците му го бяха наобиколили и му носеха инструментите, щом ги поискаше — бронзово чукало, в което да счука въглена на фин прашец и лъжички с различна големина, с които да мери съставките. След като ги разбърка и трите, той изнесе сместа на двора и я докосна със запален фитил. Тя засъска и пламна, а от нея се вдигна дим с миризма на сяра.

— Все едно Сатаната пърди — измърмори синът му Дикън.

Майстор Пайл се върна в работилницата си и приготви още, като внимателно променяше пропорциите, но резултатът беше все един и същ — съскащ пламък.

Младите бяха привикнали със странностите му. Хрумваха му най-различни идеи, които понякога даваха резултат, понякога — не, тъй че те замърмориха, разочаровани, но не и изненадани. Вечерта беше хубава, така че се качиха на покрива на работилницата и пиха бира. Младият Едуард, чиракът, който скоро щеше да бъде повишен в калфа, се загледа в изгряващата луна и се зачуди за какво точно служи горливият прах. Фантазираше си само за оръжия, защото при табелата с прекъснатия кръг изработваха именно това — оръжия.

Албинкърк — сер Джон Крейфърд

Сер Джон тренираше. Възрастта и килограмите не му пречеха да върти меча, било сам, било срещу другите четирима рицари, които все още бяха склонни да му партнират.

Откакто палето мина оттук с чудесно въоръжената си рота, капитанът на Албинкърк бе тренирал три пъти. Гърбът го болеше, китките го боляха, ръцете му направо горяха. Кларксън, най-младият му и най-добър рицар, излезе от обхвата му и вдигна меча си.

— Чудесен замах, сер Джон — рече той, а сер Джон се усмихна под забралото, където нямаше как да го видят. Точно в този момент всички млади мъже му бяха врагове.

— Сер Джон, двама фермери са дошли да ви видят — обади се дежурният сержант Том Гъзоблизеца, както го наричаше сер Джон, пък макар и само зад забралото си. Онзи сякаш не умееше нищо друго, освен да раболепничи.

— Ще ги приема, щом приключа, сержант.

Сер Джон се опита да овладее дишането си.

— Мисля, че ще поискате да ги видите веднага. — Това беше нещо ново, Том Гъзоблизеца никога не оспорваше заповеди. Самият той явно също си го спомни и мъчително преглътна. — Милорд.

„Сигурно е спешно.“ Сер Джон се приближи до най-новия си оръженосец — младият Харолд — който вдигна забралото и свали шлема му. Изведнъж го хвана срам от бронята му — кафява на твърде много места, поне ризницата. Дрехите под нея някога бяха от хубаво кадифе. Кога беше това?

— Почисти ризницата — каза той на Харолд и момчето потръпна, което отлично изразяваше и чувствата на господаря му. — Почисти шлема и ми намери оръжейник. Искам нов гамбезон[14].

— Да, сер Джон.

Момчето не срещна погледа му. Нямаше да му е лесно да влачи доспехите из Долния град.

Сер Джон свали бронираните ръкавици и тръгна през двора към караулната стаичка. Там чакаха двама мъже — заможни, с вълнени палта и хубави панталони, единият облечен в сиво (цветът на местната вълна), а другият — в тъмночервено.

— Джентълмени — кимна той. — Простете, че съм с доспехи.

Мъжът с червеното палто излезе напред.

— Сер Джон? Аз съм Уил Флодън, а това е братовчед ми Джон. Фермите ни са на пътя за Лисен Карак.

Сер Джон се успокои — не бяха дошли да му се оплакват от някой от войниците в гарнизона.

— Слушам ви — бодро каза той.

— Убих ърк, м’лорд — каза онзи, когото наричаха Джон. Гласът му трепереше. Сер Джон беше пътувал доста и добре познаваше и хората, и Дивото.

— О, нима? — изрече той, като инстинктивно се усъмни в чутото.

— Да — отвърна селянинът с отбранителен тон и погледна към братовчед си за подкрепа. — Трима бя’а, мина’аха през нивата ми. — Той обгърна тялото си с ръце. — Единият са юрна към мене, аз хукнах към къщата, награбих секирата и я метнах по него. И те избягаха.

Сер Джон седна твърде рязко — възрастта и бронята не бяха добра комбинация — а Уил Флодън въздъхна.

— Просто му я покажи.

Изглеждаше нетърпелив — фермер, който иска да се върне в земите си.

Още преди да развържат връвта, която стягаше гърлото на торбата, сер Джон знаеше какво ще види в нея, но развързването и обръщането им отне доста време. Онова в торбата се беше залепило за грубото платно.

Докато двамата се пипкаха, той можеше да се самозалъгва, че човекът греши. Беше убил животно, глиган със странна глава или нещо подобно. Преди двадесет години обаче сер Джон и хилядите мъже зад гърба му бяха удържали атаката на десет хиляди ърка и той ги помнеше твърде добре.

— Боже Господи. Йесу и Пресвета Дево, не ни изоставяйте — отрони старецът.

Наистина беше ърк, а отсечена от гъвкавото тяло, хубавата му глава сякаш изглеждаше по-малка и по-зловеща.

— Къде точно стана това? — настоя той, обръщайки гръб на Том Гъзоблизеца, от когото в беда нямаше никаква полза. — Кларксън! Бийте тревога и ми докарайте кмета!

Лисен Карак — Червения рицар

Търпението открай време не беше сред добродетелите на капитана и той припряно кръстосваше из голямата зала на манастира. Нагоре-надолу, нагоре-надолу. Дори гневът му следваше този ритъм, докато се опитваше да се овладее и не успяваше. Предполагаше, че игуменката нарочно го кара да чака. Разбираше мотивите ѝ, осъзнаваше желанието ѝ да го смири и да го изкара от равновесие, но пак беше бесен и това го изкарваше от равновесие.

Постепенно раздразнението премина в скука и той намери време да забележи, че по витражите на високите прозорци тук-там липсват панели — някои бяха заменени с безцветно стъкло, други с рог, трети — с патиниран бронз. Ярката слънчева светлина отвън — първият истински знак, че пролетта наближава — караше наситеното червено и синьо да сияят, но липсващите елементи контрастираха твърде силно на този фон — рогът беше твърде матов, стъклото — прекалено ярко, а металът изглеждаше черен и зловещ.

Капитанът се втренчи в стъклописа, който изобразяваше светеца-покровител на манастира и неговото мъченичество. Скуката и раздразнението обаче надделяха и той пак започна да крачи напред-назад.

Вторият пристъп на скука бе облекчен от влизането на две монахини, облечени в сивите одежди, присъщи на ордена им. Сега обаче носеха сукмани с разголени вратове и навити ръкави. И двете бяха с дебели ръкавици и мургави лица и носеха пръчка, на която бе кацнал орел.

„Орел.“

Двете жени се поклониха любезно на капитана и го оставиха насаме с птицата. Той ги изчака да излязат и едва тогава се приближи. Перата ѝ бяха тъмно златистокафяви, нашарени с по-светли пръски, което означаваше, че е напълно пораснала.

— Май си доста възрастен, а, старче? — каза ѝ той, а орелът обърна закачулената си глава по посока гласа му, разтвори клюн и изграчи с глас, достатъчно мощен да командва армии. По ремъците му нямаше никаква украса и това учуди капитана, който бе израснал в компанията на ценни птици и очакваше да види бродерия и позлата. Това беше ферландски орел и струваше… струваше колкото бялата му юзда, а тя си беше скъпичка.

Хищникът бе голям колкото целия му торс, по-едър от всяка птица, която баща му (при мисълта за който капитанът презрително изкриви устни) някога беше притежавал. Орелът отново изграчи, а младият мъж скръсти ръце. Само глупак би освободил чужда птица, особено ако е достатъчно голяма да го изяде, но пръстите го сърбяха да я вземе в ръце, да усети тежестта ѝ. Можеше ли въобще да се справи с нея?

След още известно време вече не можеше да се сдържи. Сложи си ръкавиците и прокара пръсти по ноктите на орела, а той послушно се настани на китката му. Тежеше повече от бойна секира. Ръката на капитана се смъкна надолу и му костваше усилие да вдигне птицата, за да я сложи обратно на стойката ѝ.

Когато единият ѝ крак беше здраво стъпил на обвитата с еленова кожа пръчка, тя извърна покритата си глава към него, сякаш го виждаше съвсем ясно и стегна пръстите на другия около ръката му, впивайки нокти в плътта му. Той изохка, а орелът се настани на стойката и се обърна към него, като изграчи с явно удоволствие.

По маншета на ръкавицата му се стичаше кръв. Капитанът изгледа птицата и изрече:

— Копеле.

После отново закрачи из залата, като държа лявата си ръка с дясната в продължение на поне двадесет тигела.

Третият му пристъп на скука бе прекъснат от книгите. Когато влезе тук за пръв път ги огледа съвсем разсеяно, а после ги пренебрегна напълно. Както можеше да се очаква, бяха добре изработени и великолепно изписани, пълни с илюстрации и обилна позлата. За съжаление и двете бяха антологии за живота на светците — тема, която въобще не го вълнуваше. Скуката му обаче надделя.

Книгата най-отляво, под прозореца на свети Мавриций, бе великолепно изработена, а илюстрациите на света Катерина — богати и подробни. Капитанът се засмя, чудейки се какъв ли прелестен модел е изпълвал ума на монаха — или може би на монахинята — докато художникът тъй внимателно е изобразявал контурите на плътта. Лицето на света Екатерина не изразяваше страдание, а по-скоро екстаз…

Той се засмя и премина към другата книга, в която се говореше за живота на благочестивите.

Онова, което го порази най-напред, беше ниското ниво на Стария език. Илюстрациите бяха прекрасни — на първата страница имаше изображение на художника, седнал на висок стол, с позлатена четка в ръка. Рисунъкът беше толкова изпипан, че се виждаше дори страницата, по която работеше творецът — същата тази корица.

Капитанът въздъхна дълбоко, изпълнен с възхищение и към добре свършената работа, и към хумора в нея. После започна да чете. Прелисти страницата и си представи какво би казала скъпата му Пруденция за варварския начин, по който авторът си служеше със Стария език. Почти виждаше как старата монахиня размахва пръст в зимната градина на майка му и поклати глава. Тогава вратата към личните покои на игуменката се разтвори и свещеникът бързо мина край него със сключени ръце и сковано лице. Изглеждаше вбесен.

Зад него игуменката подигравателно се изсмя.

— Сигурна бях, че ще откриете нашата книга — каза тя, като го погледна добронамерено, а после посочи птицата. — Както и моя Пърсивал.

— Не ми е ясно с какво един толкова безобразен ръкопис е заслужил такъв художник — каза той и прелисти нова страница. — А що се отнася до птицата, ако е ваша, значи сте по-смела, отколкото си мислех.

— Дали? — попита тя. — Имам го от много години. — Тя нежно погледна кацналия на стойката орел. — Наистина ли не разбирате защо книгата е така богато украсена? — Въпросът бе зададен с усмивка, която ясно му подсказа, че тук има някаква тайна. — Нали знаете, че имаме библиотека, капитане? Смятам, че бихме могли да се покажем достатъчно гостоприемни, за да ви позволим да я видите. Разполагаме с повече от петдесет тома.

Той се поклони.

— Ще се възмутите ли, ако ви уверя, че изпитвам твърде слаб интерес към „Житието на светците“?

Тя сви рамене.

— Продължавайте да се перчите, атеистче. Благият Йесу тъй или иначе ви обича. — Тя криво се усмихна. — Съжалявам, цяла сутрин бих си разменяла остроумия с вас, но домът ми е в беда. Да минем по същество. — Тя му посочи една табуретка. — Все още не сте свалили доспехите си.

— Ловът не е приключил — каза той и кръстоса крак връз крак.

— Нали убихте чудовището? Не мислете, че не сме ви благодарни. Всъщност съжалявам за тона си по-рано, особено като знам, че сте изгубили човек, на когото толкова държите, а и бяхте тъй ефективни. — Игуменката сви рамене. — Свършихте си работата преди да започне новият месец… и преди моят панаир да разтвори врати.

Той я изгледа кисело.

— Милейди, ще ми се да заслужа похвалите ви, а и малко неща биха ми доставили по-голямо удоволствие от това да изслушам извинението ви. — Капитанът сви рамене. — Само че и аз не съм дошъл да си разменяме остроумия. Помислих, че ме карате да чакам, за да ме научите на смирение.

Тя сведе поглед към ръцете си.

— То би ви било от полза, млади човече, но за съжаление имам други грижи, иначе щях да ви науча на добри обноски. Защо казахте, че не заслужавате похвалите ми?

— Наистина посякохме чудовище, но не онова, убило сестра Хавизия.

Челюстта ѝ изскочи напред — тик, който не беше виждал досега.

— Ще приема, че си имате свои начини да разберете това. Простете недоверието ми, но две чудовища ли има? Помня думите ви, че врагът не ловува сам толкова далече от Дивото, но, капитане, вие положително знаете, че то вече не е толкова далеч от нас.

Прииска му се табуретката да имаше облегалка. Прииска му се Хюго да беше жив, за да не му се налага да се занимава с дисциплинарните проблеми, които до днес бяха негова работа.

— Може ли чаша вино? — попита той.

Игуменката почука по пода с жезъла си и Амичия влезе, преклонила поглед. Игуменката ѝ се усмихна.

— Вино за капитана, мила моя. И не вдигай очи, ако обичаш. Добро момиче.

Амичия отново се изниза през вратата.

— Ловецът ми е херметист, с разрешително от епископа на Лорика — обясни той.

Тя махна с ръка.

— Ортодоксалността на херметизма надхвърля ниския ми интелект. Знаете ли, че когато бях малка, ни беше забранено да използваме високия стил на Стария език за друго, освен да четем „Житието на светците“? Веднъж свещеникът ме наказа, защото прочетох няколко думи върху една надгробна плоча в замъка на баща ми. — Тя въздъхна. — Значи владеете Стария език?

— И високия, и ниския стил — отвърна той.

— Така и предполагах… В цялото кралство едва ли има много рицари, които да владеят високия стил.

Тя тръсна глава, сякаш за да пропъди умората. Амичия се върна, поднесе вино на капитана и се отдръпна, без да вдигне очи — много изискано представление. На лицето ѝ отново беше изписано онова особено изражение — гняв и веселие, търпение и раздразнение, всички събрани в ъгълчето на устата ѝ. През това време възрастната жена бе поела Пърсивал на китката си, галеше перата му и му гукаше. Макар че облегалката на трона ѝ помагаше да поддържа грамадния орел, силата ѝ впечатли капитана. „Сигурно е поне на шестдесет“ — помисли си той.

В игуменката имаше нещо особено — и в нея, и в Амичия. Не беше роднинска връзка; едва ли съществуваха две по-различни жени, по-възрастната — с елфическа красота и фини кости, а по-младата — по-висока, по-тежко сложена, със силни ръце и широки рамене.

Той все още се взираше в Амичия, когато тоягата на игуменката изтрополи по пода. Думата „херметист“ се затъркаля из заетото съзнание на капитана и се сви в ъгълчето на моминските устни.

— Да кажем, че ви вярвам. Какво ви каза ловецът ви? — настоя игуменката.

Капитанът въздъхна.

— Че сме убили друго чудовище. Милейди, само велик маг или шарлатанин би могъл да ни каже защо врагът действа така. Може би едното чудовище е повикало и други, може би са цяло гнездо. Гелфред обаче ме увери, че следите, оставени от убиеца на сестра Хавизия, не са същите като тези на звяра, който убихме. Хората ми са изтощени, всички до един. Ще им трябва поне ден, за да дойдат на себе си. Изгубиха доблестен водач, човек, когото всички уважаваха, така че съжалявам, но няма да бъдем особено агресивни в следващите няколко дни.

Той сви рамене, а игуменката дълго го наблюдава. Накрая скръсти ръце върху жезъла и отпусна брадичка на дланите си.

— Мислите, че не разбирам — каза тя и повдигна рамене. — Разбирам. И не вярвам, че се опитвате да ме измамите.

Капитанът не знаеше как да реагира на това.

— Нека ви разкажа за най-належащите ми грижи — рече тя. — Панаирът започва след седем дни. Първата седмица ще се продават само местни стоки. През втората по реката ще дойдат търговци от Харндън, за да купят излишъка ни от вълна и зърно. През втората и третата идват лодкарите от блатата. Тогава започва истинската търговия и хората ми и мостът трябва да бъдат в пълна безопасност. Знаете ли защо тук има крепост? — попита тя.

Капитанът се усмихна.

— Разбира се — отвърна той. — Крепостта е построена само за да гарантира сигурността на моста.

— Да — призна тя, — а аз проявих небрежност в поддръжката на гарнизона. Простете откровеността на една старица, но войниците и монахините не са естествени приятели. А тези нападения… Удържам територията си с гарнизон и войници, но не разполагам с достатъчно хора. Кралят ще изпрати рицар да раздаде правосъдие на панаира и много ме е страх, че той ще разбере как скъперничеството ми е поставило тези земи в опасност.

— Нужен съм ви за нещо повече от лов на чудовища — каза той.

— Да. Искам да купя услугите ви за лятото и се чудя дали една дузина от хората ви — дори стрелците — биха останали, след като си тръгнете. Мъже, които в противен случай бихте освободили поради преклонна възраст или пък такива, които са били ранени. — Игуменката сви рамене. — Дори не зная как да намеря войници за нов гарнизон. Албинкърк беше хубав град, навремето там имаше подходящи мъже, но сега няма.

Тя си пое дълбоко въздух, а капитанът кимна.

— Ще го обмисля. И тъй като си говорим открито, няма да се преструвам, че ротата ми не се нуждае от постоянна работа. И аз бих искал да вербувам нови хора. Имам нужда от хора. — Той се замисли за миг. — Желаете ли и жени?

— Жени ли? — попита игуменката.

— Имам жени — стрелци, рицари. — Той се усмихна на възмущението ѝ. — Не е толкова необичайно, колкото някога. Отвъд морето, на континента, вече е почти нормално.

Тя поклати глава.

— По-скоро не. Що за жени са това? Повлекани и курви, научени да се бият? Едва ли са подходяща компания за религиозни жени.

— Имате право, милейди. Сигурен съм, че са далеч по-неподходяща компания от типа мъже, които се занимават с наемническа работа.

Той се облегна назад и изпъна крака, за да облекчи напрежението в кръста си. Погледите им се срещнаха, както се сключват два остри меча.

Тя сви рамене.

— С вас не сме съперници. Починете си, ако имате нужда и обмислете предложението ми. Имате ли нужда от заупокойна служба за загиналите?

Той за пръв път си позволи да изпита топло чувство към игуменката.

— Ще ви бъдем много благодарни.

— Значи хората ви не отхвърлят Бога като вас? — попита тя.

— Даже напротив. — Той се изправи. — Войниците са склонни към носталгични глупости колкото и всеки друг, дори повече. — Той трепна. — Простете, милейди, грубо отвърнах на любезното ви предложение. Нямаме свещеник. Каквото и да е мнението ви за мен, сер Хюго беше благородник от добро семейство, който умря за вярата си. Заупокойната служба би била много мил жест от ваша страна и вероятно ще спомогне хората ми да се държат прилично… хмм. — Той поклати глава. — Благодаря ви за предложението.

— Много сте мил, когато тъй несръчно се опитвате да се държите възпитано — рече тя и също се изправи. — Ще се разбираме много добре, сер капитан. Надявам се да ми простите, ако отговоря на явната ви липса на уважение към религията ми с опит да ви привлека към нея. Каквото и да ви е било сторено, направил го е не Йесу, а хората.

Той се поклони.

— Ето тук грешите, милейди.

Той посегна към протегната ѝ за целувка ръка, но дяволчето в него не се стърпя и я обърна, за да целуне дланта, като любовник.

— Такова момченце сте — каза игуменката, видимо доволна и развеселена. — Доста палаво момченце. Службата ще бъде тази вечер, в параклиса.

— Нима ще допуснете ротата ми в крепостта? — попита той.

— Тъй като възнамерявам да ви наема като гарнизон — отвърна тя, — с времето ще се наложи да ви допусна вътре.

— Рязко сменяте посоката, милейди — каза той, а игуменката кимна и решително тръгна към вътрешната врата на манастира.

— Така е — отвърна тя и му направи реверанс със съвършено изправен гръб. — Сега вече разбирам някои неща.

Той протегна ръка и я спря.

— Казахте, че Дивото е по-близо от преди. Известно време не бях тук, как точно е по-близо?

Тя шумно издиша.

— Разполагаме с двадесет ферми, отвоювани от дърветата. Сега тук живеят повече хора, отколкото когато бях послушница… повече семейства. И все пак… Когато бях млада, благородниците ходеха на лов в Дивото, а Аднаканарите бяха мечтата на всеки рицар. Дружините им отсядаха в къщата за гости на манастира. — Тя хвърли поглед през прозореца. — Границата с Дивото беше на повече от петдесет левги на север и на запад от тук и макар че гората беше гъста, там живееха хора, на които можеше да се има доверие. — Тя срещна погледа му. — Сега границата е моята крепост, както по времето на дядо ми.

Той поклати глава.

— Стената е на двеста левги от тук. Това е много на запад.

Игуменката повдигна рамене.

— Дивото обаче не е там. Кралят трябваше да го отблъсне обратно до Стената — уморено изрече тя, — но както разбирам, младата му жена му отнема цялото време.

Капитанът се ухили и смени темата.

— Кажете ми каква е тази книга — помоли той, а тя отвърна на усмивката му.

— Ще ви оставя да се насладите на удоволствието сам да разгадаете това. Не бих желала да ви го отнема.

— Вие сте една ужасна старица — каза той.

— А, започвате да ме опознавате, месир — усмихна се тя, като явно флиртуваше, а после замлъкна за миг. — Капитане, реших да споделя нещо с вас — без колебание заяви игуменката. — За сестра Хавизия.

Той не помръдна.

— Тя ми каза, че сред нас има предател. И че ще го изобличи. Аз трябваше да бъда във фермата онзи ден, но тя настоя да отиде на мое място. — Възрастната жена извърна поглед. — Боя се, че чудовището е било там заради мен.

— Или смелата сестра е изобличила предателя и е платила с живота си. Или пък той вече е знаел за нейните намерения и ѝ е заложил капан. — Капитанът не се беше бръснал от дни и разсеяно се почеса по брадичката. — Кой е наясно с решенията и плановете ви, милейди?

Тя се облегна назад и тревожно тропна с жезъла си. Очите им се срещнаха.

— Аз съм на ваша страна — каза той, докато игуменката се опитваше да преглътне сълзите си.

— Това са моите хора — каза тя, прехапа устна и тръсна глава, а гънките на пребрадката ѝ се развълнуваха. — Вижте, не съм ученичка. Трябва да помисля и да прегледам бележките си. Сестра Майрам е моят викарий и ѝ имам пълно доверие. През повечето време ми прислужва отец Хенри. Сестра Майрам има достъп до всичко в крепостта и познава повечето от мислите ми. Джон льо Баи е мой представител в селата, както и сенешал на краля. Ще уредя да се срещнете с всички тях.

— И с Амичия — каза тихо капитанът.

— Да. Тя също целодневно ми прислужва. — Игуменката се втренчи в капитана. — Двете с Хавизия не бяха приятелки.

— Защо? — попита той.

— Хавизия беше от благородно потекло. Имаше голяма сила.

Игуменката погледна през прозореца, а птицата се размърда, усетила движението ѝ.

— Моля ви, върнете го на стойката му — каза тя, а рицарят пое огромната птица и я премести на пръчката.

— Това положително е кралска птица.

— Едно време имах приятел, близък на краля — отвърна игуменката и изкриви устни.

— А Амичия не е от благородно потекло, така ли? — настоя той, а възрастната жена посрещна погледа му и се изправи.

— Ще ви оставя сам да разпитате за това. Нямам желание да клюкарствам за собствените си хора.

— Ядосах ви — каза рицарят.

— Месир, изчадия от Дивото убиват хората ми, един от тях е предател и ми се налага да плащам на наемници, за да ме защитят. Днес всичко ме ядосва.

Игуменката отвори вратата, той мерна Амичия, а после двете крила се затвориха зад гърба ѝ. Възползвайки се от неочаквания миг уединение, капитанът се приближи към книгата, поставена под стъклописа с Йоан Кръстител и запрелиства страниците, търсейки историята му.

Изказът беше болезнено неграмотен, скован и несръчен, сякаш някоя ученичка бе превела текста на готски, а после — отново на Стария език, допускайки ужасни грешки и в двете посоки. Калиграфията обаче беше почти нечовешка в съвършенството си. За десет страници не намери и едно петънце. Кой се беше трудил толкова върху такава ужасна книга? Тайната ѝ се сля с онази, която се криеше в ъгълчето на свъсените устни на Амичия и той започна да оглежда по-внимателно разкошните илюстрации.

Срещу житието на свети Патерний имаше сложна илюстрация на самия светец, облечен в роба в червено, бяло и златно. Мантията му бе богато украсена, в едната си ръка държеше кръст, а в другата — алембик вместо сфера. В двата съда на алембика имаше миниатюрни мъж и жена…

Капитанът се вгледа отново в Стария език и се опита да открие връзката… Ерес ли беше това?

Той се изправи и затвори пергаментовата корица. „Ересите не са моя работа.“ Освен това, каквото и да представляваше онази самодоволна старица, със сигурност не беше таен еретик. Капитанът бавно пресече залата, сабатоните му леко звънтяха по пода, а умът му все още бе зает с книгата. „Права беше, дявол я взел“ — каза си той.

На север — златната мечка

Мечката-майка плува, докато не ѝ останаха сили, а после лежа цял ден, премръзнала и изтощена от отчаяние и загуба на кръв. Мечето я подуши и настоя да го нахрани, така че тя се насили да се раздвижи и да му намери нещо. Уби една овца в полето и след като хапнаха, откри редица кошери на една друга поляна и двете изядоха цялата колония — осем кошера — докато накрая станаха целите лепкави и се замаяха от захарта. Тя наложи с мед раните, оставени от меча. Хората се раждаха без нокти, но онези, които си изработваха, бяха много по-смъртоносни от всичко, което можеше да им даде Дивото.

Тя пя на дъщеря си, повтаряйки името ѝ, а мечето заскимтя като животно. Когато Лилия се почувства по-силна, отново тръгнаха на север. През нощта тя подуши гнойта в раните си, облиза я и вкусът беше лош. Опита се да мисли за по-щастливи дни — за партньора си Ръсет и за бърлогата на майка ѝ в далечните планини. Робството ѝ обаче продължи твърде дълго и нещо в нея бе помръкнало. Зачуди се дали раната ѝ е смъртоносна. Дали воинът бе намазал с отрова своя нокът?

Полежаха още ден и тя хвана риба — не разпозна каква, но имаше вкус на сол. Тя знаеше, че големият Океан е солен — може би в реката идваха риби от него. Лесно се ловяха, дори от ранена мечка.

На края на друга поляна се натъкнаха на още кошери, но разгневеният човешки пазач започна да стреля по тях от каменната си къща. Не успя да ги улучи и те избягаха. Тя въобще не знаеше къде се намира, но душата ѝ казваше да върви на север. А и реката извираше от дома ѝ, можеше да усети вкуса на ледения извор. Така че продължи натам.

Големият северен път — Джералд Рандъм

Джералд Рандъм, търговецът-авантюрист от Харндън, се обърна назад и огледа фургоните зад себе си със същото задоволство, с което капитан оглежда ротата си, а абат — монасите си. Беше събрал двадесет и два, все негови, всичките боядисани в цветовете на ливреята му — червено и бяло. Спиците на големите колкото човек колела бяха бели, обръчите — червени, стените — бели с червен ръб, а панелите им — изрисувани със сцени от Страстите Христови, като всичко това дължеше на извънредно талантливия си шурей. Беше добра реклама, показваше, че е религиозен и гарантираше, че каруцарите му винаги ще се подреждат един зад друг, както е редно — всеки, дори неграмотните, знае, че Йесу е бил бичуван от стражите, а след това е трябвало да носи кръста си към Голгота.

Разполагаше с шестдесет добри мъже, повечето търговци и тъкачи, но измежду тях се намираха и калфи-златари и цяла дузина ножари, както и няколко ковачи и група бакали, всичките въоръжени и с доспехи, както се очакваше от успели хора като тях. Имаше и десет професионални войника, които бе наел лично и сега изпълняваше ролята на техен капитан — бяха все добри мъже, до един кралски хора.

Джералд Рандъм също беше служил на Негово величество — на север, във войната с Дивото. Сега водеше богат керван към големия панаир в Лисен Карак и беше негов командир, основен инвеститор и собственик на повечето фургони. Сигурен беше, че неговият керван ще бъде най-големият на пътя и най-впечатляващият на панаира.

Жена му Анджела захлупи ръката му с бялата си длан.

— Май мислиш, че фургоните ти са по-красиви от мен — каза тя. Искаше му се да го беше изрекла с повечко хумор, но поне имаше някакъв.

Джералд я целуна.

— Още имам време да ви опровергая, милейди — отвърна той.

— Не може бъдещият кмет да се вози с жена си в спалния фургон, докато великолепният му северен керван го чака! — рече тя и поглади ръката му през дебелото вълнено палто. — Не се притеснявай, съпруже, аз ще се оправя.

Гилбърт, най-старият и надежден на вид от наемниците, се приближи с походка, изразяваща и почит, и самоувереност. Той кимна — компромис между поклон и отказ да признае авторитета му. Рандъм го разбра така: „Служил съм и на лордове, и на краля и макар че си ми командир, ти не си един от тях.“

Търговецът кимна.

— Огледах целия керван — заяви Гилбърт, — и ми трябват още шестима души.

Рандъм се обърна към фургоните — неговите собствени и тези на златарите, ножарите и тъкачите. Най-отзад беше каручката на чуждоземния търговец, майстор Хадън, който седеше до възрастния си чирак Ейдъл. Общо четиридесет и четири фургона.

— Даже с ножарите? — каза той и задържа жена си при себе си, като я хвана за ръката, когато се опита да се отдалечи.

Гилбърт сви рамене.

— Не се съмнявам, че си разбират от работата — рече той.

Надниците на още шестима мъже, служили при краля, щяха да му струват горе-долу колкото печалбата от цял един фургон. И за съжаление не можеше да подели цената им с другите търговци, които вече си бяха платили, при това скъпо и прескъпо, за да бъдат част от кервана. Да не говорим, че беше служил на север. Знаеше какви са рисковете, а те бяха сериозни и всяка година ставаха все по-сериозни, макар че никой не искаше да говори за това. Рандъм погледна жена си, докато обмисляше дали да разреши на Гилбърт да наеме още двама души.

Той обичаше Анджела. Да облекчи тревогата, изписана на лицето ѝ, му се стори далеч по-важно от цената на един фургон. А и колко щеше да спечели, ако керванът му бъдеше ограбен и разпръснат?

— Имаш ли приятел? Някой, когото да можеш да повикаш веднага? — попита той, а Гилбърт се ухили. За пръв път виждаше наемника да се смее и усмивката се оказа изненадващо човешка и приятна.

— Да — отвърна той. — Не му върви напоследък, тъй че ще ми дължи услуга. И е добър човек, имате думата ми.

— Най-добре направо да наемем шестима. Осмина, ако можем да намерим толкова. Тревожа се, така че предпочитам да бъдем в безопасност. Парите не са всичко — каза той, докато гледаше жена си в очите, а тя въздъхна с облекчение. Току-що бяха избегнали някаква ужасна съдба.

Той дълго я прегръща, докато чираците и калфите стояха настрана, а когато Гилбърт каза, че ще му трябва един час да осигури доспехи за новите си попълнения (което значеше, че те бяха заложили своите и трябваше да ги откупят), Рандъм взе ръката ѝ и я отведе горе. Тъй като имаше толкова много неща, които бяха по-важни от парите.

Слънцето още беше високо в пролетното небе, когато четиридесет и пет фургона, двеста и десет мъже, осемнадесет войника и един търговец-капитан потеглиха на север към панаира. Рандъм знаеше, че това е деветият керван, минаващ по големия северен път — трябваше им най-много време да се съберат, което означаваше, че ще пристигнат последни при зърнените запаси на Лисен Карак. Той обаче разполагаше със стока и фургони, достатъчни да купи толкова много зърно, че не вярваше да излезе на загуба, а и си имаше една тайна — търговска тайна — която щеше да му помогне да си осигури най-голямата печалба в историята на града.

В това имаше известен риск, но (колкото и непривично да беше това за човек на парите, както го наричаха господарите) Джералд Рандъм обичаше риска така, както другите мъже обичат парите, мечовете или жените. Затова нагласи меча на единия си хълбок, а камата на другия, хвана кръглия, достоен за благородник щит и се усмихна. Без значение дали щеше да спечели, или да загуби, той обичаше този момент. Началото. Хвърлянето на зара, зората на приключението.

Вдигна ръка, чу отговорите на хората, прати двама наемници напред и отново я отпусна.

— Да тръгваме! — извика той.

Камшиците заплющяха, животните потеглиха, мъжете се сбогуваха с любимите, съпругите, децата и гневните си кредитори и големият керван се затъркаля на скърцащите си колела, огласян от звънтене на юзди и изпълнен с аромат на прясна боя.

В това време Анджела Рандъм коленичи пред иконата на Девата и се разплака, а сълзите ѝ бяха също толкова горещи, колкото страстта ѝ час по-рано.

Лисен Карак — Червения рицар

В битката със змея загинаха седем души. Труповете бяха увити в най-обикновено бяло платно (според традицията в ордена на свети Тома) и издаваха неприятна сладникава миризма — отчасти заради разложението, отчасти заради твърде щедрата употреба на сладки билки. В кандилата, които висяха в центъра на параклиса, гореше горчива смирна.

В нефа[15] се бяха събрали всичките му хора и нервно пристъпваха от крак на крак, сякаш пред тях бе изникнал неочакван враг. Не носеха доспехи, нито оръжия и някои от тях бяха ужасно облечени, немалко с гамбезоните и ризниците си, защото нямаха палта. Поне един от тях беше бос и засрамен. Капитанът носеше най-обикновени черни прилепнали панталони и къс жупон, толкова тесен, че не можеше да се наведе — това беше последната му прилична дреха от континента. Единственото, което издаваше ранга му, беше рицарският колан от златни и бронзови плочки.

Видната им немотия ярко контрастираше с разкоша в параклиса, дори с олтарите и кръстовете, обагрени в лилаво по случай Велики пости. Или може би най-вече с тях, защото празничният пурпур бе тъй ярък. Само дето щом се доближи, капитанът зърна ръба на една мощехранителница, който се подаваше изпод копринения саван. Позлатата беше стара и олющена, дървото — напукано. Във всички свещници, освен в канделабрата на олтара, гореше лой, а не восък и острата миризма на горяща мазнина надделяваше над сладникаво-горчивата.

Капитанът забеляза, че Дръзката носи рокля с фуста. Не я беше виждал облечена като жена още от първите дни след постъпването ѝ в ротата. Роклята беше изискана, от чуждоземно червеникавокехлибарено кадифе, малко поизбеляла, с кръпка с формата на диамант на дясната гръд.

„Там е била значката ѝ на курва“ — помисли си той, мрачно се вторачи в разпънатата над олтара фигура и приятното му замислено настроение отиде по дяволите. „Ако има Бог, как може да допуска толкова много страдание и да заслужава благодарности за това?“

Капитанът изсумтя, а хората му паднаха на колене, докато свещеникът, отец Хенри, вдигна осветената нафора. Докато изпълняваше ритуала, който превръщаше хляба в свещеното тяло на Христа, Червения рицар не го изпускаше от очи. Макар и заобиколен от скърбящата рота, той не можа да не се усмихне презрително. Беше толкова глупаво. Зачуди се дали кльощавият свещеник вярва и една дума от онова, което приказва и вяло се запита дали самотата в свят, населен само с жени, не го е подлудила, или вместо това го разяжда похот. Много от сестрите бяха доста хубавички, а като войник капитанът знаеше, че красотата е в очите на онзи, който гледа и е правопропорционална на времето, изминало от последната изгора насам. Като стана дума за това…

Точно тогава той случайно хвана погледа на Амичия. Не я гледаше — съвсем умишлено не я гледаше, за да не изглежда слаб, омагьосан, глупав, доминантен, суетен… Списъкът с начини, по които не искаше да изглежда, беше много дълъг.

Острият ѝ поглед казваше „Не бъди грубиян — коленичи“ толкова ясно, че той сякаш чуваше думите. Накрая коленичи. Права беше — добрите маниери струваха повече от набожното ломотене. Ако това бе имала предвид. Ако изобщо го беше погледнала.

До него Майкъл се раздвижи и рискува да му хвърли един поглед. Капитанът виждаше, че оръженосецът се усмихва. Зад него сер Майлъс също се опитваше да скрие усмивката си.

„Искат да вярвам. Защото неверието ми застрашава вярата им, а се нуждаят от утеха.“

Службата продължи, а слънцето хвърли последните си почти хоризонтални лъчи през стъклописите, посипвайки белите савани на мъртвите с ярка разноцветна светлина.

Dies iræ! Dies illa

Solvet sæclum in favilla,

Teste David cum Sibylla![16]

Цветната светлина се усили и войниците ахнаха, когато блясъкът на славата се разля върху телата.

Tuba, mirum spargens sonum

Per sepulchra regionum,

Coget omnes ante thronum.[17]

„От светлината е, суеверни глупаци такива!“

Прииска му се да го изкрещи, но благоговението му по нищо не отстъпваше на тяхното. Пулсът му се ускори.

„Службата е в този час, за да могат да използват слънцето и тези прозорци — помисли си капитанът, — макар че би било много трудно да измерят точно колко трае, за да го постигнат — призна той. — А и слънцето едва ли често грее под този ъгъл.“

Дори свещеникът удивено заекваше. До него Майкъл ридаеше и не беше единствен. Дръзката плачеше, Том Лошия също, като през сълзи повтаряше „Deo gratias“[18] отново и отново, а дрезгавият му глас бе пълната противоположност на нейния.

Когато всичко свърши, рицарите сложиха телата на носилки от копия, изнесоха ги от параклиса и тръгнаха надолу по хълма, за да ги погребат в осветената земя до светилището при моста. Сер Майлъс дойде при капитана, сложи ръка на рамото му — рядко си позволяваше такава фамилиарност — и кимна. Очите му бяха зачервени.

— Знам какво ви струва това — каза той. — Благодаря ви.

Йеханес изръмжа, кимна и обърса очи с опакото на ръкава си. Изплю се и накрая срещна погледа му.

— Благодаря — изрече той, а капитанът само поклати глава.

— И все пак трябва да ги погребем — каза той. — Все още са мъртви.

Процесията се изниза през портите на параклиса, водена от свещеника, но в центъра на всичко беше игуменката, сега облечена в строга дреха от скъп черен плат, украсена с блестящ кръст от черен оникс и бяло злато. Тя му кимна и той учтиво се поклони. Съвършенството на черните ѝ одежди и осемвърхия кръст контрастираше с твърде широкото тъмнокафяво расо, обгърнало по мъртвешки мършавото тяло на свещеника, а докато минаваше край него, капитанът подуши вонящия му дъх. Не беше особено чистоплътен и в сравнение с тази на жените миризмата му беше умопомрачителна.

Монахините тръгнаха след своята игуменка. Целият метох бе присъствал на службата — над шейсет монахини, съвсем еднакви в каменносивите си одежди с осемвърхия кръст на ордена им. Зад тях вървяха послушниците — още шейсет жени в по-бледо сиво, някои с по-светски скроени раса, които подчертаваха фигурите им, а други — с по-традиционни. Всички бяха облечени в сиво и се спускаше мрак, но капитанът лесно зърна Амичия. Извърна глава точно навреме, за да види как един стрелец, когото наричаха Сим Долния, подсвирва и прави мръсен жест. Капитанът внезапно усети, че светът отново е както преди и се усмихна.

— Запиши името на онзи — каза той на Йеханес. — Десет удара с камшик за неуважение.

— Да, милорд.

Маршал Йеханес хвана онзи за яката преди капитанът да успее да си поеме дъх. Сим Долния — на деветнадесет, без никакви приятели-жени — дори не трепна. Знаеше, че е направил нещо нередно.

— Аз само… — започна той, но видя изражението на капитана. — Тъй вярно, капитане.

Очите на капитана обаче откриха Амичия, а мислите му литнаха другаде.

Вечерта почиваха, а за войниците „почивка“ означава „вино“. Еймис Хоб все още беше на легло, а Дауд Червения, който слагаше пера на стрелите, призна, че „му е зле“ — на езика на ротата това означаваше, че го мъчи такъв махмурлук, че може да не се представи добре в боя. В повечето случаи такъв махмурлук се наказваше, но денят, в който бяха погребали седем души, не беше между тях.

Лагерът си имаше подвижна механа, собственост на главния кръчмар — търговец, платил солена сума, за да ги съпровожда с фургоните си и да обира надниците им, когато имаше какво да харчат. Купуваше вино и бира от магазините в крепостта и от града в подножието на Лисен Карак — четири улици, пълни със спретнати каменни къщички и магазинчета, сгушени в по-ниските стени и наречени „Долният град“. Той обаче беше отворен и за ротата, а в кръчмата, известна по тези места като „Великото слънце“, сервираха както в голямата зала, така и на двора. Търговията им вървеше, за четири часа продадоха бира колкото за една година. Занаятчиите заключиха децата си.

Не това тревожеше капитана, а фактът, че Гелфред смяташе отново да отиде в гората сам, докато той самият нямаше намерение да рискува живота на най-ценния си човек без защита. С каквато не разполагаше.

Ловецът стоеше пред палатката си в слабия дъждец, увит в пелерина три четвърти, с високи ботуши и дебела вълнена шапка и нетърпеливо потропваше с пръчката си.

— Ако този дъжд не престане, никога няма да открием онова изчадие — каза той.

— Дай ми четвърт час, за да намеря няколко стражи — сопна се началникът му.

— Може да не разполагаме с четвърт час — отвърна Гелфред.

Капитанът се защура из лагера, невъоръжен и недоволен от решението си да облече удобни дрехи. Той обаче също беше пил твърде много и твърде до късно предишната вечер. Главата го болеше и щом погледнеше войниците си в очите, си даваше сметка, че е в по-добра форма от повечето от тях. Те все още пиеха.

Беше им платил, което повлия положително и на популярността, и на авторитета му, но пък им даде възможност да се натряскат… и те я използваха.

Йеханес седеше до вратата на шатрата си.

— Махмурлия ли си? — попита го капитанът, а той поклати глава.

— Още съм пиян, искате ли? — отвърна Йеханес и му подаде една рогова чаша. Капитанът се престори, че потръпва.

— Не. Трябват ми четирима трезви войници, за предпочитане рицари.

Маршалът отново поклати глава и той усети как топлината се качва от сърцето в бузите му.

— Ако са отишли на стража пияни, ще ги обезглавя — изръмжа той. Йеханес се изправи.

— Тогава по-добре не проверявайте.

Погледите им се кръстосаха.

— Така ли? Толкова ли е зле?

Изрече го сравнително благо, но гневът му си пролича.

— Не искате да решат, че не ви пука, нали, капитане? — Не му беше трудно да го гледа в очите, макар че неговите бяха кървясали. — Сега не е моментът да се правите, че ви е грижа за дисциплината.

Капитанът седна на предложения му стол.

— Ако сега от Дивото излезе нещо, всички сме обречени.

Йеханес повдигна рамене.

— Е, и?

— Можем и повече — отвърна капитанът.

— И таз добра — каза Йеханес и отпи голяма глътка. — На какъв се правите? Сер? — Той мрачно се изсмя. — Хванахте се с цяла рота пропаднали мъже, направихте нещо от тях и сега очаквате да се държат като Ангелския легион, тъй ли?

Капитанът въздъхна.

— Ще се задоволя и с Адския, не съм дребнав. — Той стана на крака. — На дисциплината обаче много държа.

Йеханес изруга.

— Оставете я за утре — каза той. — Не очаквайте дисциплина днес. Бъди човечен, момче. Остави ги да тъгуват. Дявол го взел, остави ги да оплачат приятелите си.

— Оплакахме ги вчера. И на църква отидохме, за бога. Убийци и изнасилвачи, които циврят за Йесу! Ако само бях чул за това, без да го видя с очите си, щях да се изсмея. — За миг капитанът изглеждаше наистина много млад, объркан и ядосан. — На война сме. Не можем да почиваме, за да тъжим.

Йеханес отпи още вино.

— Вие можете ли да се биете всеки ден? — попита той.

Капитанът се замисли, после отвърна:

— Да.

— Значи сте за лудницата. Ние не можем. Стойте мирно, капитане.

Капитанът стана.

— Сега ти разпределяш задълженията. Трябва ми нов маршал на мястото на Хюго. Майлъс ли да повиша?

Йеханес присви очи.

— Попитайте ме утре — каза той. — Ако ме попитате отново днес, ще ви направя на пестил, кълна се в свети Мавриций. Достатъчно ясно ли ви го рекох?

Капитанът се обърна на пета и излезе, преди да е направил нещо, за което щеше да съжалява. После отиде при Жак, както винаги, когато удареше дъното. Старият му прислужник обаче — последният от служителите на семейството му — беше пиян. Дори малкият Тоби се беше свил на пода на шатрата му и спеше, завит с черга, стиснал пилешка кълка в ръка.

Той дълго ги гледа, обмисли дали да не вдигне скандал и накрая реши, че няма смисъл да си прави труда. Никой не беше достатъчно трезвен, за да го оцени. Опита се сам да си сложи бронята и не стигна по-далеч от ризницата. Облече гамбезон върху нея и взе бронираните си ръкавици.

Гелфред го чакаше отвън с конете и капитанът го последва по пътя край реката — съвсем сам, барабар с изкълчения врат, болките в гърба и всичко останало.

Северно от Харндън — Ранълд Лохлан

Ранълд стана в ранни зори. Стареца го нямаше, но му беше оставил един еленски дроб, запържен със стар лук — истинско пиршество. Червенобрадият великан се помоли за него, а после още веднъж, когато откри, че възрастният човек е завил ездитния му кон с одеяло. След това разчисти лагера и потегли, преди слънцето да се издигне над източните планини.

Стотици пъти беше изминавал този маршрут с краля, следвайки големия северен път край река Албин, която се виеше като безкрайна змия. За разлика от нея пътят бе прав като стрела, доколкото го позволяваше местността — отклоняваше се само за да заобиколи големите хълмове и богатите имения и пресичаше Албин на седем места с помощта на седемте грамадни каменни моста, които свързваха Харндън с Албинкърк. Първото място беше Лорика, а второто — Чейлас, красив град с червени керемидени покриви, кръгли комини и хубави тухлени къщи.

Рандъл хапна добре в „Ъркската глава“ и си тръгна, преди бирата да го изкуши да пренощува в хана. Яхна едрото си товарно добиче, продължи на север, пресичайки моста в Чейлас, докато слънцето още беше високо в небето и потегли към Третия мост толкова бързо, колкото можеше да го носи конят. Когато го прекоси, вече се стъмваше. Стражът не приемаше гости, такъв беше законът, но любезно го насочи към едно имение на западния бряг.

— Има-няма една левга и сте там — каза пенсионираният войник. Беше го упътил добре и Рандъл се зарадва — макар че беше пролет, нощта бе тъмна и студена, а блясъкът на северното сияние, което танцуваше в небето, никак не му се нравеше.

Имението „Бамптън“ беше толкова богато, че един обитател на Хълмовете трудно би могъл да си го представи, но Ранълд бе привикнал към богатствата на Юга. Дадоха му легло, парче пай с еленско и чаша хубаво червено вино, а на сутринта собственикът на чифлиците само се усмихна, когато предложи да му плати.

— Вие сте кралски гвардеец, нали? — попита младият човек. — Аз съм… бих искал да стана войник. Имам си доспехи — добави той и се изчерви.

Ранълд не се засмя.

— Значи искате да служите на краля?

Младежът кимна.

— Хотор Вени — представи му се той и протегна ръка, а до него застана икономката му.

— Приготвих ви обяд — рече тя. — Щом става за орач, става и за рицар, тъй викам аз.

Ранълд ѝ се поклони.

— На вашите услуги, мадам. Не съм рицар, просто кралски служител, който се прибира да види семейството си.

— В Хълмовете ли? — попита тя и изсумтя по начин, който казваше, че макар че жителите на тази местност невинаги са добри хора, тя вече е решила, че той е изключение.

Ранълд отново се поклони и каза на младия Хотор:

— Упражнявате ли се, месир?

Лицето на Хотор грейна, а възрастната икономка се изкикоти.

— Само това прави. Не оре, не жъне, даже сеното не прибира. И слугините не гони, нито пие.

Тя поклати глава.

— Стопанке Евънс! — възкликна той с досадата на господар, ядосан на слуга, които не се покорява, а тя отново изсумтя, но по съвсем различен начин.

Ранълд кимна.

— Желаете ли да си премерим силите с меча, млади сер?

След минути и двамата бяха въоръжени, с жупони, бронирани ръкавици и шлемове на главите, а дузина работници се събраха в двора, за да ги гледат.

Ранълд предпочиташе секирата, но службата в кралския двор изискваше да овладее и меча. Момчето (не се смяташе за стар, но всеки коментар на Хотор го караше да се чувства така) извади две тренировъчни оръжия — не особено добре балансирани и малко тежички, сигурно изработени от местен ковач. За целта обаче щяха да им свършат отлична работа.

Ранълд зае отбранителна позиция и търпеливо зачака. Интересуваше го най-вече как ще го нападне момчето — стилът с меча лесно издава какъв е нравът на мъжа.

Младежът не отстъпи — опря острието в рамото си и излезе напред, заел позиция, която майсторите-фехтовачи наричат „женския гард“. Стойката му бе твърде открита и явно не разбираше, че трябва да наклони меча колкото се може по-назад. „Такава грешка лесно се забелязва, ако човек се занимава с оръжия“ — помисли си Ранълд, но търпението на малкия му допадна. Момчето уверено пристъпи напред и го нападна, без да губи енергия в подвеждащи жестове, подскоци и финтове. Ранълд го пресрещна и изби меча от ръката му, а то направи крачка назад, без да изчака края на удара. Въпреки това острието на Ранълд одра слепоочието му.

— О! — възкликна Хотор. — Чудесен удар.

Не последва нищо по-различно. Той беше доста компетентен за младеж без учител. Борбата му се отдаваше, макар че не владееше никакви тънкости, но беше смел и внимателен — изключителна комбинация за такъв млад мъж.

Ранълд спря, за да свали жупона си и да напише препоръка на момчето.

— Занесете я на лорд Глендауър и го поздравете от мен. Може да ви помолят една година да служите с пажовете. Къде са родителите ви?

— Мъртви са, месир — сви рамене Хотор.

— Е, значи остава стопанката да ви пусне — каза той и все още се усмихваше, когато тръгна към Четвъртия мост, в Кралеград.

Северно от Харндън — Харолд Редмийд

Харолд Редмийд погледна към спящия рицар и се усмихна. После тихо прибра вещите си, остави му по-голямата част от еленския дроб, събра и вещите на брат си и ги понесе на гръб към потока. Откри Бил заспал под един кух дънер, увит в износения си плащ. После седна и дялка парче дърво, заслушан в шумоленето на Дивото, докато брат му сам се събуди.

— Безобиден беше — каза му Харолд.

— Беше кралски човек, а те са заплаха за всички свободни хора — отвърна той, а Харолд повдигна рамене.

— И аз съм бил кралски човек — каза той. Това беше стар спор, който едва ли щяха да разрешат скоро. — Ето, хапни малко дроб. Запазих ти и сайдер. Нося ти кукички за риболов, шестдесет основи за стрели и двадесетина хубави върха. Гледай да не застреляш някой мой приятел.

— Аристократът си е аристократ — каза Бил.

— Глупости говориш, Бил Редмийд — отвърна Харолд. — Копелета има както сред благородниците, тъй и сред обикновените хора.

— Разликата е, че на обикновеното копеле можеш да му счупиш главата с тоягата си.

Бил отчупи един залък от нарязания с остър нож хляб, донесен от брат му.

— Сирене? — предложи Харолд.

— Тая година друго сирене няма да видя — кимна Бил и се облегна на едно дърво. — Наумил съм си да ида да заколя госта ти.

Харолд поклати глава.

— Нищо подобно. Първо, аз пих с него, тъй че остави тая работа. Второ, той е с ризница и спи с топор в ръка. Не мисля, че ще успееш да утрепеш хълминец, докато спи, братко.

— Добре. Понякога имам нужда да ми напомнят, че ние трябва да действаме справедливо, въпреки че врагът е подъл.

— Бих могъл да ти намеря работа тук — каза Харолд, а Бил поклати глава.

— Знам, че ми мислиш доброто, братко, но аз съм си такъв — бунтовник. И сега съм дошъл да привлека нови доброволци. Важна година ни чака. — Той му смигна. — Друго няма да ти кажа, но денят наближава.

— Ти и твоят ден — измърмори Харолд. — Слушай, Уилиам. Да не мислиш, че не знам, че си скрил пет момчета в буковата горичка на север? Знам даже чии синове са! Доброволци ли?! Та те са на петнадесет-шестнадесет зими! Освен това водачът ви е ърк!

Бил сви рамене.

— Като няма кой друг, и дяволът върши работа — каза той.

Харолд се облегна назад.

— Знам, че и ърките са живинки — махна с ръка той. — Виждал съм ги в гората, слушал съм как свирят на арфите си, търгувал съм с тях. — Той се наведе напред. — Аз обаче съм лесничей. Те убиват, Бил, и ако си на тяхна страна, значи си на страната на Дивото, а не на тази на хората.

— Ако Дивото ме освободи, може и на негова страна да застана — отвърна Бил и хапна още хляб. — Отново имаме съюзници, Харолд. Ела с мен. Може да променим света! — Той направи гримаса. — Много ми се ще някой читав да ми пази гърба, братко. Ще ти призная, че сред нас има много жестоки хора. — Той се приведе към Харолд. — Единият е свещеник, а е най-ужасният от всичките. Мен ли смяташ за суров?

Харолд се засмя.

— Твърде стар съм, братко, с петнадесет зими по-възрастен от теб. И ако се стигне дотам… — Той повдигна рамене. — Ще застана до господаря си.

Бил поклати глава.

— Как може да си толкова сляп? Те ни потискат! Отнемат земята ни, добитъка ни, мачкат ни…

— Тия ги разправяй на момчетата в горичката, Бил. Приготвил съм двуметрова тисова тояга за всеки, който се опита да ме мачка, но това няма да ме накара да предам господаря си. Който сам изхрани цялото село, докато другите гладуваха.

— И селяните често са добри с добитъка — каза Бил, двамата се погледнаха и се ухилиха едновременно.

— Това ли е за тази година? — попита Харолд, а Бил се разсмя.

— Това е. Хайде, дай ръка. Тръгвам към Дивото заедно с моите момчета. Може пък да чуеш за нас.

Той стана и за миг дългият му мръснобял плащ проблесна. Харолд го прегърна.

— До реката видях мечи следи, едра женска с малко — каза той и вдигна рамене. — Рядкост за тия места. Да внимаваш.

Бил придоби замислен вид.

— Пази се, глупако — каза му Харолд и го потупа по гърба. — Не ставай храна за ърките и мечките.

— До догодина — каза Бил и изчезна.

Лисен Карак — Червения рицар

Гелфред ги поведе по реката и не спря километри наред, а пътят ставаше все по-тесен и неясен и щом отминаха мястото, където се биха със змея, се изгуби напълно. Наоколо вече нямаше ниви — последната селска колиба бе останала далеч зад тях и щом подушеше въздуха, капитанът усещаше, че хладният пролетен бриз мирише не на дим, а на стар сняг. Игуменката не преувеличаваше — хората бяха изгубили тези земи. Сега те принадлежаха на Дивото.

От време на време Гелфред спираше насред някое островче от слънчева светлина, вадеше късата сребровърха пръчка и броеницата от колана си и казваше по една молитва на всяко мънисто, като хвърляше притеснени погледи към началника си, който седеше на коня с безизразно лице. Ловецът всеки път поставяше изкривеното трънливо клонче вещича гибел в краката си и то всеки път му посочваше пътя, теглейки се като куче на верига. После продължаваха нататък.

— Грамерия[19] ли използваш, за да откриеш следите на чудовищата? — попита капитанът, нарушавайки мразовитото мълчание. Яздеха един зад друг по ясно очертана пътека, покрита с добре утъпкани миналогодишни листа. Не им беше трудно да я следват, но пътят беше изчезнал. Почти във всяко отношение се намираха в Дивото.

— С Божията помощ — отговори Гелфред и го погледна, очаквайки възражения. — Грамерията ми обаче не ни отведе при чудовището, което ни трябва, така че сега търся човека. Или хората.

Капитанът изкриви лице, но отказа да се хване на въдицата с Бога.

— Усещаш ли силата им директно? — попита той. — Или следваш миризмата като куче?

Гелфред го изгледа продължително.

— Бих желал да ми позволите да купя няколко кучета — каза той. — Качествени кучета. Алаунти[20], вълкодави и едно-две гончета. Все пак съм главен ловец — ако наистина е така, бих искал да разполагам с пари, кучета и няколко слуги, които не са следотърсачи или войници.

Той говореше тихо, без да гледа към него — очите му постоянно шареха из Дивото. Също като тези на капитана.

— За каква сума говорим? — попита Червения рицар. — Обичам кучета, да вземем кучета! — Той се усмихна. — Бих желал и един сокол.

Гелфред рязко се извърна и гласът му стресна коня му.

— Така ли?!

Капитанът се разсмя с глас, искрено развеселен и гласът му огласи гората като тромпет.

— Мислиш си, че служиш на Сатаната, а, Гелфред? — попита той и поклати глава, но когато се обърна да го погледне, ловецът беше слязъл от коня си и сочеше към гората.

— Пресвети Евстахий! Благословен да е този знак!

Капитанът надникна през голите клони и зърна нещо бяло. Обърна кобилата си, което не беше никак лесно на тази тясна пътека и ахна.

Старият елен не беше снежнобял — това се виждаше съвсем ясно, тъй като стоеше върху неразтопен сняг. Козината му беше с цвят на стара вълна, топлобяла, а дългата зима бе оставила отпечатъка си върху нея, но рогачът беше бял, а рогата му — с шестнадесет върха. Великолепно животно, високо почти колкото кон при рамото. Старо, благородно и — за Гелфред — знак от Бога.

Еленът предпазливо ги наблюдаваше и за капитана беше ясно, че е дете на Дивото. Прекрасната му глава грееше от сила, дебели снопове сила, които — в ефирния свят на фантазма — сякаш свързваха огромното животно със земята, дърветата и света с помощна на изплетена от сила паяжина.

Капитанът премигна, а еленът се обърна и отмина, потропвайки по замръзналата земя. Обърна се, хвърли поглед назад, после удари с копито по снега, прескочи един повален вечнозелен храст и изчезна.

Гелфред падна на колене, а младият рицар внимателно подкара коня си през дърветата, наблюдавайки клоните по земята и над главата си, като се опитваше да призове способността си да вижда във фантазма, но без успех, както ставаше всеки път, когато сърцето му препускаше.

Еленът беше оставил следи и това окуражи капитана. Откри мястото, където бе стояло животното и ги последва до там, където то се беше обърнало, потропвайки по снега. Кобилата му се дръпна, а той я потупа по шията, за да я успокои.

— Не ти хареса тоя звяр, а, миличка? — попита той. Гелфред го догони, повел коня след себе си.

— Какво видяхте? — попита той. Гласът му звучеше почти гневно.

— Бял рогач с кръст на главата. Каквото видя и ти.

Капитанът сви рамене.

— Но защо и вие го видяхте?

Той се разсмя.

— Ех, Гелфред, толкова ли си свят? Да предам ли на девиците в Лони, че си се обрекъл на въздържание? Спомням си една млада жена с черна коса…

— Защо винаги се присмивате на светините? — попита Гелфред.

— Присмивам се на теб, не на светините — отвърна той и посочи към мястото, където еленът бе отъпкал снега. — Прекарай пръчката си над следите.

Гелфред вдигна глава към него.

— Простете ми. Грешен съм, не би трябвало да си придавам важност. Може би греховете ми са толкова ужасни, че между двама ни няма никаква разлика.

Звучният смях на капитана отново огласи гората.

— Може би изобщо не съм толкова лош, колкото си мислиш, Гелфред. Лично аз смятам, че на Бог ѝ е все едно, но понякога се чудя дали пък не е най-добре да престана да я съдя, защото просто има великолепно чувство за хумор.

Гелфред се сгърчи, а капитанът поклати глава.

— Гелфред, все още ти се присмивам. С Господ не се разбираме, но ти си свестен човек, който прави най-доброто, на което е способен, така че прости ми, че те дразня. А сега бъди добър и прекарай пръчката над снега.

Гелфред коленичи и капитанът потръпна при мисълта колко ли му е студено на коленете въпреки високите до бедрата ботуши. Ловецът прочете четири молитви на глас — три пъти Pater Noster[21] и веднъж Ave Maria — и прибра броеницата в колана си. После вдигна очи към капитана.

— Приемам извиненията ви — каза той, извади пръчката, вдигна я и тя щръкна нагоре, сякаш я беше ударил гръм.

Гелфред започна да копае с голи ръце. Не му се наложи да продължи дълго. Показа се мъжки труп — беше умрял бавно, от стрела в бедрото, която бе прерязала артерия. Личеше си по изтеклата кръв, превърнала бричовете му в замръзнал ален монолит.

Всичките му дрехи бяха от небоядисана вълна — бежови, добре изработени. Носеше колчан, пълен със златни стрели с върхове от калена стомана. Капитанът ги извади една по една и ги изпробва в бронирания си ръкав.

Гелфред поклати глава — само стрелите струваха цяло състояние. В кесията на мъртвеца имаше стотина златни леопарда, хубав кинжал с кокалена дръжка, украсена с бронз и чифт прибори за хранене, а пелерината и качулката му бяха от същата небоядисана вълна.

Ловецът разтвори плаща му и измъкна верижка с емайлиран лист.

— Йесу наш! — възкликна той и седна.

Капитанът претърсваше снега, използвайки меча си като гребло и разравяше сухите клони под тънката снежна покривка. Откри лъка след минута — хубав боен лък, тежък, гладък и мощен, все още неповреден от контакта със снега. Гелфред намери стрелата-убиец, като използваше силата си с пълни шепи, пръскайки я все по-нашироко и по-нашироко. Разполагаше с трупа, кръвта и колчана и връзките бяха достатъчно силни — откриването ѝ беше въпрос на време, освен ако се намираше твърде надалеч.

Оказа се, че е до мястото, където се бяха отклонили от пътя, почти до следите им, заровена под петнадесет сантиметра сняг. По земята още имаше замръзнала кръв там, където убитият я бе изтръгнал от раната. Съвсем същата стрела като петнадесетте в колчана.

— Ммм — изсумтя капитанът.

Редуваха се да наблюдават гората, докато сваляха дрехите, верижката, ботушите, колана и ножа на трупа. Взеха му всичко.

— Защо не са го изяли? — попита Гелфред.

— Тук има достатъчно сила, за да изплаши всяко животно — отвърна капитанът. — Защо убиецът не е съблякъл трупа и не е взел стрелите? И ножа? — Той поклати глава. — Признавам, Гелфред, това е…

Капитанът изсумтя, а Гелфред не вдигна очи.

— В Дивото живеят доста хора.

— Това го знам — вдигна вежда рицарят. — Израснах на север, Гелфред, всеки ден гледах отвъдстенците оттатък реката. Там има цели села. — Той тръсна глава. — Понякога ги обирахме, а друг път търгувахме с тях.

Ловецът сви рамене.

— Този не е отвъдстенец. — Той погледна началника си така, сякаш очакваше неприятности. — Той е от онези мъже и жени, които искат да свалят господарите. Казват, че ще бъдем… така де, че ще бъдат свободни.

Гласът му беше безизразен и странно неутрален. Капитанът изкриви лице.

— Бунтовник е, нали? Лъкът, брошката с листото… Слушал съм песни за тях. — Той погледна към ловеца и поклати глава. — Знам, че има хора, които искат да изгорят дворците. Ако се бях родил крепостен, в този момент щях да се бия, въоръжен с вила, но бунтовниците? Хора, които са се посветили на каузата на Дивото? Които им дават пари? Как си намират съмишленици? В това няма никакъв смисъл. — Той сви рамене. — Честно казано, отдавна си мислех, че бунтовниците са измислица на лордовете, с която оправдават зверствата си. Ето докъде води младежкият цинизъм.

Гелфред сви рамене.

— Постоянно се носят слухове.

Очите му не срещнаха тези на капитана.

— Да не би тайно да си въстаник, а, Гелфред?

Капитанът принуди ловеца да срещне погледа му, а той сви рамене.

— Предател ли ще бъда, ако кажа, че като гледам пътя на гнусното колело, което движи света, понякога ми идва да убивам? — Той сведе очи и гневът го напусна. — Не го правя, но разбирам и разбойниците, и отвъдстенците.

Капитанът се усмихна.

— Ето, двамата с теб най-сетне имаме нещо общо.

Той преобърна замръзналия труп и използва острия нож на мъртвеца, за да разреже панталона му отзад. Сряза напоените с кръв ленени бричове в кръста и взе и тях. Извади една торба от тежките кожени дисаги зад седлото си и ги напълни с вещите на убития, а после метна кесията си на Гелфред.

— Купи няколко кучета — каза му той.

Гол мъртвецът не приличаше на войник от армията на злото и при тази мисъл капитанът стисна устни. Наведе се над трупа, бял като снега наоколо и отново го преобърна. Смъртоносната рана беше скрита под ръката му — точно в сърцето, нанесена с нож с тънко острие. Капитанът я огледа, без да бърза.

— Убиецът е дошъл и го е довършил. Бил е толкова паникьосан, че не е разбрал, че той вече е мъртъв.

— Вече мъртъв? — повтори Гелфред.

— Почти няма кръв, погледни дрехата му. Има — там, където е влязло острието, но не е много. — Капитанът приклекна на пети. — Това е загадка. Какво виждаш, Гелфред?

— Оръжията му са по-добри от нашите — отбеляза Гелфред.

— Сатаната плаща добре — вдигна рамене капитанът. — Или поне навреме. — Той се огледа. — Не затова дойдохме. Да се върнем при следите и да потърсим чудовището. — Той направи пауза. — Гелфред, как се правят заклинания с вещича гибел?

Гелфред измина няколко крачки.

— Чувал съм, че не можело — каза той, — но може. Все едно почистваш конюшня — стараеш се лайната да не те изцапат.

Капитанът внезапно погледна своя ловец със съвсем други очи. В седмиците преди да го наеме, отношенията им се свеждаха основно до спорове за религията.

— Силен си — каза му той, а Гелфред поклати глава, наблюдавайки дърветата.

— Усещам, че сме нарушили някакво равновесие — каза ловецът, без да обърне внимание на комплимента, а капитанът поведе коня си към едно повалено дърво. Би могъл да скочи на седлото, но всичките му крайници бяха изтръпнали, а вратът го болеше на мястото, където змеят се бе опитал да го прекърши. Освен това все още беше малко махмурлия и стъпи на дънера, за да възседне по-лесно кобилата.

— Още една причина да продължим — каза той. — Не се занимаваме с лов на бунтовници, Гелфред. Ние убиваме чудовища.

Гелфред повдигна рамене.

— Милорд… — започна той и погледна встрани. — Вие имате собствена сила, нали?

Капитанът усети, че по гръбнака му пробягва тръпка. „Да побягна ли? Да се скрия ли? Или да излъжа?“

— Хмм — измърмори Гелфред, без да се ангажира. — И така, след като елиминирах… бунтовника от заклинанието, мога да се съсредоточа върху другото изчадие. — Той замълча за миг. — Двамата бяха свързани. Поне… — Той изглеждаше уплашен. — Поне така ми се стори.

Капитанът погледна своя ловец.

— Според теб защо са убили бунтовника, Гелфред?

Гелфред поклати глава.

— Бунтовникът е помогнал на чудовището да убие монахинята, след което друг човек е убил него.

Капитанът потръпна — ризницата под гамбезона му отлично провеждаше студа право до гърдите му. Гелфред не срещна погледа му.

— Не е било за пари, нито за оръжие. — Капитанът започна да се оглежда. — Мисля, че ни наблюдават.

Гелфред кимна.

— Откога е мъртъв бунтовникът? — попита младият рицар.

— От два дни.

Гелфред говореше със сигурност, присъща само на праведните. Капитанът поглади брадата си.

— Това няма никакъв смисъл — заяви той.

Върнаха се при следата и ловецът се поколеба, преди да се обърне на запад. После продължиха нататък.

— Еленът беше знак от Бога — каза Гелфред. — Което означава, че бунтовниците са инструмент на Сатаната.

Капитанът погледна ловеца с погледа, с който бащите гледат малките деца. Което му се стори странно, тъй като Гелфред беше с десет години по-възрастен от него.

— Еленът беше създание от Дивото, също като змея и избра да ни се покаже, защото се противопоставя на онези, които помагат на бунтовниците. — Капитанът вдигна рамене. — Поне така подозирам. — Той срещна погледа на ловеца. — Трябва да се запитаме защо създание от Дивото ни помогна да открием трупа.

— Значи сте атеист?! — попита Гелфред, макар че въпросът му беше по-скоро обвинение. Капитанът наблюдаваше гората.

— Ни най-малко, Гелфред. Ни най-малко.

Следата рязко се стесни, прекъсвайки разговора им. Гелфред излезе напред и хвърли поглед към капитана, сякаш за да го подкани да го настигне, но той посочи над рамото му и двамата продължиха да яздят в мълчание. След няколко минути ловецът вдигна ръка, слезе от седлото и изпълни своя ритуал. Пръчката в ръката му се разцепи на две.

— Пресвети Евстахий! — каза той. — Капитане, то е тук!

Гласът му трепереше. Червения рицар дръпна юздите, за да се отдалечи от коня на ловеца, а после извади копието от предпазителя до стремето. Гелфред беше сграбчил лъка си и го опъваше с разширени очи.

Капитанът се заслуша и се опита да надникне във фантазма. Не го видя, но го усети и с внезапен страх осъзна, че то също го усеща. Бавно обърна коня си — намираха се на най-високата точка на брега, където склонът рязко се спускаше на запад, към набъбналия поток. Виждаше къде го пресичат следите.

На източния склон, по посока на крепостта, наклонът беше по-плавен. После се издигаше почти отвесно нагоре към хребета, по който бяха слезли и капитанът осъзна, че той е осеян с канари, достатъчно големи, за да скрият фургон, някои с такива размери, че върху тях растяха дървета.

— Мисля, че май избързах — започна той, но тогава тетивата на лъка на Гелфред с изщракване влезе в спусъчния механизъм. Ловецът гледаше към една грамадна скала, голяма колкото къщата на богат чифликчия. Над нея се издигаше пара, като дим от камина.

— Ето го там.

Капитанът не обърна глава.

— Благослови ни, света Дево, и сега, и в часа на смъртта ни, амин — изрече Гелфред и се прекръсти, а Червения рицар си пое дълбоко дъх и тихо издиша, борейки се с нервите си. Земята между тях и канарата беше покрита с уродливи храсти, повалени дървета и сняг. Много неприятен терен за коня му, ако се наложеше да го пресече в бой. Освен това не яздеше Грендъл, а ездитната кобила, която никога не беше участвала в сражение. Самият той не носеше броня.

„Аз съм идиот“ — каза си той и попита, без да се обръща:

— Гелфред, няколко ли са? Какво има надолу по склона?

Гласът на ловеца беше спокоен и младежът почувства прилив на обич към него.

— Мисля, че има още един — отвърна той. — Аз съм виновен.

— Това ли е убиецът, който търсим? — попита капитанът, доста горд от небрежния си тон. Ако му беше писано да загине днес, щеше да го направи като благородник. Тази мисъл му достави удоволствие.

Гелфред също беше смел човек.

— Онова горе е убиецът — отвърна той. — В името на христовите рани, какви са тези същества?

— Стой близо до мен — нареди капитанът. — Ти си ловецът, Гелфред.

Подкара кобилата на запад, следвайки следата. Мина край Гелфред, който яздеше толкова плътно зад него, че капитанът усещаше топлината на коня му. Щом слязоха по стръмния склон, вече не виждаше канарите, но чу, че нещо се раздвижи, и то с трясък. Чудовището се намираше от другата страна на потока, кобилата можеше да го достигне само с един скок. Той усещаше ужаса ѝ наравно със своя собствен.

Измина още пет метра, като я накара да забави ход с огромно усилие на коленете и волята си — тя искаше да побегне. Десет метра. Чу плясък, който му подсказа, че Гелфред пресича потока, вместо да го прескочи и понечи да обърне кобилата, която се възпротиви. Заби шпора в десния ѝ хълбок и тя се подчини.

Очите на Гелфред бяха огромни като тези на коня му.

— Зад мен — каза капитанът. Беше се обърнал към оставените от тях следи и отново накара кобилата да се дръпне назад, за да прецени разстоянието.

— Слизам — каза ловецът.

— Млъкни.

Капитанът се бореше да овладее ума си достатъчно, за да влезе в стаята в спомените си. Затвори очи — принуди ги да останат затворени въпреки оглушителния тътен, който се носеше от върха на хребета.

Пруденция?

Тя стоеше в центъра на стаята с широко отворени очи. Той хукна към нея, взе протегнатата ѝ ръка и я насочи над рамото си.

— Катрин, Арес, Сократ! — извика капитанът, хвърли се към вратата, сграбчи дръжката и завъртя ключа, докато стаята се въртеше около него. Ключалката се отвори с прищракване, вратата се удари в бедрото му и го събори, а той тежко се стовари на мраморния под. Бризът беше леденозелен вятър, а от другата страна…

Рамото му подпираше вратата, а вихърът я блъскаше и го подмяташе по пода. Той се зачуди какво ли би станало, ако тя се удари в стената. Зачуди се дали би умрял в малката кръгла стая. Трябваше да приеме, че това е възможно.

„Аз командвам тук!“ — изрече той на глас. Подви коляно под себе си, сякаш се бореше с едър противник, използва ключа за опора и бутна вратата с рамо. Известно време имаше чувството, че бута ръчна количка в гъста кал. После усети, че вратата поддава — съвсем мъничко — но от тази малка победа силата му лумна като сигнален огън и той я затръшна, докато енергията му се простираше над реката като огромна паяжина.

Кобилата му се противеше, а чудовището бе изминало половината път от върха и се носеше по следите им, тежестта му трошеше клоните от двете му страни, а ноктите на краката му оряха земята, вдигайки буци пръст във въздуха. Капитанът не дръзна да го погледне в главата и насочи копието си, преценявайки момента на атаката.

Конете са сложно устроени животни — деликатни, капризни, а понякога извънредно опърничави. Дори в спокоен ден неговата скъпа ездитна кобила беше енергична и нервна, а сега изпитваше неистов ужас и искаше само да побегне.

Лъкът на Гелфред стреля с глухо изпукване, стрелата улучи изчадието точно под дългата зурла, а то изпищя и забави ход. Тридесет метра, дължината на тренировъчния двор в замъка на баща му. Трябваше да бъде абсолютно точен.

Адверсарият[22] — капитанът не беше виждал такъв преди, но трябваше да приеме, че това е всеизвестният враг на човека — хукна с по-широки крачки, за да прескочи потока.

„Демон.“

Капитанът заби шпори в хълбоците на кобилата. Понякога конете са просто устроени същества. Неговият полетя напред. Адверсарият отново скочи, този път от брега на потока. Беше разперил широко ръце, а извитият клюн посягаше към лицето му. Докато прекосяваше реката, сякаш забави ход. Зачатъците на крила бясно плющяха зад гърба му, над покритата с грива глава стърчеше извит, подобен на шлем гребен, а докато се опитваше да разкъса фината мрежа от сила, която капитанът бе хвърлил над близкия бряг, демонът пръскаше слюнка. Тази пречка щеше да го задържи само за миг — той вече трошеше крехките окови както едро дете, уплашено и разгневено, раздира паяжина.

Капитанът улучи дясното око на чудовището с копието си, сякаш беше вражески герб или месингов пръстен на върха на въртяща се мишена. Врагът замръзна като насекомо, пронизано с игла и се опита да се дръпне, но острието се плъзна по издадената му вежда и се заби в меката плът, а здравата стомана счупи костта около очната кухина, набивайки върха все по-дълбоко, задвижвана от цялата тежест на коня и ездача му.

Дръжката на копието се строши, а краката на адверсария се сгърчиха и ноктите му се забиха в хълбоците на кобилата, отделяйки плътта и сухожилията от костите и раздирайки тялото на бедното животно, което цвилеше в агония. Силата на удара запрати капитана назад, конят се дръпна и ноктите го изкормиха, а вътрешностите му се посипаха на пътя.

Демонът стъпи на земята, разкъса остатъците от мрежата, извърна се от трупа на кобилата и младият мъж видя какви щети е нанесъл. Зърна бесния оранжев блясък на здравото око, което нямаше нито клепач, нито зеница. Беше пълно само с огън. И го виждаше.

Ужасът от присъствието му го удари като чук и за миг бе толкова бистър, че личността му се изпари и остана единствено страхът. Тогава демонът го нападна, вдигайки се на задните си крака, а после, като марионетка с прерязани конци, се стовари върху трупа на ездитния кон. На капитана му се повдигна, той се задави и повърна целия си стомах върху предницата на жупона. Накрая се разрида, увлечен от вълната на ужаса.

Щом дойде на себе си, той извика:

— Пази се, има и още един!

Гелфред бавно се доближи с чаша в ръка, внимателно подпрял заредения лък между китките и лактите си.

— Много време мина — каза той и поклати глава. — Толкова се молих да се свестите, че на броеницата ми не останаха мъниста. — Той трепереше. — Не мисля, че другият ще дойде.

Капитанът се изплю, за да прогони вкуса на бълвоч.

— Хубаво — отвърна той. Искаше му се да каже нещо духовито. — Хубаво. — Нищо не му хрумна и той взе чашата. — Колко… откога стоя на колене тук?

— Твърде отдавна — каза Гелфред. — Трябва да тръгваме.

Ръцете на капитана трепереха толкова силно, че виното се разля. Гелфред го обгърна с ръце, а младият човек не отблъсна нежеланата прегръдка и се разтрепери. После се изми на потока — чувстваше се осквернен. Внезапно се боеше от всичко, изобщо не се чувстваше като воин, който се е бил сам срещу демон, най-големият враг на човешкото владичество и от обожанието в очите на Гелфред му се гадеше.

„Утре без съмнение ще бъда напълно непоносим“ — каза си той.

Гелфред отряза главата на демона. Капитанът избълва втора струя жлъчка и се зачуди дали някога отново ще може да се изправи срещу създание от Дивото. Костите му сякаш се бяха превърнали в желе. Усещаше нещо в центъра на стомаха си, някаква празнина. Знаеше точно как се чувства — сякаш братята му са го пребили и унизили. Добре познаваше това усещане. Те бяха по-млади от него, мразеха го и направиха живота му черен, щом той разбра, че…

Червения рицар се изплю. В някои неща е най-добре да не задълбаваш.

Той издигна стена пред спомена и усети как страхът му леко се отдръпва — първият знак, че приливът спада. Значи щеше да премине.

Гелфред не можа да принуди коня си да носи главата, а капитанът не беше достатъчно съсредоточен, за да използва силата си и да му помогне. Затова я вързаха с въже и я повлякоха след себе си.

Пътят до лагера беше много дълъг. След час нещо зад тях започна да вие и капитанът усети, че косъмчетата на тила му настръхват.

Лисен Карак — Моган

Моган наблюдаваше убиеца на братовчед си, докато бавно се качваше на коня и потегляше на север.

Тя беше ловец, а не берсерк[23]. Смъртта на братовчед ѝ я ужаси и нямаше да се изправи срещу мъжете на пътя, преди да я е разбрала. Вместо да ги нападне, тя внимателно се запромъква от скала на скала, като се стараеше да остава далеч от погледите им и ги наблюдаваше с изключително острите си очи, създадени да зърват раздвижването на жертвата на километър разстояние из равнините на запад.

Щом и двамата изчезнаха от погледа ѝ, тя се спусна обратно по хребета. Тунксис лежеше на земята, а могъщото му тяло представляваше жалка купчина, превита и смазана от смъртта. По трупа вече кацаха птици.

„Отрязали са главата му.“

Беше ужасяващо. Моган отметна глава назад и зави от гняв и мъка. След третия вой пристигна брат ѝ, придружен от четирима ловци, до един въоръжени с бойни брадви или мечове. Туркан кимна.

— Някои от воините им са страховити, сестричке, а ти не си имала оръжие, с което да разпориш бронята му.

— Нямаше броня — каза Моган, — но имаше сила. Нашата сила.

Туркан подуши въздуха, после няколко пъти отиде до брега на потока и се върна. През това време онези, с които делеше гнездото си, стояха съвършено неподвижно.

— Силен е — заяви Туркан. После спря и близна рамото си там, където един комар бе пробил бронираната му плът. Насекоми. Толкова ги мразеше. Той безпомощно размаха ноктестия си преден крак към облака, който се събираше около главата му, после се наведе над останките на братовчед си, вдигна нокти и една изумрудена светкавица превърна трупа в пепел.

Докато тичаха през гората, Туркан замислено каза на сестра си:

— Онова, което си мисли Торн, не е вярно.

Моган вдигна нокти, за да покаже, че изобщо не се интересува от Торн.

— Ти искаш да му се наложиш и той иска да ти се наложи, но тъй като не е от нашия вид, усилията ти отиват на вятъра — презрително отвърна тя.

Туркан направи стотина крачки, преди да отговори.

— Не мисля така, сестричке. Мисля, че той е Властелин, чиято сила нараства и трябва да се съюзим с него. Засега. Но по този въпрос той е сляп. Тази крепост… Скалата — вече владеем горите от планината до реката, а той ни кара да изоставим спечеленото, за да нападнем това място. Което вече си има защитник, който също носи силата на Дивото. — Туркан продължи да тича. — Мисля, че Торн греши.

— Добереш ли се до гърлото му, ще имаш и силата му — каза Моган. — Освен това ние искаме да се завърнем на Скалата.

— Не и ако цената е твърде висока. Аз не съм Тунксис.

Туркан прескочи един пън.

— Как така защитникът на Скалата е един от нас? Без да го познаваме? — попита Моган.

— Не зная — призна Туркан. — Но ще разбера.

Глава четвърта

Южно от Лорика — сер Гавин

Гавин Мюриен от Стратнит, известен на съратниците си като Коравата ръка, яздеше на север от река Албин в пълно бойно снаряжение и в пълно съзвучие с рицарския дух. Колкото по̀ на север стигаше, толкова по-силен ставаше гневът му. Адам, по-възрастният от двамата му оръженосци, подсвиркаше и се кланяше от седлото на всяка минаваща жена, и гледаше на света с неподправено одобрение. Той не съжаляваше, че напуска кралския двор в Харндън, напротив. Далеч от голямата зала, танците, игрите на карти и флиртовете оръженосците живееха в казарми, напълно под чехъла на най-възрастните и най-жилавите. По-младите получаваха малко храна и много работа, без никакви възможности да се прославят. Адам обаче беше оръженосец на рицар с име и авторитет, тръгнал да дири подвизи и се надяваше и той да заслужи мястото си в някоя песен. В Харндън получаваше само синини и лоша храна.

Тома, по-младият оръженосец, яздеше с наведена глава. Адам не успя да го научи на много — той му отговаряше под нос и работеше несръчно. Изглеждаше по-млад, отколкото беше всъщност и много по-нещастен, отколкото се полага на едно момче. На Гавин му се искаше да направи нещо за него, но не му беше лесно да надмогне собствения си гняв.

„Не е справедливо.“

Тези думи не означаваха нищо, онзи простак баща му още с раждането му бе избил от главата му всякакви представи за справедливост. С бой. Гавин знаеше, че човек трябва постоянно да се бори. Че светът не предлага нищо освен трудности. Че всеки сам създава късмета си. Знаеше още хиляда подобни афоризми със сходно значение, но в името на Бога и всички светии, той вече си беше изтеглил теглото. Беше се изправил срещу чудовище, убивайки го без чужда помощ, само с бронираните си ръкавици, след като мечът му се строши. Спомняше си го съвсем ясно, както и факта, че отиде да се бие с оная проклетия просто защото се чувстваше виновен.

„Убих брат си.“

Все още му се повдигаше при тази мисъл. Не искаше отново да застане срещу врага — нито заради всички красавици в кралския двор, нито заради земите, които щеше да наследи. „Не съм страхливец. Вече съм го правил. Пред баща ми и още петдесетима мъже.“ В Алба, от единия край на кралството до другия, сигурно нямаше да се намерят и петдесетина рицари, които да са убили демон съвсем сами. Той и за миг не си го беше поставял за цел, но го направи и това трябваше да бъде краят. Кралят обаче го мразеше, също както той мразеше всичките си братя, ненавиждаше майка си и презираше баща си.

„Майната му на краля. Отивам си вкъщи, при татко.“

Стратнит беше една от най-големите крепости в Алба, истинска цитадела край Стената и семейство Мюриен я владееха от поколения. Нит пък беше могъщата река (почти море), която маркираше същинската, последна граница между тях и Дивото. Баща му управляваше крепостта и хилядите жени и мъже, които си плащаха данъците и разчитаха на закрилата ѝ. Гавин си спомни за голямата зала, за старите стаи, някои построени от Древните, за идващите от Дивото звуци, които се носеха откъм реката, за постоянните караници, пиянските обвинения и семейните дрязги.

— За бога, ще намеря някой звяр и ще го убия, все същото е — изрече на глас той. Ако се завърнеше у дома, го очакваше несекваща война — в полето срещу демоните и в залата срещу баща му. И братята му.

„Убих брат си.“

— Да си задържат крепостта — каза той.

Бяха го изпратили на юг, за да си намери съпруга от кралския двор като всеки млад герой. За да издигне семейството в очите на краля. Това беше поредният гениален план на баща му и Гавин наистина се влюби, но не в жена. Или по-точно влюби се във всичките. И в двора. В музиката, игрите на карти и заровете, в хубавото вино и шегите, в танците. Стратнит нямаше да му предложи нито едно от тези неща. Не можеше да престане да мисли за това. Може би брат му бе имал право.

„Майка ми…“

Той пропъди тази мисъл.

— Лорика, м’лорд — пропя Адам. — Да намеря ли някоя странноприемница?

Мисълта за това му помогна да заглуши гласа на съмненията. Странноприемниците — поне хубавите — бяха като миниатюрни кралски дворове. Малко по-недодялани, с по-домашен привкус.

Гавин се усмихна.

— Намери най-добрата — отвърна той. Адам се ухили, пришпори коня си и препусна към залязващото слънце. За миг Гавин се сети за лейди Мери, която очевидно го обичаше. Имаше красиво тяло и, трябваше да ѝ признае това — остър ум. И беше дъщеря на граф. Доста добър улов. Той повдигна рамене.

„Двата лъва“ беше стар хан, издигнат върху основите на кавалерийска казарма от времето на Древните, който приличаше на крепост. Имаше си собствена зала, отделно от кметството на Лорика, а също и кула в североизточния ъгъл. Там се беше намирала портата на казармата — всеки войник можеше да го види. Плътно до кулата се издигаше огромна сграда от тежки черни дъски, измазани с гипс, със сламен покрив и комини със скъпа медна обшивка. Към верандите, които обточваха слънчевата лицева страна, гледаха стъклени прозорци, а от покрива се издигаха четири масивни комина, съвсем прясно иззидани. Приличаше на късче от двореца в Харндън, докарано в провинцията. Лорика беше важен град, а „Двата лъва“ — важна странноприемница.

Появи се Адам и хвана юздите на коня му.

— Един кралски рицар винаги е добре дошъл тук — каза той, ухилен до уши. Приятно му беше да служи на важен човек — част от величието му сякаш полепваше и по него. Особено на четиридесет левги северно от града.

Един видимо заможен, мършав като скелет човек развя подплатената си с коприна пелерина, поръбена с пухкава козина и ширит от сребърни кръстове и им се поклони до земята.

— Едард Блоджет, м’лорд, на вашите услуги. Няма да нарека хана си „скромен“, тъй като е най-добрият, който ще срещнете по този път, но винаги ми е приятно да зърна някой от рицарите на Негово величество.

Гавин се изненада — мъжът беше прекрасно облечен и говореше съвсем прямо, въпреки че нямаше благородническа титла — но не му стана неприятно.

— Сер Гавин Мюриен — представи се той. — Рицарското звание невинаги носи богатство на онзи, който го носи, драги ми Блоджет. Мога ли да попитам…

Блоджет се усмихна със стиснати устни.

— За сребърен леопард ще получите собствена стая. Добавете две медни котки и ще пусна и оръженосците ви. — Той повдигна вежда. — Може и по-евтино, м’лорд, но стаята ще бъде най-обикновена.

Гавин мислено надзърна в кесията си. Имаше отлична зрителна памет и почти виждаше съдържанието ѝ — четири сребърни леопарда и дузина тежки медни котки. Между тях проблясваха и два нобъла от масивно злато, всеки от които струваше по двадесет леопарда. Не беше кой знае какво богатство, но стигаше, за да не му се налага да се стиска през първата нощ от пътуването си, че и през втората.

— Значи Адам ще се погрижи. Предпочитам всички да сме в една стая. С прозорец, ако не прекалявам с изискванията си.

— Чисти чаршафи, прозорец, прясна вода и място за три коня. Товарният ще ви струва още половин котка.

Блоджет сви рамене, сякаш такива жалки суми бяха под достойнството му, което вероятно беше точно така. Странноприемницата беше поне една трета колкото Стратнит и вероятно му носеше… Гавин се опита да пресметне на ум, пожела си учителят му да беше тук и накрая се спря на сума, която му се стори абсурдна.

— Поласкан съм, че излязохте да ме поздравите лично — каза той и отново се поклони, а Блоджет се ухили от ухо до ухо.

„И това е нещо, което научих в кралския двор — мъжете обичат ласкателствата поне колкото жените“ — помисли си Гавин.

— Тази вечер съм наел няколко певци, м’лорд. Тръгнали са към палата или поне така се надяват. Ще вечеряте ли с нас в голямата стая? Не е бална зала, но върши работа. За нас ще бъде чест да седнете при нас.

„А аз, разбира се, обичам ласкателствата колкото всеки друг.“

— Ще вечеряме с вас и ще слушаме музика — отвърна той с лек поклон.

— Заповядайте след вечернята в „Свети Евстахий“ — каза ханджията. — Вечеряме, след като бият камбаната.

Харндън — Едуард

След вечерната молитва майстор Пайл излезе на двора и си потърси доброволец. Едуард имаше приятелка, но тя също беше на работа и нямаше да му се сърди — всеки чирак си мечтае да работи с учителя си.

Този път Пайл приготви сместа различно. Едуард не видя точно как, но изкара една тежка желязна купа на двора и почисти стария боклук (повредени инструменти, железни останки и меко дърво, от което правеха временни калъпи), за да не се подпали. Черна работа, но нали помагаше на майстора.

Сега димът беше по-гъст, а пламъкът гореше по-ярко. Пайл го наблюдаваше, махайки с ръце, за да пропъди отвратителната миризма, а на лицето му играеше тънка усмивка.

— Е — рече той, — готов ли си за изпита, млади човече?

Едуард си пое дълбоко дъх.

— Да — отвърна той с надеждата, че не звучи твърде арогантно. Майстор Пайл обаче кимна.

— И аз тъй мисля. — Той огледа двора. — Почисти всичко това, ако обичаш.

Същата нощ на тавана чираците дълго си шепнаха. По-големите момчета усещаха, когато майсторът напредваше — издаваше го дори начинът, по който държеше главата си, както и това, че от кесията му внезапно започваха да се сипят награди, момчетата получаваха нови задачи, а чираците неочаквано полагаха изпит за калфи. Лизе, най-възрастната сред ножарите, се беше явила миналата седмица, при това успешно. По същия начин Едуард Чевинс, старши чирак, понякога и продавач, получи възможност да кандидатства за калфа.

Стана толкова изведнъж, че му се зави свят. Провериха документите му, а майсторите от гилдията го изпитаха и го оставиха да се поти сам в богато украсена стая, достойна за крал, която окончателно го смая. Нервите му бяха пред скъсване, ръцете му трепереха.

Едуард беше висок, кльощав седемнадесетгодишен младеж с пясъчнорижа коса и твърде много лунички. Докато стоеше под един стъклопис с образа на свети Никола, му хрумнаха поне двадесет отговора, по-добри от онзи, който бе дал на въпроса „Как се постига постоянен синкав блясък при острие, което е тежко до средата, но със съвсем тънък връх?“.

Той изохка и останалите четири момчета, с които се беше явил, го изгледаха със смесица от симпатия и надежда. Чуждият провал лесно може да подхрани собствените надежди за успех.

Час по-късно влязоха майсторите. Сториха му се зачервени, сякаш бяха подпийнали. Майстор Пайл се приближи и нахлузи на ръката му пръстен от фина стомана.

— Издържа, момче — каза той. — Браво.

Лорика — сер Гавин

Гавин, който тъкмо си подремваше, внезапно се събуди — от двора се носеха викове. Вбесените мъжки гласове променят тембъра си по начин, който не може да се сбърка, особено когато собствениците им се готвят за бой.

До леглото му застана Адам с голям нож в ръка.

— Не знам кои са, м’лорд. Идват оттатък морето, рицари са. Но…

Оръженосците никога не говорят лошо за рицарите — просто не е добро хрумване, така че Адам само повдигна рамене.

Гавин стана от леглото. Беше по долни гащи, така че бързо нахлузи една риза, а с помощна на Тома — чифт прилепнали панталони и жакет.

В двора един от гласовете се извисяваше значително над останалите. Непознатият имаше акцент, но говореше властно, овладяно и изискано, а думите му звънтяха, придружени от продължителен смях, ясен като камбанен звън.

Гавин отиде до прозореца и го отвори със замах. Долу стояха дузина мъже с доспехи. Поне трима бяха истински рицари, броните им спокойно можеха да си съперничат с неговата, а тези на войниците по нищо не им отстъпваха. Може би всички бяха рицари. До един носеха една и съща значка — червена роза на златен фон. Не познаваше този герб.

Водачът им, онзи с прекрасния смях, имаше златисти коси и фини черти и приличаше на статуя на свети Георги. Беше красив. В сравнение с него Гавин се почувства неподходящо облечен и малко недодялан. Пред светеца с ръце на кръста стоеше Блоджет, ханджията, а рицарят се усмихваше.

— Аз обаче искам точно тази стая, ханджийо!

Блоджет поклати глава.

— В нея отседна друг джентълмен, един от кралските рицари. Той дойде пръв, м’лорд, това е положението.

Рицарят също поклати глава.

— Изхвърлете го тогава.

Тома му подаде палтото и му помогна да го облече, а докато Адам стягаше връзките му, донесе меча му за езда.

— След мен — сопна се Гавин на изплашеното момче и хукна надолу по стълбите. Мина през общата стая и видя, че е празна — всички се бяха събрали в двора, за да гледат сеир.

Той пристъпи прага, рицарят се обърна да го погледне и се усмихна.

— Може пък да не искам да се откажа от стаята си — извика Гавин. Гласът му потрепери и това го ядоса. Нямаше причина да се бои, това беше най-обикновено недоразумение, само че в такива случаи един рицар трябва да се представи както подобава.

— Вие? — попита другият. Невярващият му тон не беше насмешлив, а напълно непресторен. — Вие сте кралски рицар? Гастон, тук имат нужда от нас!

Отблизо мъжете в двора бяха направо огромни — най-ниският стърчеше с една глава на Гавин, който не беше никак дребен.

— Имам тази чест — отвърна той. Опита се да измисли по-остроумен отговор, но му се стори по-важно да разсее напрежението, отколкото да трупа точки. Онзи, когото нарекоха Гастон, се изсмя, след него и останалите, а красивият рицар се наведе от седлото.

— Накарайте слугата си да премести вещите ви от ъгловата стая — каза той, а после добави с особено дразнещ тон: — Ще го сметна за услуга.

Гавин осъзна, че се е ядосал.

— Не! — отвърна той.

— Неразумен отговор, че и нелюбезен, на всичкото отгоре — намръщено му отвърна рицарят. — Аз ще получа тази стая. Нужно ли е да стане по трудния начин? Ако държите на честта си, ще ми я отстъпите с ясното съзнание, че ви превъзхождам. — Той сви рамене. — Или ще се биете с мен, това също е достойна постъпка. — Непознатият кимна сам на себе си. — Но да застанете насреща ми и да ми заявите, че няма да я получа… това ме вбесява.

Гавин се изплю.

— Да се бием тогава, сър. Кажете ми името си, а аз ще избера мястото и оръжието. Кралят обяви, че след два месеца ще има турнир, може би…

Още преди да довърши, другият слезе от коня, подаде юздите на Гастон и се обърна с изваден меч — боен, дълъг метър и двадесет.

— Бийте се тогава.

Гавин изквича. Не се гордееше с това, но беше без броня и носеше само ездитния си меч — качествен, но едноръчен. Единствената му функция беше да издава социалното му положение и да държи нехранимайковците на разстояние.

— Ан гард! — извика непознатият. Гавин посегна към меча си, извади го от ножницата в ръцете на Тома и го вдигна нагоре, като успя само да спре първия мощен удар на противника си. Намери време мислено да благослови забележителния си инструктор, след което исполинът отново замахна и той се дръпна встрани, позволявайки на по-тежкото острие да се плъзне по неговото като дъжд по покрив.

Бърз като котка, по-едрият мъж пристъпи напред, удари го в лицето със скритата си в бронирана ръкавица ръка и го повали на земята. Само това, че успя да извърне глава, спаси Гавин от унижението да плюе зъби по земята. Той обаче беше кралски рицар — претърколи се, изплю кръв, бързо се изправи и мощно замахна към слабините на противника.

Едноръчният меч има своите предимства в двубой с по-тежко острие — по-бърз е дори ако собственикът му е по-дребен. Гавин съсредоточи гнева си в него и замахна три пъти по три различни линии, за да смае великана с дъжд от удари. След третия оръжието звънна върху покритата с огледална броня китка на опонента му и боят щеше да приключи… ако той не беше покрит със стомана от главата до петите.

Гигантът го нападна и го принуди да отстъпи две крачки назад. Внезапно Тома изкрещя — не беше подготвен за бой и стоеше като истукан, но сега се опита да побегне и се оказа точно на пътя на господаря си, насред вихрушката от отбранителни удари. Гавин едва не падна, а мечът на по-едрия мъж се стрелна напред, пресече пътя на неговия и го заби дълбоко в Тома. Коравата ръка се обърна да погледне момчето, чиято глава бе разсечена почти наполовина, чужденецът го ритна в слабините и Гавин падна, превивайки се от болка. Огромният рицар обаче не прояви милост, притисна гърба му с коляно и завря лицето му в калта. После изби оръжието от ръката му.

— Предайте се — каза той.

Говори се, че северняците са упорити, отмъстителни хора. В онзи миг Гавин се закле, че ще убие този мъж, който и да е той, дори това да му струва и живота, и честта.

— Да ти го начукам — каза той, плюейки кръв и кал, а мъжът се изсмя.

— Според закона сте мой затворник. Ще ви отведа при краля, за да му покажа колко се нуждае от мен.

— Страхливец! — изрева Гавин, въпреки че част от него настояваше, че би било по-разумно да се престори на припаднал. Една ръка в стоманена ръкавица го претърколи по гръб и го вдигна.

— Преместете вещите си от стаята ми — каза чужденецът. — Ще се престоря, че не съм ви чул.

Гавин изплю кървава храчка.

— Ако си мислите, че можете да ме заведете при краля, без това да ви струва живота…

Русият мъж подуши въздуха.

— Убихте собствения си оръженосец — каза той, като си позволи лекичко да се усмихне при тези думи и Гавин за пръв път се уплаши от него. — Освен това е невъзпитано да наречете „страхливец“ някой, който ви е победил на дуел.

Гавин искаше да му отвърне като герой, но думите му бяха пропити с бяс, мъка, страх и болка.

— Ти уби Тома! Никакъв рицар не си! Може ли да нападнеш човек без броня? С боен меч? В странноприемница?!

Другият смръщи вежди и се наведе към него.

— Би трябвало да те съблека и да те дам на конярите да те изнасилят. Как смееш да наречеш мен — мен! — недостоен рицар? Жалко човече, аз съм Жан дьо Вреи, най-великият рицар на света и единственият закон, който признавам, е рицарският. Предай се или ще те посека на място.

Гавин погледна красивото му лице, недокоснато от гняв, бяс или каквато и да е друга емоция и му се прииска да го заплюе. Баща му би направил точно това.

„Искам да живея.“

— Предавам се — каза той, презирайки се за тези думи.

— Рицарите от Алба до един не струват — изсмя се дьо Вреи. — Тук ще властваме ние.

После всички слязоха от конете, оставяйки Гавин сам в двора с трупа на оръженосеца. Момчето беше съвършено мъртво.

„Аз го убих — помисли си Гавин. — Господи.“

Това обаче не беше краят — Адам беше храбър мъж и умря като такъв на вратата на ъгловата стая. Един от чужденците метна вещите на Гавин през прозореца след предсмъртния вик на оръженосеца. Останалите се разсмяха.

Гавин коленичи на камъните до Тома, а след час, когато камбаните възвестиха вечерната молитва, при него дойде ханджията.

— Пратих да доведат шерифа и лорда — каза той. — Толкова съжалявам, м’лорд.

Гавин не можа да измисли отговор.

„Убих брат си. Убих Тома. Победиха ме и се предадох. По-добре да бях умрял.“

Защо се предаде? Смъртта беше за предпочитане пред това. Дори ханджията го съжаляваше.

Лорика — дьо Вреи

Гастон избърса кръвта от меча си, като обърна особено внимание на последните дванадесет сантиметра, с които безмилостно бе нападал младежа, докато сломи защитата му и накрая го уби. Острието му обаче беше пострадало и щеше да се наложи някой добър ножар да го оправи.

Докато оръженосците сваляха доспехите му, дьо Вреи пиеше вино от сребърен стакан.

— Онзи в двора те е порязал — каза Гастон, вдигайки очи от оръжието. — Не се опитвай да го скриеш.

Дьо Вреи вдигна рамене.

— Размахваше меча си като смахнат. Това е нищо.

— Проби защитата ти — настоя Гастон. — Тези албинци не са чак толкова жалки, може пък да дочакаме истински бой. — Той погледна братовчед си и отбеляза: — Силно те е ударил.

Действително, дьо Вреи търкаше китката си за трети път през последните три минути.

— Ха! — насмешливо възкликна той и отпи още вино. — Нямат никакви умения, воюват единствено с Дивото и са забравили как да се бият с други хора. — Той сви рамене. — Аз ще променя това и ще ги науча как да побеждават Дивото като мен. Ще ги направя по-жилави и по-достойни.

Той кимна сам на себе си.

— Твоят ангел ли ти каза това? — с очевиден интерес попита Гастон. Родът му без съмнение печелеше от това, че братовчед му е срещнал ангел, но цялата работа все още го озадачаваше.

— Моят ангел ми го заповяда. Аз съм просто оръдие на небето, братовчеде — каза дьо Вреи без капка ирония. Гастон си пое дълбоко дъх, търсейки поне малко хумор в изражението на братовчед си, но не откри никакъв.

— Отвън каза, че си най-великият рицар на света — каза той. Опитваше се да го накара да се усмихне, но докато Йохан, по-възрастният му оръженосец, сваляше стоманения ръкав, скрил раната на китката му, дьо Вреи само повдигна рамене.

— Аз съм най-великият рицар на света — заяви той. — Моят ангел ме избра, защото съм най-добрият в целия Изток. Спечелих шест битки, бих се в дванадесет pas d’armes[24], без да ме ранят нито веднъж, убивал съм хора във всяка битка, в която съм участвал — в Тур, в…

Гастон извъртя очи.

— Добре, ти си най-великият рицар на света. Кажи ми сега защо дойдохме в Алба, освен за да тормозим местните.

— Кралят им ще обяви турнир — отвърна дьо Вреи. — Аз ще го спечеля и ще стана негов защитник. — Той кимна. — След което и крал, с течение на времето.

— Ангелът ли ти го каза? — попита Гастон.

— Съмняваш се в моя ангел, така ли, братовчеде? — намръщи се дьо Вреи, а Гастон стана и прибра меча си в ножницата му.

— Не, просто не вярвам на всичко, което чуя, било от теб, било от другиго.

Красивите очи на дьо Вреи се присвиха.

— Лъжец ли ме наричаш?

Гастон криво се усмихна.

— Ако продължим така, ще се сбием. Може да си най-великият рицар на света, но и аз доста пъти съм ти разкървавявал кокалчетата, не е ли така?

Погледите им се кръстосаха и Гастон зърна блясъка в очите на дьо Вреи, но не сведе своите. Малко мъже бяха способни на това, но Гастон имаше предимство — беше се упражнявал цял живот.

Братовчед му повдигна рамене.

— Не можа ли да ме попиташ, преди да тръгнем?

Гастон сбърчи нос.

— Когато ми кажеш да се бия, аз се бия, нали? Кажеш ли „Събери рицарите си, отиваме да превземем Алба“, аз отговарям „Чудесно, ще натрупаме и власт, и пари“. Не е ли така?

— Така е! — с усмивка отвърна дьо Вреи.

— Само че когато ми кажеш, че пратен от Бога ангел ти дава изключително конкретни военнополитически съвети…

Гастон сви рамене.

— Утре сутринта ще се срещнем с граф Тоубри, който ще ни наеме в своята феодалия. Той желае онова, което желае моят ангел.

За пръв път дьо Вреи сякаш се поколеба и Гастон побърза да се възползва.

— Братовчеде, какво желае твоят ангел?

Дьо Вреи отпи още вино, остави чашата си на бюфета и измъкна ръка от левия ръкав на бронята, току-що разтворен от по-младия оръженосец.

— Кой може да разбере какво желае един ангел? — тихо каза той. — Дивото тук обаче трябва да бъде унищожено. Такива бяха намеренията на бащата на краля. Знаеш ли, че са опожарили части от гората, за да го постигнат? Изчаквали да излезе вятър и палели. Рицарите на стария крал участвали в четири големи битки — какво не бих дал да бъда сред тях! Изчадията от Дивото наизлезли, за да се бият… били цели армии! — Очите му блеснаха, а Гастон повдигна вежда. — В началото старият крал побеждавал, но с течение на времето трябвало да повика рицари от Изтока. Загубите му били опустошителни. — Дьо Вреи изглеждаше така, сякаш всичко се разиграваше пред очите му. — Синът му, който царува сега, се бие достойно, за да удържи спечеленото от баща му, но не превзема нови земи. Моят ангел ще промени това и отново ще избутаме Дивото зад Стената. Получих видение.

Гастон отдавна сдържаше дъха си и най-сетне издиша.

— Братовчеде, точно колко опустошителни са били тези загуби?

— О, предполагам, че е било много страшно. Казват, че в битката при Чевин крал Хотор изгубил петдесет хиляди души.

Дьо Вреи повдигна рамене, а Гастон поклати глава.

— От такива големи цифри ме заболява главата. Населението на голям град е толкова! Възвърнали ли са си загубеното?

— В името на Спасителя, не! Ако бяха, нима смяташ, че бихме могли да предизвикаме управниците на тези земи с триста рицари и свитите им?

Гастон се изплю.

— Всеблаги Йесу…

— Не богохулствай!

— Твоят ангел иска да превземем тази страна с триста рицари, за да обяви война на Дивото? — Гастон пристъпи към братовчед си. — Да те зашлевя ли, за да се събудиш?

Дьо Вреи стана на крака и с един жест освободи оръженосците си.

— Не е прилично да ме предизвикваш така, братовчеде. Свика рицарите си и ме последва — това е достатъчно. Сега ми се подчини. Това е всичко, което трябва да знаеш.

Гастон изкриви лице като човек, подушил неприятна миризма.

— Винаги съм те следвал — каза той и дьо Вреи кимна. — Освен това съм те спасявал от множество грешки.

— Гастон — каза дьо Вреи с внезапно омекнал глас, — да не спорим. Моят съветник е небето. Не завиждай!

— Тогава искам да се срещна с твоя ангел — каза Гастон.

Дьо Вреи присви очи.

— Може би — отвърна той, — може би моят ангел е единствено за мен. В крайна сметка, единствен аз съм най-великият рицар на земята.

Гастон въздъхна и отиде до прозореца, за да погледне към самотната фигура, коленичила на гладките каменни плочи. Бяха отнесли труповете, за да ги увият в чаршафи и да ги подготвят за погребението, но рицарят от Алба все още стоеше на колене в двора.

— Какво смяташ да правиш с този човек? — попита Гастон.

— Ще го отведа в двореца, за да докажа силата си. След това ще поискам откуп.

Гастон кимна.

— Да му предложим чаша вино.

Дьо Вреи поклати глава.

— Той се кае за слабостта си. За горделивостта, която прояви, като дръзна да се изправи срещу мен и за своя провал като войник. Би трябвало до края на живота си да стои на колене и да се срамува.

Гастон изгледа косо братовчед си, без да извръща глава и се заигра с късата си брадичка. Каквото и да възнамеряваше да каже, на вратата се почука, в стаята надникна Йохан и го прекъсна.

— Дойде един чиновник, мосю. Иска да ви види.

— Отпрати го.

След кратко мълчание (Гастон го използва, за да си налее вино) Йохан се върна при тях.

— Казва, че се налага да прояви упорство. Не е рицар, просто човек от знатен произход. Не носи доспехи и твърди, че бил шериф.

— Е, и? Отпрати го.

Гастон сложи ръка на рамото на братовчед си.

— Шерифите са кралски служители, нали? Попитай го какво иска.

Йохан каза нещо на някого, после се развика, а вратата се отвори с трясък. Гастон извади меча си, дьо Вреи също, а от съседните стаи наизлязоха спътниците им, някои от които все още бяха в пълно въоръжение.

— Вие ли сте Жан дьо Вреи? — попита новодошлият. Изглежда не го беше грижа, че е заобиколен от рицари в доспехи, чийто ръст надхвърля неговия с поне една глава. Носеше жакет и панталони до коленете, високи ботуши и дълъг меч на кръста. Беше на около петдесет години, започваше да пълнее и само кожената качулка, поведението и мечът на бедрото му подсказваха, че е човек с положение. Погледът му обаче беше мрачен и заплашителен.

— Аз съм — потвърди дьо Вреи.

— В името на краля ви арестувам за убийството на…

С един-единствен удар Реймон Сан Дави повали шерифа в безсъзнание и той се свлече на пода.

— Пфу! — възкликна рицарят.

— Мекушави са — заяви дьо Вреи. — Довел ли е войници?

— Нито един — отвърна Реймон и се ухили. — Сам дойде!

— Що за страна е това? — попита Гастон. — Всички ли са луди?

Сутринта слугите на Гастон прибраха замаяния рицар от двора, натовариха го на една каруца заедно с доспехите му, а конете му вързаха зад нея. Гастон се опита да заговори албинеца, но пълният му с омраза поглед го отблъсна.

— На бойните коне! — нареди братовчед му. Щом чуха заповедта, останалите замърмориха — никой рицар не обича да язди бойния си кон, когато обстоятелствата не го налагат. Качественият, добре трениран боен кон струваше колкото седем комплекта доспехи и разтегнатият мускул, порязването или повредената подкова бяха скъпи наранявания.

— Трябва да впечатлим графа.

Рицарите от дома на дьо Вреи се строиха в големия двор на странноприемницата, докато останалите войници се готвеха в полето извън града. Разполагаха с близо хиляда обикновени копия, както и с триста кавалерийски. Гастон вече беше отишъл да ги нагледа и сега се връщаше.

Ханджията — навъсен човек с остри черти — излезе да поговори с албинския рицар в каруцата. Дьо Вреи му се ухили и Гастон разбра, че се задават неприятности.

— Ей, вие! — извика братовчед му и звучният му глас екна в двора. — Не съм доволен от гостоприемството ви, месир! Обслужването беше лошо, виното — също, освен това се опитахте да се набъркате в личните работи на един благородник. Какво ще кажете в своя защита?

Плъхоглавият ханджия сложи ръце на кръста си, а Гастон поклати глава. Той явно възнамеряваше да спори с един рицар.

— Аз… — започна мъжът, но един от оръженосците на дьо Вреи протегна крак от коня си, изрита го в главата и той падна, без да издаде звук. Останалите оръженосци се разсмяха и погледнаха към дьо Вреи, който хвърли една малка кесия върху гърдите на припадналия човек.

— Ето ти пари, ханджийо — изсмя се той. — Ще ги научим да се държат като цивилизовани хора, а не като животни. Изгорете хана!

Преди последната каруца на малката им армия да излезе на пътя, високо в небето над Лорика се издигна димен стълб. Час по-късно Гастон и братовчед му се срещнаха с граф Тоубри и кортежа му на мястото, където се пресичаха Северният път и този към Лорика. Той разполагаше с петдесет рицари със свити и беше в пълно въоръжение, носеше и шлем. Бе изпратил вестоносец, който покани „капитан дьо Вреи и всички, които го съпровождат“ да се срещнат с графа под сянката на големия дъб, който растеше самотен на кръстопътя.

Гастон се усмихна на предпазливостта му.

— Ето един човек, който знае как е устроен светът — каза той.

— Израснал е сред нас — съгласи се дьо Вреи. — Да отидем да го посрещнем. Язди с шестима рицари и свитите им — и ние ще вземем толкова.

Когато се срещнаха, графът вдигна забралото си.

— Жан дьо Вреи от Рут?

Дьо Вреи кимна.

— Вие не ме помните — каза той. — Бях малък, когато пътувахте из Изтока. Това е братовчед ми Гастон д’О.

Тоубри се здрависа и с двама им и стоманените им ръкавици звъннаха. Рицарите ги наблюдаваха безучастно със спуснати наличници и мечове в ръце.

— Неприятности ли имахте в Лорика? — попита графът и посочи димния стълб на хоризонта. Дьо Вреи поклати глава.

— Никакви неприятности — отвърна той. — Просто осъзнах нещо важно. Тези хора са забравили какво е меч, забравили са и уважението, което дължат на онези, които са му се посветили. Един злощастен рицар ме предизвика — победих го, разбира се. Ще го отведа в Харндън и ще поискам откуп, след като го покажа на краля.

— Опожарихме хана — прекъсна го Гастон, който смяташе това за ненужно перчене и започваше да се дразни от братовчед си.

Графът мрачно се втренчи в дьо Вреи.

— Кой хан? — попита той, а дьо Вреи му върна погледа.

— Не обичам да ми говорят с този тон, милорд.

— „Двата лъва“, познат ли ви е? — отвърна Гастон и се наведе напред.

— Опожарили сте „Двата лъва“? — строго попита графът. — Той се издига там от вечни времена, основите му са Древни.

— Очаквам да си останат на мястото, за да може някой друг селяк да вдигне кочина отгоре им — намръщи се дьо Вреи. — Пръснаха се като плъхове, за да изгасят огъня и аз с нищо не им попречих. Там обаче ме обидиха и трябваше да им дам урок.

Графът поклати глава.

— Много хора сте довели, преброих триста рицари. В цяла Алба едва ли са повече от четири хиляди.

— Поискахте войска — отвърна дьо Вреи. — Поискахте мен и аз дойдох. Каузата ни е обща, нося писмото ви. Писахте ми да доведа толкова войници, колкото успея да събера. Ето ги.

— Забравих колко богат е Изтокът, приятелю. Триста рицари със свити! — Графът поклати глава. — Засега мога да им плащам, но след пролетната кампания може да се наложи да променим уговорката.

Дьо Вреи погледна братовчед си.

— Съгласен съм. Напролет уговорката ни ще бъде друга.

Каруцата в центъра на колоната разсея графа.

— Всеблаги Йесу! — възкликна той. — Нима вашият затворник е сер Гавин Мюриен? Луд ли сте?!

Дьо Вреи обърна коня си толкова рязко, че Гастон зърна кръв по мундщука.

— Няма да търпя да ми говорите така, милорд! — категорично заяви дьо Вреи. Графът препусна напред, без да обръща внимание на хората си, които с мъка го догонваха и спря при каруцата.

Гастон внимателно наблюдаваше братовчед си.

— Няма да убиеш графа само защото те подразни — тихо каза той.

— Каза, че съм луд — сопна му се дьо Вреи със стисната уста и блеснали очи. — Лесно ще убием петдесетте му рицари.

— И накрая цялата страна ще бъде застлана с трупове — каза Гастон. — Ако старият крал наистина е изгубил петдесет хиляди души в онази битка преди толкова години, това кралство сигурно е почти безлюдно. Не може да убиваш всеки, който не ти допада.

Графът накара да пуснат албинския рицар от каруцата и да му дадат кон, а след това се върна назад със спуснато забрало, плътно заобиколен от хората си.

— Месир — каза той, — живял съм на Изток и знам как се е стигнало до това недоразумение. В Алба не се придържаме постоянно към върховенството на войната, месир. Всъщност, тук има нещо, което наричаме върховенство на закона. Сер Гавин е син на един от най-влиятелните лордове в страната, който е и мой съюзник. Всеки албинец би се държал като него. Не е бил длъжен да бъде с доспехи в онзи час — нито тук, нито когато си е почивал в хана. Той не е във война с вас, месир. Според нашите закони сте го нападнали вероломно и може да бъдете осъден за това.

Дьо Вреи направи гримаса.

— Значи законите ви извиняват безхарактерността и не ценят силата. Той избра да се бие и беше победен. Господ се произнесе по въпроса и няма какво повече да се каже.

Очите на графа едва се виждаха през забралото му и Гастон сложи ръка на оръжието си. Макар че говореше разумно, домакинът им бе поставил своята върху дръжката на бойния топор, закачен на седлото му, а рицарите му до един бяха заели поза, която подсказваше, че са готови за бой — наведени леко напред, опрели длани върху шиите на конете. Намираха се на крачка от кървавата баня, усещаше го.

— Ще му се извините за варварския начин, по който сте убили оръженосците му, в противен случай споразумение между нас няма да има. — Гласът на Тоубри беше суров, ръката му здраво стискаше секирата. — Чуйте ме, месир. Не може да го отведете в кралския двор. Достатъчно е кралят само да чуе какво е станало, за да ви арестува.

— В тази страна няма достатъчно войници, за да се справят с мен — отвърна дьо Вреи, а служителите на графа изтеглиха мечовете си. Гастон вдигна ръце, пришпори коня си и застана между двамата мъже.

— Господа! Станало е недоразумение, както всеки път, когато се срещат Изтокът и Западът. Братовчед ми е отстоявал правата си на рицар и благородник. Вие казвате, че този сер Гавин също е бил в правото си. Нужно ли е ние, които идваме толкова отдалеч, за да ви служим, месир графе, да платим за това неразумение? Всички сме разумни хора, способни на добра воля. Аз поне ще се извиня на младия рицар.

Гастон хвърли смразяващ поглед на братовчед си и на красивото лице се изписа разбиране.

— Е, добре — склони дьо Вреи. — Щом е син на ваш съюзник, ще му се извиня. Но, за бога, трябва много да се упражнява с меча.

Гавин Мюриен се беше опомнил достатъчно, за да натовари доспехите си на един кон и да се качи на друг. После последва спасителя си през строя, както дете следва майка си.

Графът вдигна забралото си.

— Гавин! — извика той. — Момче, обичаите на тези чуждоземни рицари са други. Лорд дьо Вреи ще ти се извини!

Албинецът кимна, а дьо Вреи спря коня си на значително разстояние от него. Гастон обаче се доближи.

— Рицарю — каза той. — Лично аз искрено съжалявам за смъртта на оръженосците ви.

Гавин отново кимна.

— Много любезно от ваша страна — отвърна той с равен глас.

— Колкото до мен — обади се дьо Вреи, — опрощавам откупа ви, тъй като графът настоя, че според вашите закони може да съм ви предизвикал нечестно.

Той изрече последната дума с усилие, сякаш някой я теглеше от устата му с рибарска кука. Облечен в лекьосаното си палто, с нос, разкървавен след цяла нощ, прекарана на колене насред двора, Мюриен изобщо не приличаше на герой. Дори не беше запасал рицарския си колан, а мечът му още лежеше на дъното на каруцата.

Той отново кимна.

— Разбирам — отвърна Гавин, обърна коня си и се отдалечи. Докато го наблюдаваше, Гастон се зачуди дали нямаше да е по-добре за всички, ако братовчед му го беше убил в двора на странноприемницата.

Глава пета

Дворецът „Харндън“ — Хармодий

Магът Хармодий седеше в кулата, плътно заобиколен от книги и наблюдаваше как слънцето, което нахлуваше през високите прозорци, играе върху петънцата от прах. Април е дъждовен месец, но тогава идва времето и на първите силни, наистина топли слънчеви лъчи, когато светлината най-сетне има собствен цвят, собствено великолепие. Днес небето беше синьо, а в слънчевото островче би се стоплила дори котка. Хармодий имаше три.

— Милтиад! — изсъска той и един стар сив котарак му хвърли отегчено-безочлив поглед. Обкованият със злато жезъл на мага се стрелна напред и го побутна — мястото, което си беше избрал за спане, бе твърде близо до грижливо изрисуваните със син тебешир линии, покрили целия под. Животното се премести толкова, колкото бе дебела опашката му и презрително изгледа стопанина си.

— Аз те храня, клетнико — измърмори Хармодий.

Светлината продължаваше да се сипе през високите прозорци, пълзеше по измазаните с вар стени и разкриваше най-различни изчисления, записани с тебешир, сребърен или оловен молив, въглен и дори надраскани в пръстта. Когато изпиташе нужда да пише, магът използваше всичко, което му дойдеше под ръка.

Докато светлината бавно напредваше по стената, Хармодий усещаше хората в залите долу — слуга, понесъл поднос с еленско към вратата на господаря си; джентълмен и дама, почти свирепо отдадени на любовна среща, която гореше като малък огън точно под краката му — къде ли беше това?, положително на някое ужасно публично място; и кралицата, която грееше като самото слънце. Той се усмихна, когато случайно се докосна до топлината ѝ. Често наблюдаваше другите, за да убие малко време — единствено този фантазъм все още можеше да прави регулярно.

„Защо ли?“ — разсеяно се зачуди той. Тази сутрин обаче… Тази сутрин кралицата го беше помолила — беше го предизвикала — да направи нещо повече.

— Сторете нещо вълшебно, магьоснико! — каза му тя, пляскайки с ръце.

Хармодий изчака слънцето да пресече една от линиите, които беше начертал с тебешир и вдигна очи към група от фигури. После кимна и отпи от чаша студен чай, върху който се беше събрала прах — прах ли беше това? О, нали беше стъргал кости, за да боядиса мазнината. В чая му имаше стрити кости. Вкусът не беше особено противен.

И трите котки вдигнаха глави и наостриха уши. Светлината стана по-силна и блесна в едно малко огледало с гръб от слонова кост, на който бяха гравирани образите на Арес и на Телеца. После се стрелна по пода, съсредоточена в ярък лъч.

— Fiat lux![25] — изрева магът. Лъчът стана по-мощен, привличайки светлината наоколо си. Накрая котките потънаха в сянка, а той блесна като мълния, докато пробягваше над тебеширените рисунки, а после — през една леща, събирайки се в малката златна сфера на върха на жезъла му. Хармодий не забеляза това, но лъчът не я улучи точно в средата и част от него затанцува върху по-далечната стена, отчасти отразен от златния глобус, отчасти отблъснат от огромната енергия, която се просмукваше в самия жезъл. Силната светлина бързо плъзна нагоре, лизна позлатата на един триптих, който красеше бюфета и се удари в чаша вино, забравена там преди часове. После бързо пресече източната стена, изгаряйки по пътя си поне дузина от буквите на някакво заклинание, изписано с тайнствено невидимо мастило, скрито под боята.

Старият котарак се стресна и изсъска, а магът внезапно се почувства замаян, сякаш тъкмо го беше нагазила треска или сериозна настинка. Умът му обаче се проясни изведнъж, а жезълът заблестя с аура, която не можеше да се сбърка — светлината на предмет, който се изпълва със сила. Хармодий зърна лъча-беглец и сръчно премести огледалото така, че фокусът да пада право в жезъла. После тържествуващо плесна с ръце.

Котките се огледаха стреснато, сякаш никога преди не бяха виждали стаята му и отново заспаха. Хармодий се огледа.

— В името на Светата троица, какво стана току-що? — попита той. Не се нуждаеше от почивка — дори след такъв мощен фантазъм силата на Хелиос, събрана в жезъла му, го караше да потръпва от очакване. Беше си обещал, че ще изчака един ден… може би два… но изкушението бе твърде силно.

— Ха! — възкликна той и котките помръднаха с уши. От много години не се беше чувствал толкова жив. Извади тежък ленен парцал и избърса пода, унищожавайки всички следи от сложните тебеширени плетеници, които го покриваха като изпипана черга от Юга. После, въпреки възрастта и тежката си роба, той се отпусна на колене, въоръжен с бяла кърпа и стърга процепите между каменните плочи, докато от бледосиния тебешир не остана нито следа. Колкото и нетърпелив да беше, трябваше задължително да се отърве от всички остатъци от предишния фантазъм, преди да направи друг. Опитът го беше научил на това.

След това Хармодий отиде до една масичка и отвори чекмеджето, в което лежеше абаносова кутия със сребърен обков. Магьосникът обичаше красивите вещи и когато последствията от лошите заклинания бяха изпепелени души и смърт, присъствието им му помагаше да дойде на себе си и да се почувства по-уверен.

В кутията имаше комплект бронзови инструменти — компас, дебеломер, линийка без деления и благословен от свещеник молив със сребърна сърцевина в обвивка от стипца, глина и восък. Той го уви с конец, измери дължината на парчето с линийката и се помоли.

— О, Хермес Тризмегист — започна магът, продължавайки на арабски. Пречисти се, избистри мислите си и призова Бога, Сина му и пророка на магьосниците, докато друга част от ума му изчисляваше точната дължина на конеца, който щеше да му трябва.

— Не бива да правя това днес — каза той на най-дебелата котка, която изобщо не се заинтересува. После коленичи на пода, но не за да се моли, а за да рисува. Постави късче дърво в един улей, издълбан в каменната плоча и с треперещи ръце използва връвта, за да изпише съвършена окръжност, в която с помощта на линийка и меч изрисува пентаграма. Около външния ѝ ръб изписа призива си към Бога и Хермес Тризмегист на арабски и единствено мяукането на котките, които настояваха да ги нахрани, му попречи да се опита да свърши работата си още на секундата.

— Вие тримата сте идеалната подготовка за борба с демони — заяви той, докато ги хранеше с прясна сьомга от река Албин, купена на пазара. Докато ядяха, те не му обръщаха никакво внимание, а после се отъркаха в него с гласовити възгласи на вечна любов. Собствените му думи обаче го накараха да се замисли. Той отключи тежката дъбова врата на стаичката в кулата и слезе по сто двадесет и двете стъпала до всекидневната, където Мастиф, прислужникът на кралицата, четеше в едно кресло. Щом се появи магът, мъжът скочи на крака, Хармодий повдигна вежда и той се поклони. Старецът обаче бързаше и беше ужасно развълнуван, така че дребните неучтивости трябваше да почакат.

— Бъдете така любезен да ми измолите благоволението на кралицата, питайте я дали би имала добрината да ме посети — каза той и му връчи медна монета — отдавна уговорен знак между двама им. — И помолете перачката ми да намине — добави той и му даде шепа дребни сребърници, някои колкото пайети.

Мастиф ги взе и се поклони — беше свикнал с магьосника и странностите му, така че хукна, сякаш животът му зависеше от това.

Хармодий си наля чаша вино и я пресуши, взря се през прозореца и се опита да убеди сам себе си да изчака поне един ден. Кого щеше да го е грижа? Той обаче се чувстваше с десет години по-млад и когато се сети за онова, което му предстоеше да докаже, чашата затрепери в ръцете му.

Магът чу леките ѝ стъпки в коридора, стана и дълбоко се поклони.

— Виж ти — каза кралицата и присъствието ѝ сякаш изпълни стаята. — Тъкмо казвах на Мери, че ми е скучно!

Тя се засмя и гласът ѝ отлетя чак до най-високите греди.

— Нуждая се от вас, Ваша светлост — каза Хармодий с дълбок поклон, а тя топло му се усмихна и главата му се завъртя още повече. След това така и не можа да реши дали в чувствата му към нея има и похот — бяха силни, собственически, страховити и опасни.

— Решил съм да извърша призоваване, Ваша светлост, и бих желал да сте до мен, за да е по-сигурна ръката ми. — Той се наведе над нейната. — Надявам се, че ще бъде прекрасно.

— Скъпи ми старче — нежно го погледна тя и Хармодий усети недостатък в отношението ѝ. Тя го съжаляваше. — Ценя усилията ви, но не се преуморявайте, за да ме впечатлите!

Той не си позволи да изпита раздразнение.

— Ваше величество, извършвал съм такива призовавания безброй пъти. Винаги са изпълнени с опасности и също както с плуването, само глупаците се заемат с тях сами.

Представи си как плува с нея и преглътна мъчително.

— Съмнявам се, че мога с нещо да помогна на могъщ маг като вас. Аз усещам слънцето само върху кожата си, а вие — в самата си душа!

Въпреки това тя с желание тръгна към стълбите и го поведе нагоре. Стъпките ѝ бяха с половин век по-леки от неговите, но въпреки това когато стигнаха, Хармодий не се беше задъхал.

Кралицата свали пантофките си на площадката и влезе в стаята му боса, като се стараеше да избягва съвършено изписаните символи по пода. После спря и се загледа в тях.

— Магьоснико, никога не съм виждала нещо толкова… прелестно! — каза тя и този път възхищението ѝ беше непресторено. Застана под слънчевите лъчи, които сега заливаха източната стена вместо западната и започна да изучава уравненията и стиховете. После почеса дебелия стар котарак зад ушите, а той измърка, заби зъби в дланта ѝ и измяука, когато кралицата го плесна с другата си ръка.

Хармодий поклати глава и сипа мед върху раничките.

— Преди никога не съм го виждал да хапе — каза той, а тя сви рамене и облиза меда с дяволита усмивка.

Магът също се събу, доближи се до покритата със заклинания стена и прочете два реда, изписани със сребърен молив. После взе малка абаносова пръчица и ги повтори във въздуха, който се изпълни с ярки огнени букви, по-тънки от най-тънкия косъм и все пак съвършено четливи и за двама им.

— О! — възкликна кралицата и той ѝ се усмихна. За миг се изкуши да я целуне, а след това изпита друго желание, също толкова силно, но абсолютно противоположно — да се откаже от цялата работа. Дезидерата му напомняше на…

— Е — каза той, — готова ли сте, Ваша светлост?

Тя се усмихна и кимна.

— Kaleo se, ХАРУН[26] — изрече магът и светлината над пентаграмата избледня. Кралицата направи крачка вдясно, застана под високите прозорци, точно на пътя на лъча слънчева светлина, а старият котарак се отърка в голия ѝ крак.

Пентаграмата започна да се изпълва със сенки. Магът вдигна жезъла си и насочи кухия му златен връх към знака, изписан на пода.

— Кой ме вика?

Шепотът идваше от светлата пукнатина, която пърхаше като пеперуда над пентаграмата.

— KALEO — настоя Хармодий.

Харун се появи под сянката. Ушите на мага изпукаха, а слънцето сякаш избледня.

— Ах-х-х! — изсъска той.

— Власт за познание — каза Хармодий.

Сенките се събираха в чудното създание, което приличаше на мъж, макар и по-висок от най-високата библиотека. Беше голо, с мраморнобяло, нашарено със сини вени тяло и жилави кожести крила, които почти докосваха пода и величествено се издигаха високо над главата му, изписвайки съвършена дъга, на която всеки художник би се възхитил. Миризмата, която бе донесло със себе си, беше чужда и приличаше на тази на горяща луга — нито чиста, нито отвратителна. Очите му бяха съвършено непроницаеми, мечът — голям колкото човек и зловещо нащърбен, а лицето му съчетаваше непознат ужас с ангелска красота — абаносовочерен клюн, инкрустиран със злато, огромни бадемовидни очи, бездънно сини като два сапфира и кокалест космат гребен, приличен на украсата по шлемовете на Древните.

— Власт за познание — повтори Хармодий.

Демонът го огледа с празните си очи. Кой можеше да знае какво си мислят тези същества? Рядко говореха и често не разбираха въпросите на мага.

Внезапно, с бързината на орел, който сграбчва зайче, мечът му се стрелна напред и пресече кръга. Хармодий присви очи — не беше достигнал тази възраст, поддавайки се на паниката.

— Sol et scutum Dominus Deus[27] — изрече той.

Вторият удар също разкъса кръга, но мечът иззвънтя, отблъснат от подобен на камбана щит от блестящ пурпур, напръскан с бяло. Демонът започна да го мушка с острието си, от двете му страни се посипаха искри, от пода се вдигна пушек, а Хармодий удари очертанията на кръга там, където ги бе прекъснал мечът и изрева:

— Sol et scutum Dominus Deus!

Пробивът в окръжността се затвори, а демонът се дръпна и изсъска. Кралицата се наведе напред и мисълта, че може неволно да пресече кръга, изпълни мага с неподправен ужас. Въпреки това той не продума, за да не отклони енергия от призоваването — цялата му воля бе съсредоточена върху чудовището, кръга, пентаграмата и щита. Даде си сметка, че жонглира с твърде много топки, зачуди се дали да не свали щита… и точно тогава демонът издиша огън. Той разцъфна като цвете, покривайки цялата повърхност на щита и внезапно в стаята стана горещо. Пламъкът не можеше да го достигне, но топлината му можеше и това напълно промени характера на сблъсъка между волите им. Хармодий обмисли възможността да бъде победен, но дори тя му се струваше удивителна. Подушваше адверсария въпреки щита и усещаше жегата, която излъчваше.

Тогава пламъците се отдръпнаха от ръбовете на пурпурната камбана и изчезнаха в устата на демона също толкова внезапно, колкото се бяха появили. Температурата в стаята спадна осезаемо, Дезидерата се наведе толкова ниско, че носът ѝ докосна ефирната повърхност на щита… и се засмя.

Демонът се обърна към нея, наклонил глава встрани като кученце и също се засмя. Тя направи реверанс и започна да танцува. Величественото създание я наблюдаваше в захлас, магът също. Кралицата се изразяваше с бедрата си и вдигнатите над главата ѝ ръце, а танцът се състоеше само от десетина стъпки — пролетен танц, наивен и недокоснат от практика, която да го развали.

Създанието, затворено в камбаната от сила, поклати глава.

— Ейя! — изрече то и пристъпи към нея, а главата му докосна ръба на пентаграмата. То гневно изрева и остърга печата с меча си, разрязвайки каменната плоча и кръгът се разкъса. Кралицата протегна крак, кръстоса пръсти над пролуката и тя се затвори.

Хармодий отново започна да диша. Бърз като териер, хукнал след плъх, той разчупи щита с жезъла си и изля в демона цялата сила, събрана от неговия фантазъм. Той се обърна към него с вдигнат меч, но не предприе нищо. Мощните му гърди се надигаха и спадаха, а външността му внезапно се промени — адверсарият се издигна във въздуха и заблестя в бяло, като ангел с лебедови крила, а после падна на каменния под и гърченето му премина в противното овладяно движение на стоножка, по-голяма от кон, притисната от очертанията на щита. Хармодий вдигна жезъла си, а сърцето му се изпълни с радост — радостта от това, че е изпитал истински теорията си и е открил в нея повече злато, отколкото шлака.

Той вдигна жезъла си и изплю:

— Ithi![28]

Пентаграмата остана празна. Магът беше твърде горд, за да седне на пода. Вместо това отиде при кралицата и я прегърна с фамилиарност, на която не подозираше, че някога би се осмелил.

Тя нежно го целуна.

— Вие сте стар глупак, Хармодий, но гениален, храбър стар глупак. — Усмивката ѝ беше топла, тя го поздравяваше. — Нямах представа… никога не ви бях виждала да правите подобно нещо.

— О — отвърна магът, упоен от аромата на шията ѝ и в този миг пред него се разкри галактика от нови учения. Той обаче се отдръпна и се поклони.

— Дължа ви живота си — каза старецът. — Какво сте вие всъщност?

Кралицата се разсмя и смехът ѝ заплаши да прокуди цялото зло на света с присмех.

— Какво съм аз ли? — попита тя и поклати глава. — Скъпи мой стари глупако!

— Останала ми е достатъчно мъдрост, за да падна в краката ви и да ви боготворя, Ваша светлост — с дълбок поклон каза той.

— Вие сте като момче, което ръчка гнездо на стършели, за да види какво ще излезе от него. Все още подушвам момчешкия ви триумф, Хармодий. Какво научихме днес? — Тя внезапно се отпусна на един стол, без да обръща внимание на свитъците върху него. — И откъде дойде този внезапен прилив на дързост? В кралския двор вие сте пример за предпазливост. — Тя се усмихна и за миг заприлича не на наивно младо момиче, а на древна всезнаеща кралица. — Според някои хора нямате никаква сила и сте просто шарлатанин. — Очите ѝ се стрелнаха към пентаграмата. — По всичко личи, че грешат.

Магът проследи жеста ѝ и хукна да ѝ налее вино.

— Не бих могъл със сигурност да кажа какво научихме днес — внимателно отвърна той. Предпазливият му маниер вече се възвръщаше… но той знаеше, че е прав.

— Дръжте се с мен така, сякаш ви чиракувам. Сякаш съм глупачка, твърдо решена да овладее основите на херметизма — каза кралицата, отпи от виното и начинът, по който отметна глава назад, му подсказа, че и тя бе изпитала ужас. Беше смъртна. Понякога Хармодий не беше съвсем сигурен в това. — Тъй като мога да използвам силата, вие явно приемате, че зная как действа, че с вас имаме едни и същи знания. Нищо не би могло да бъде по-далеч от истината. Слънцето ме докосва, аз усещам Божието докосване и понякога, с Негова помощ, мога да сторя чудо.

Тя се усмихна, а Хармодий си каза, че самоувереността ѝ би могла да я превърне в нещо по-ужасно от чудовище.

— Много добре, Ваша светлост. Както знаете, съществуват две школи — два източника на силата, нужна за всеки фантазъм.

Той внимателно остави жезъла си в ъгъла и коленичи, за да изтрие пентаграмата от пода.

— Бял и черен — довърши кралицата. Старецът я изгледа мрачно, а тя се усмихна и сви рамене. — Това е твърде лесно, мой магьоснико. Съществува чистата сила на слънцето, която идва без окови и задължения и е израз на Божията наслада от сътворението. Съществува и силата на Дивото. Всяка йота от нея трябва да бъде разменена със създанието, което я притежава, а всяка сделка — скрепена с кръв.

Хармодий извъртя очи.

— Нужен е пазарлък. Кръвта няма нищо общо. Но силата е там, в самата земя — в тревата, в дърветата, в създанията, които живеят сред тях.

Тя се усмихна.

— Да. Усещам я, макар че не е мой приятел.

— Нима? — попита той и се прокле на ум — какъв глупак беше само! Защо не попита кралицата по-рано? Хрумна му по-безопасен експеримент, но стореното си беше сторено. — Значи усещате силата на Дивото, Ваша светлост?

— Да! — отвърна тя. — Понякога е мощна, друг път — по-слаба. Усещам я дори в онези бедни същества, окачени по стените на залата.

Той поклати глава, потресен от собствената си глупост и арогантност.

— Усещате ли силата на Дивото в тази стая? — попита той, а кралицата кимна.

— Зелената лампа е от Дивото, нали? Самовилска лампа?

Той кимна.

— Можете ли да използвате силата, която излъчва тя, Ваша светлост?

Тя потръпна.

— Защо ме питате подобно нещо? Започвам да си мисля, че сте глупав, магьоснико.

„Ха — помисли си той. — Май изобщо не съм чак толкова арогантен.“

— Но въпреки това призовах могъщ демон от бездната, не е ли така? — попита той.

Кралицата се усмихна.

— Вероятно не е сред най-великите, но да, призовахте го.

— Той е съюзник на Дивото, нали?

— „Господ е слънцето и неговата сила, а Сатаната се крие в силата на Дивото“ — като ученичка пропя тя. — „Демоните използват силата на Дивото. Когато Сатаната се отделил от Бога и повел своите легиони към Ада, магията била разделена на две сили — зелената и златната. Златна за слугите на Бога, зелена за тези на Сатаната.“

Той кимна и въздъхна.

— Да, макар че е доста по-сложно.

— О, не — отвърна тя, отново обзета от ледена самоувереност. — Смятам, че мъжете винаги усложняват нещата твърде много. Научих тези редове от монахините — нима твърдите, че са ме излъгали?

— Току-що нахраних един демон със силата на слънцето. Призовах го със силата на слънцето.

Хармодий се засмя.

— Но… не, вие го прогонихте! — отново звънна смехът ѝ. — Само ме дразните, магьоснико!

Той поклати глава.

— Пропъдих го, след като му дадох достатъчно сила, за да порасне — отвърна магът. — Чист Хелиос, извлякох го с моите инструменти, тъй като ми липсват специалните умения на Ваша светлост.

„Каквито и да са те.“

Тя се втренчи в него с очи, в които нямаше нито следа от флирт, присмех, деликатен магнетизъм или дори обичайния ѝ хумор.

— И какво означава това? — прошепна тя.

— Попитайте ме отново, след като го призова пак след седмица, Ваша светлост. Кажете ми, че в този ден ще бъдете до мен — задължен съм ви, но заедно с вас…

— Какво дирите, магьоснико? То би ли получило подкрепата на църквата?

Кралицата изричаше думите бавно и предпазливо. Хармодий си пое дъх, после издиша.

„Майната ѝ на църквата“ — помисли си той, а на глас каза:

— Да, Ваша светлост.

„Не, Ваша светлост. Вероятно не. Те обаче не са учени. Интересува ги само запазването на статуквото.“

Кралицата го дари с прекрасна усмивка.

— Аз съм просто младо момиче — каза тя. — Не трябва ли да попитаме епископа?

Хармодий присви очи.

— Разбира се, Ваше величество — отвърна той.

Северният път — Джералд Рандъм

Керванът на Рандъм се движеше бързо (поне за керван) — изминаваха от шест до десет левги на ден, като всяка нощ спираха край някой град и лагеруваха в предварително подготвени за това ниви, където им носеха фураж, топъл хляб и прясно месо. Хората му работеха за него с удоволствие, тъй като планираше всичко до най-малката подробност, а храната беше хубава. До Албинкърк обаче им оставаха още сто левги, след това — още четиридесет на изток, до панаира, а Рандъм вече закъсняваше повече, отколкото му се искаше.

В полето цъфтяха албинчета — малки жълти цветчета с мъхести листенца и сладък аромат, които растат само по канарите около голямата река. Щом изпълнеха любимата му част от пътя — на самия ръб на скалата, до Албин, която течеше на повече от осемнадесет метра под тях — те приличаха на жълти ивици, точещи се почти два километра напред. От години не беше закъснявал достатъчно, за да ги зърне, те не растяха на север, но когато след три дни тежък път най-сетне стигнаха до Лорика и „Двата лъва“, където обикновено се снабдяваше с хляб и фураж, от гостилницата бе останал само обгорял скелет.

Отне му цял ден да си намери нов доставчик и да се снабди със запасите, които му трябваха, а онова, което чу за изгарянето на хана от чужденци, които пребили шерифа, го разгневи. Ханджията беше пратил вести на краля и стоеше насред двора с превързана глава, докато работниците вдигаха обгорелия покрив на сградата с кран. Рандъм изпрати един от безценните си наемници, за да съобщи за убийствата на началника на гилдията в Харндън. Там обикновено не се занимаваха с неприятностите в по-маловажните градове, но в случая ставаше дума за бизнес, приятелство и елементарен патриотизъм едновременно.

На следващия ден се счупиха спиците не на един, а на два от вагоните на Рандъм, в единия случай толкова рязко, че дървеното колело се сцепи и желязната му част се откачи. Трябваше да намери и ковач, и майстор-колар, което означаваше да се върне в Лорика и да отседне в гостилница, която не можеше да се мери с „Двата лъва“, докато керванът пълзи на север без него. Налагаше се да го свърши сам — в Лорика го познаваха, но това не се отнасяше нито за подчинените му, нито за Джъдсън тъкача и останалите инвеститори.

Сутринта двата вагона бяха готови да продължат и той с нежелание заплати сумата, която му бяха определили, задето се наложи двама чираци и един калфа да работят през нощта и да си светят с факли. Даде и един сребърен леопард на ковача, който успя да поправи външното колело преди утринната молитва. После допи бирата си, възседна коня си и малката върволица потегли веднага щом Рандъм получи причастие от калугера, който отслужи литургията в един крайпътен параклис, пълен със сиромаси, няколко мъже-скитници и трупа пътуващи актьори.

Той никога не се притесняваше от бедните — даваше им милостиня. Мъжете обаче го притесниха, както заради кервана, така и заради кесията му. Бяха четирима, макар че май не се познаваха помежду си. Досега не го бяха обирали хора, с които току-що е бил на църковна служба, но той не смяташе да рискува. Качи се на коня, погледна многозначително джелепите си и каруците потеглиха.

Един от скитниците тръгна след тях по пътя. Имаше хубав кон и доспехи, прибрани в плетен кош. От време на време Рандъм му хвърляше по някой поглед и накрая заключи, че непознатият е вял и равнодушен. Постепенно ги настигна и задмина, но не си сложи бронята и сякаш изобщо не знаеше кои са.

Жителите на Харндън обикновено наричат хората, с които ходят на литургия, „сестро“ или „братко“, така че Рандъм кимна на странника.

— Бог да е с вас, братко — малко натъртено каза той, а мъжът сякаш се стресна, че някой го заговаря. В този миг търговецът осъзна, че непознатият не е скитник, а мърляв благородник, личеше си по качеството на дрехите му — чудесен кожен жупон, който дори с мръсотията струваше поне двадесет леопарда и високи до бедрата ботуши със златни шпори. И от позлатено сребро да бяха, пак струваха стотина леопарда заради теглото си.

— И с вас да е, месир — въздъхна странникът и продължи нататък. Рандъм обаче не беше станал сравнително богат случайно — не и в изпълнения с жестока конкуренция свят на търговците и гилдиите в Харндън — и никога не пропускаше възможност да хване Съдбата за косите.

— Вие сте рицар — отбеляза той.

Мъжът не дръпна юздите, но обърна глава и конят му спря, усетил промяна в разположението на теглото му. Ездачът не откъсваше очи от Рандъм и мълчанието стана болезнено неловко.

„Що за чудак е този?“ — зачуди се търговецът. Накрая мъжът, чийто отчаян вид не успяваше да скрие факта, че е с цяло поколение по-млад от него, кимна.

— Рицар съм — каза той, сякаш признаваше някакъв грях.

— Трябват ми хора — каза Рандъм. — Имам керван, малко по-нагоре по пътя е. Щом шпорите ви са от злато, за мен би било чест да ви приема. В конвоя ми има петдесет вагона, карам ги на север, към панаира — в това няма безчестие. Боя се само от разбойници и от Дивото.

Мъжът едва забележимо поклати глава, обърна се и конят продължи нататък — добър боен кон, претоварен от зле разпределеното тегло на ездача и доспехите, което разваляше стойката му.

— Сигурен ли сте? — попита търговецът. От опит глава не боли. Рицарят не се спря.

Рандъм позволи на хората си да спрат за обяд, след което продължиха до вечерта, дори малко след като се стъмни. Сутринта потеглиха още преди слънцето да успее да се подаде и на един пръст над реката, която криволичеше на изток като сребриста змия. Малко по-късно слязоха в долината и пресякоха Големия мост — границата на Вътрешните провинции. Рандъм хапна добре в „Дебнещата котка“ задно с хората си, които бяха поласкани от желанието му да се присъедини към тях и се радваха, че ядат такава хубава храна.

След обяд пресякоха грижливо поддържания мост, построен още от Древните. После цял ден се катериха по стръмния бряг начело с джелепите, които водеха добитъка. Прехвърлиха хребета и Рандъм отново зърна печалния рицар — беше коленичил в крайпътния параклис, а сълзите оставяха дълбоки следи по напластената по бузите му мръсотия. Търговецът му кимна и продължи нататък.

До вечерта настигнаха кервана и хората му го приветстваха с добре дошъл. Джелепите разказаха на останалите какво е станало през изминалите дни, а Гилбърт му отдаде чест и рапортува как се е движила колоната. Джъдсън се намуси, недоволен, че Рандъм се е върнал толкова скоро. С две думи — всичко си беше постарому.

Малко след като се стъмни, един от чираците на златаря дойде до вагона му и отдаде чест като войник.

— Месир — каза той, — един рицар ви търси.

Момчето беше преметнало лък през рамо и явно се пръскаше от гордост, че е на пост в керван, при това на такава важна длъжност. Услужливата памет на търговеца веднага му подсказа името му — Хенри Ластифър.

Рандъм го последва до огъня, където седяха Гилбърт и още един воин — Стария Боб. И младият рицар, когото бяха срещнали на пътя, разбира се. Той пиеше вино и щом го зърна, припряно се изправи.

— Ще ми позволите ли да размисля? — избъбри непознатият, а Рандъм се усмихна.

— Разбира се. Добре дошли на борда, рицарю.

Гилбърт се ухили широко.

— По-скоро „м’лорд“. Носи знака на краля, а това е меч! — Той се обърна към рицаря. — Как се казвате, м’лорд?

Младежът мълча толкова дълго, че стана очевидно, че се кани да излъже.

— Сер Тристан — тъжно отвърна той.

— Добре — каза Гилбърт. — Елате с мене и ще ви намерим къде да преспите.

— Имайте предвид — каза Рандъм, — че работите първо за Гилбърт и чак после за мен. Разбрахте ли?

— Разбира се — отвърна младият човек.

„В какво се забърквам?“ — запита се Рандъм, но съсипан или не, мъжът му допадаше. Кралските рицари бяха отлично подготвени, особено за бой с Дивото. Дори главата на младежа да беше малко поразмътена… е, той без съмнение беше влюбен. Благородниците бяха пристрастени към любовта.

Тази нощ Рандъм спа отлично.

Северно от Лорика — Бил Редмийд

Бил Редмийд поведе необучените младежи по пътеката. Ъркът беше далеч пред тях и се промъкваше като дим между дърветата, а когато решеше да се върне при тях, изникваше от най-неочаквани места, изненадвайки дори ветеран-скиталец като Бил.

Момчетата се бояха от него, но Бил харесваше мълчаливото създание, което говореше само когато имаше какво да каже. В ърките се криеше нещо… Не беше лесно да се опише — някакво благородство.

— Тези отдясно да наблюдават дясната страна на пътеката — каза той. — Тези отляво — лявата.

Вече три дни вървяха по следата и той постоянно трябваше да се суети наоколо им като квачка.

— Имам нужда от почивка — оплака се най-едрият и най-силният сред тях. — Йесу на кръста, Бил, ние да не сме блатници?!

— Ако бяхте, щяхме да се движим по-бързо — отвърна Редмийд. — В тия чифлици не работехте ли бе, момчета?

Когато спряха да лагеруват, стана още по-лошо. Трябваше да им обясни как да издигнат убежище, да не им позволява да се порежат и да им покаже как да запалят огън. Малък огън. Как да се стоплят, как да се изсушат. Къде да пикаят.

Докато работеха, двама започнаха да пеят и се наложи да отиде до единия и да го повали с юмрук на земята.

— Ако кралят ви хване, защото пеете, ще висите на бесилото, докато гарваните ви изкълват месата. После проклетият му магьосник ще стрие костите ви на прах, за да си прави бои — заяви Бил. Гневното мълчание на обидените младежи го затисна от всички страни. — Ако се провалите, това ще ви струва живота — продължи той. — Не сме излезли на излет.

— Искам да се прибера у дома — заяви най-високият. — По-лош си и от аристократ. — Той се огледа. — И не можеш да спреш всички ни!

От сумрака изникна ъркът, погледна любопитно едрото момче и се обърна към Редмийд.

— Ела — изрече той със странния си глас и Бил кимна на младежите — спорът вече нямаше значение.

— Стойте тук — каза той и последва ърка.

Двамата пресякоха тресавището, прехвърлиха един нисък хребет и се спуснаха в гъста смърчова горичка. Ъркът се обърна и раздвижи глава.

— Мечка — каза той. — Приятел. Бъди добър, човеко.

В центъра на горичката лежеше огромна златна мечка, опряла глава на лапите си и сякаш си почиваше, а до нея стоеше прекрасно мече и я ближеше по муцуната.

Щом Бил се доближи, майката се раздвижи, вдигна глава и изсъска. Мъжът отстъпи, но ъркът го успокои и заговори с шептящ глас. Мечката леко се извъртя и Бил видя над хълбока ѝ дълбока рана, поръбена със засъхнала гной, която вонеше. Ъркът коленичи по начин, невъзможен за човека и едното му ухо увисна. Това беше мъка — досега Бил не беше виждал ърк да тъгува.

— Мечката умира — каза той и Бил знаеше, че има право. — Мечката пита можем ли да спасим мечето ѝ.

Ъркът се обърна и Бил си даде сметка колко рядко това подобно на елф създание го е поглеждало в очите. В този миг обаче погледите им се срещнаха и той сякаш потъна в неговия. Очите му бяха огромни, дълбоки като езера…

— Нищо не знам за мечките — каза Бил, — но съм приятел на всички създания от Дивото и ти давам дума, че ако мога да отведа малкото ти при други златни мечки, ще го направя.

Мечката изхъхри нещо — очевидно я измъчваха болки. Ъркът заговори или по-скоро запя и изречението се превърна в куплет, изпълнен с флуидни рими. Мечката се закашля, а той се извърна.

— Мечето. Майка ѝ я е нарекла на жълтото цвете.

— Маргарита?

Ъркът изкриви лице.

— Нарцис? Минзухар? Не познавам добре цветята.

— Във вода — с досада поясни ъркът.

— Лилия?

Той кимна.

Бил протегна ръка на мечето и то го ухапа.

Лисен Карак — Червения рицар

Капитанът бе тъй изтощен и изцеден от страх, че можеше само да слага едното си стъпало пред другото, докато пътечката се превърна в пътека, а пътеката — в път. Нищо не ги притесни, с изключение на спускащия се мрак, изтощението и студът. Денят преваляше и беше ясно, че ще се наложи да лагеруват в гората — същата гора, от която бяха излезли демонът и змеят.

— Защо не ни уби? — попита капитанът.

„Два демона.“

Гелфред поклати глава.

— Убихте първия. При това много бързо.

Очите му постоянно се стрелкаха насам-натам. Бяха стигнали до главния път и Гелфред дръпна юздите на коня си.

— Да продължим, без да почиваме — предложи той.

— Ще осакатиш коня — сопна се капитанът.

— Вие направихте заклинание.

Гелфред не го обвиняваше — звучеше по-скоро така, сякаш изпитва болка.

— Да — призна капитанът. — Правя го от време на време.

Спътникът му поклати глава, помоли се на глас и двамата продължиха да яздят, докато започна да ръми, а светлината избледня.

— Ще трябва да останем на пост — каза капитанът. — Много сме уязвими.

Едва имаше сили да мисли. Докато Гелфред тимареше бедния кон, той събра съчки и напали огън, но нищо не направи като хората. Донесе едри дърва, а нямаше брадва, с която да ги нацепи. Чак после събра подпалки, начупи ги и ги подреди на изрядни малки купчинки. Коленичи в плитката яма, която беше изкопал за огъня и използва кремъка и огнивото си, за да запали парче плат, но си даде сметка, че не е приготвил кълчища и дървесна кора, с които да пренесе пламъка. Трябваше да започне отначало.

„Такива глупаци сме.“

Усещаше, че гората е пълна с врагове. Или със съюзници. Това бе проклятието на неговата младост.

„На какво точно се натъкнах?“ — запита се той. Сви гнезденце от кълчища и късчета брезова кора и отново използва кремъка и огнивото, за да получи искра. Успя, запали парцалчето, пусна го сред кълчищата и кората, после духна и пламъкът оживя. Капитанът го захранва с клонки, докато се разгоря както трябва, а после нареди наоколо му сухи клони, които внимателно наряза с ловджийския си нож. Щом приключи, се почувства много горд и си каза, че дори Дивото да го е докарало тук, поне първо е напалил проклетия огън.

Гелфред дойде да стопли ръцете си, а после отново нарами лъка.

— Поспете, капитане — каза той. — Първо вие.

Капитанът искаше да говори — и да мисли, но тялото му имаше собствени изисквания. Преди да успее да заспи обаче чу, че Гелфред се движи и изскочи от одеялата с меч в ръка.

На светлината на огъня очите на ловеца изглеждаха огромни.

— Исках само да преместя главата — обясни той. — Просто… Неприятно ми е да стои тук. А и конят не я понася.

Капитанът му помогна, а после остана изправен насред мрака и студа. Наблизо имаше нещо. Нещо много могъщо. Може би беше грешка, че запали огън. Също като хрумването да дойде в гората само с един придружител.

„Пруденция? Пру?“

„Мило момче.“

„Пру, мога ли да метна Плаща върху този малък лагер? Или така само ще разваля фантазма?“

„Направи го тихо, както съм те учила.“

Той докосна мраморната ѝ ръка, избра защитата и пазачите си и отвори голямата желязна врата към своя палат. Отвън се стелеше зелен мрак — по-гъст и по-зелен, отколкото му допадаше.

Усилието го накара да залитне. Внезапно вече не можеше да стои изправен и падна на колене до демонската глава. Мракът беше гъст, а тя все още излъчваше нещо като аура от страх. Той коленичи до нея във влажните листа и студът му помогна да дойде на себе си.

— М’лорд? — обади се Гелфред, явно изпаднал в ужас. — М’лорд!

Капитанът се съсредоточи върху дишането си.

— Какво? — прошепна той.

— Звездите изгаснаха — отвърна ловецът.

— Постарах се да ни… скрия — отвърна капитанът и поклати глава. — Може би неуспешно.

Гелфред изсумтя.

— Да се отдалечим от това нещо — каза капитанът, стана и двамата с препъване се върнаха при малкия огън. Конете бяха забелили очи.

— Трябва да поспя — каза капитанът и Гелфред направи знак в мрака, който той прие за съгласие. Въпреки страха спа от момента, в който главата му докосна земята, до мига, в който усети ръката на ловеца на рамото си.

Чу шум от копита — или от нокти. Какъвто и да беше източникът, не виждаше нито него, нито каквото и да било друго. Огънят беше изгаснал, а нощта бе твърде мрачна, за да успее да различи нещо, но на ръка разстояние от него, може би на две, се движеше нещо много едро.

Гелфред стоеше до него и капитанът сложи ръка на рамото му, за да успокои и двама им.

Хрус.

Прас.

Туп.

Накрая кошмарът ги задмина и продължи към пътя.

Цяла вечност по-късно Гелфред каза:

— Не ни видя, нито ни подуши.

„Благодаря ти, Пру“ — каза си капитанът. Десет минути по-късно ловецът хъркаше, сигурен в началника си по начин, по който самият той не можеше да бъде сигурен в себе си.

Капитанът се взираше в мрака и той постепенно му стана по-скоро приятел, отколкото враг. Наблюдаваше ли наблюдаваше, а през това време сърцето му се успокои, а болките отшумяха. Разходи се из палата в спомените си, преговаряйки ударите с меч, заклинанията, защитите и римите. Извън балона на собствената му воля нощта минаваше бавно… но минаваше.

Накрая бледа светлина оцвети източното небе и той събуди Гелфред възможно най-внимателно. Свали защитата чак когато и двамата бяха будни и въоръжени, но оттатък не ги очакваше нищо. Намериха и коня, и главата, а на няколко метра от мястото, където бяха спали, дълбоки следи с огромни нокти и зачатък на пети пръст раздираха килима от листа.

Гелфред тръгна по тях, а капитанът го последва.

— Белята ли си търсим, Гелфред? — попита той, изоставайки на няколко крачки, а ловецът се извърна и посочи земята пред себе си. Когато го настигна, капитанът видя множество отпечатъци — може би три чифта, ако не и четири.

— Същите са като на чудовището, с което се бихте вчера. Четири чифта. Това се движи бавно, тези две — бързо. Тук са спрели. И са душили. — Той повдигна рамене. — Това виждам.

Любопитството — онова, което коства живота на котките — ги теглеше напред. След още десет крачки краката, оставили отпечатъците, станаха осем или десет, а после, след още десет крачки…

— В името на божия син и всички ангели! — възкликна Гелфред, а капитанът поклати глава. — Амин — добави ловецът. — Амин.

Стояха върху насип, надвиснал над дере, достатъчно широко, за да побере две каруци и малко по-дълбоко от височината на едър конник. Спускаше се от запад на изток, а в основата му дърветата бяха прочистени, сякаш беше… път. Цялото дере бе осеяно със следи и буци пръст.

— Това е армия! — каза Гелфред.

— Да тръгваме — отвърна Червения рицар, върна се бегом в лагера и натовари такъмите си на бедния кон. След това потеглиха.

Известно време във всяка сянка се криеше демон, поне докато я задминеха. Капитанът не се чувстваше отпочинал — беше гладен, измръзнал и се боеше дори да свари чай. Кобилата куцаше, както заради студа, така и защото не се бяха погрижили добре за нея през ледената пролетна нощ. Въпреки това не я пожалиха.

Оказа се, че не се налага да яздят твърде надалеч и вероятно това ѝ спаси живота. Часовоите им явно бяха нащрек, защото на повече от километър от моста ги пресрещна Йеханес, повел шест свити в пълно снаряжение. Очите му още бяха кървясали, но гласът му звучеше сигурно.

— Какви ги вършите, в името на Сатаната? — сурово попита той.

— Разузнавахме — призна капитанът и успя да повдигне рамене, сякаш ставаше дума за нещо съвсем незначително. Беше изключително горд с този жест. Йеханес го погледна така, както баща поглежда дете, което възнамерява да накаже по-късно, а после зърна главата, която се влачеше след тях в калта. Върна се, за да я огледа и се наведе над нея. Ококорените му, пълни с тревога очи подсказаха на капитана, че е постъпил правилно.

Йеханес грубо дръпна юздите и обърна коня.

— Ще съобщя в лагера. Том, дай коня си на капитана. М’лорд, трябва да кажем на игуменката.

Тонът му се беше променил. Не беше уважителен, а просто професионален — вършеше си работата.

Капитанът поклати глава.

— Дай ми коня на Уил. Том, остани зад мен.

Уил Главореза слезе по присъщия му несръчен начин и измънка как всеки път все него прецаквали. Капитанът не му обърна внимание, метна се на седлото почти без усилие и потегли в бърз тръс, а Уил, който се беше хванал за стремената на друг конник, хукна с всички сили. Последните метри изминаха в галоп, а той сякаш беше надянал ботуши, които на всяка крачка изминаваха по десет левги.

Пазачът вече стоеше на портата, а зад него чакаха дузина стрелци и трима воини, въоръжени до зъби и готови за бой. За пръв път, откакто предишния ден бе пъхнал копието си под мишница, сърцето на капитана заби малко по-бързо. Главата на демона продължаваше да се тътри зад коня на Гелфред, сподирена от шушукане и втрещени погледи.

Младият мъж спря пред шатрата си и слезе от седлото. Зачуди се дали да не се изкъпе или поне да измие остатъците от изпражнения в косите си, но не беше сигурен, че има време за това, така че реши да се задоволи с глътка вода.

Йеханес беше изостанал, за да поговори с началника на стражата и пришпори коня си, за да настигне капитана, а той кимна на Безглавия и на Сам Дългия, които тъкмо набиваха главата на кол.

— Сложете я отвън, пред портата — нареди той. — Така че всички селяни да я виждат.

Йеханес дълго не откъсна очи от нея.

— Удвои стражата, искам една четвърт от войниците да дежурят постоянно. Освен това състави план за извеждане на хората от селата около крепостта — нареди капитанът. Трудно си намираше думите, не помнеше друг път да е бил толкова уморен. — Дивото е навсякъде из гората. Събрали са цяла армия, може да ни нападнат всеки миг.

Той сграбчи отворената мастилница на масичката си и написа дълго послание, което подписа с големи главни букви и красивия почерк на човек с образование.

Червения рицар, капитан.

— Дай на двама стрелци провизии и хубави коне, по чифт на човек и ги прати при краля в Харндън. Да тръгнат веднага.

— Всеблаги Йесу — измърмори Йеханес.

— Ще говорим, след като се срещна с игуменката — извика капитанът и Тоби доведе втория му ездитен кон, Мърси[29]. Той я възседна, повика Том Лошия с поглед и потегли по стръмния склон към крепостта.

Портата беше широко отворена. Това щеше да се промени.

Той скочи от Мърси в движение и метна юздите на Том, който слезе, без ни най-малко да бърза, а капитанът хукна нагоре по стълбите и заблъска по вратата на залата. От параклиса го наблюдаваше свещеникът — както винаги.

Отвори му една възрастна монахиня и се поклони.

— Трябва да видя игуменката колкото се може по-скоро — каза капитанът. Монахинята трепна, закри очите си и затвори вратата. Той се изкуши отново да заблъска по нея, но не го направи.

— С Гелфред ли убихте онова нещо? — попита Том. Звучеше завистливо.

— Не сега — отвърна капитанът и поклати глава, а великанът сви рамене.

— Сигурно е било страхотна гледка — печално отбеляза той.

— Ти… слушай, не сега, става ли, Том?

Капитанът си даде сметка, че хвърля погледи към прозорците на общата спалня.

— Щях да дойда с вас, капитане — отвърна Том. — Това е. Другия път си спомнете за мен.

— Йесу на кръста, Том — изпсува капитанът. Отдавна не беше богохулствал и както можеше да се очаква, думите се отрониха от устата му точно когато изплашената монахиня отвори тежката врата.

Видът ѝ подсказваше, че не за пръв път ругаят в нейно присъствие. Тя наклони леко глава, за да го подкани да я последва, а капитанът изкачи стъпалата и пресече голямата зала. Стигна до врата, през която никога не беше минавал, но точно оттам му бяха донесли вино и стол.

Старицата го поведе по осеян с врати коридор, а после — нагоре по стръмни вити стълби с богато украсена колона. Накрая стигнаха до изящна синя врата. Монахинята почука, отвори я и се поклони, а капитанът мина край нея и ѝ се поклони в отговор. Явно не беше достатъчно уморен, за да си спести учтивостите. Вече идваше на себе си и съжаляваше, че е богохулствал пред жената. Сякаш чувството се възвръщаше в крайник, върху който беше спал — изтръпналостта бавно се отдръпваше, а съзнанието се проявяваше като остри иглички, само дето се връщаха емоциите, а не сетивата му.

Игуменката седеше на нисък стол с гергеф в скута, а през западния прозорец блестяха лъчите на пролетното слънце по пладне. На гоблена ѝ се виждаше елен, заобиколен от кучета, със стърчащо от гърдите копие. От раната бликаше яркочервена кръв, изработена с копринени конци.

— Видях ви да влизате. Изгубили сте коня си — каза тя, — и воните на фантазъм.

— В ужасна опасност сте — отвърна той. — Знам как звучи, но говоря съвсем сериозно. Не става дума само за няколко чудовища — смятам, че нечия воля в Дивото се опитва да превземе тази крепост и речния брод. Ако не успеят с хитрости и засади, ще ви атакуват директно, а нападението може да започне всеки миг. Събрали са се в горите ви и са много.

Тя внимателно обмисли думите му.

— Да приема ли, че това не е драматичен опит да вдигнете цената за услугите си? — попита тя и в усмивката ѝ се прокраднаха както хумор, така и страх. — Не? — настоя тя. Гласът ѝ криеше някаква уловка.

— Ловецът ми и аз последвахме следата — окултната следа — оставена от демона, убил Хавизия — каза той. Игуменката му посочи един висок стол, а на масичката до него капитанът намери чаша вино. В мига, в който ръбът ѝ докосна устните му, той я наклони, изливайки изтъкания от киселина пламък в гърлото си. Остави я обратно на масата, макар и не особено деликатно, рогът, от който бе издълбана, издрънча и игуменката се обърна.

— Сериозно ли е? — попита тя.

— Първо открихме мъжки труп. Беше облечен като войник — като бунтовник. — Той си пое дълбоко дъх. — Помните ли бунтовниците, игуменке?

Очите ѝ се отклониха от него, връщайки се в друго време.

— Разбира се — отвърна тя. — Любовникът ми загина в бой с тях. Да, за покаянието си има причина. Любовникът ми. Любовниците ми. — Тя се усмихна. — Старите ми тайни тук нямат стойност. Познавам бунтовниците, тайните слуги на Врага. Старият крал ги изтреби. — Тя вдигна очи към неговите. — Вие обаче открихте един. Или поне ми показахте листото му.

— Беше мъртъв — убит наскоро от един от своите. — Капитанът откри гарафата с виното и си наля втора чаша. — Бих се обзаложил, че е умрял няколко часа след сестра Хавизия, убит от свой съмишленик, в което няма никакъв смисъл. — Той поклати глава. — След това продължихме на запад, все по следата. — Капитанът седна, пак не особено деликатно, а игуменката не го изпускаше от очи. — Накрая открихме и чудовището. — Той се взря в нея. — Адверсарий… Знаете ли какво е това?

— Всеки от моето поколение знае какво е това. — За миг тя покри очите си с ръка. — Демон. Пазител на Дивото.

Капитанът продължително издиша.

— Смятах, че разказите за тях са преувеличени. — Той погледна през прозореца. — Така или иначе бяха два. Мога само да приема, че бунтовниците и демоните действат заедно. Ако е така, това не е случаен инцидент. Смятам, че предстои нападение, така изпитват силите ви. Ще приема, че целта им е крепостта, която наистина има огромна стратегическа стойност. Моля ви да пуснете войниците ми вътре, да затворите портите, да се подготвите за отбрана и да се запасите с храна. Повикайте и вашите хора, разбира се, и пратете вест на краля.

Игуменката дълго го наблюдава.

— Ако планирахте вие самият да завземете крепостта ми… — започна тя, но без да довърши.

— Милейди, признавам, че това би бил брилянтен ход. Признавам също, че не ми е чужд, бил съм се на изток, там така действаме. — Той сви рамене. — Това обаче е моята страна, милейди. Ако се съмнявате в мен, на което имате пълно право, само погледнете какво набиват стрелците ми пред вратата на лагера ни.

Тя погледна през прозореца.

— Може да ми кажете, че пред портите ви стои ангел небесен и обяснява на стрелците ви, че съм най-красивата жена от Хубавата Елена насам. Не виждам достатъчно добре, за да ви повярвам — отвърна тя. — Вас обаче ви виждам. Подушвам силата, която носите и вече разбирам и други неща, които прозрях.

— Вие сте астролог — каза той и си помисли: „Ама че съм глупав.“

— Да. А вие много, много ме затруднявате, сякаш разполагате с някаква… защита срещу моето изкуство. — Тя се усмихна. — Аз обаче не съм начинаеща, а и Бог ми е дал способността да виждам душите. Вашата е доста необичайна, както без съмнение знаете.

— О, Бог е тъй добър към мен — каза той.

— Присмивате се и сте изпълнен с горчилка, само че сме изправени пред бедствие, а аз не съм ви духовна майка. — Гласът ѝ се промени, стана по-остър и все пак по-дълбок. — Макар че бих могла да бъда, ако ми позволите. Нужен ви е духът Му. — Тя се извърна. — Вашата броня е мракът, само че е фалшива и ще ви предаде.

— Всички така казват — отговори той, — и въпреки това засега ми служи отлично. Нека ви попитам нещо, игуменке. Кой още е бил в онзи чифлик?

Игуменката повдигна рамене.

— Не сега.

Капитанът дълго я наблюдава.

— Кой още е бил там?

Тя поклати глава.

— Не сега. Не това е най-важното, когато предстои криза, докато аз съм на пост. Няма да се проваля. Ще удържа тази крепост.

Той кимна.

— Значи крепостта ще премине в режим на отбрана?

Игуменката кимна.

— Незабавно.

После взе един звънец, разлюля го и възрастната монахиня дойде веднага.

— Доведи главния страж и сержанта. И бий тревога — нареди игуменката с твърд глас, отиде до полицата над камината, отвори малка кутийка от слонова кост, инкрустирана с кръста на ордена на свети Тома и извади от нея къс млечнобяла брезова кора.

— Сигурен ли сте? — прошепна тя.

— Да.

— Трябва и аз да съм сигурна.

Капитанът се отпусна в стола си.

— Не бих могъл да си го съчиня. Казахте, че подушвате силата на фантазма върху мен…

— Вярвам, че сте надвили още едно чудовище. Възможно е също да сте открили мъртъв бунтовник. — Тя повдигна рамене. — Възможно е в крепостта ми да има предател. Само че отправя ли този зов, патронът на ордена ми ще дойде с всичките си рицари. И вероятно ще помоли краля да свика армията си.

— Точно това е нужно — отвърна Червения рицар.

— Не мога да ги повикам на помощ за нищо.

Рицарят се облегна назад. Гърбът го болеше, вратът също, а пълното изтощение се превръщаше в беззъб яд. Преглътна един хаплив отговор, а после и втори.

— Какво би ви задоволило? — попита накрая той, а игуменката повдигна рамене.

— Вярвам ви, но трябва да бъда сигурна.

Той кимна, изпълнен с ирационален гняв.

— Добре — отвърна капитанът, стана и се поклони, а игуменката посегна към ръката му. Той се отдръпна и изплю:

— Най-добре е да тръгвам.

— Капитане! — сгълча го тя. — Не сте малко дете.

Той кимна, не се отказа от гнева си и излезе навън.

— Какво ви каза? — попита Том.

— Иска да открием армията, а не просто следите, които е оставила — отвърна капитанът, а Том се ухили.

— Голям бой ще падне — каза той. Сер Майлъс държеше знамето, а останалите от антуража му бяха готови да възседнат конете. Сержантът обаче бе отворил само едното крило на портата — щеше да се наложи да преведат конете. Докато ругаеше, ядосан заради закъснението, капитанът мислено похвали старата вещица. Беше приела предупреждението му сериозно.

— Капитане!

Той се обърна и видя Амичия, която тичаше боса през двора.

— Да вървим — изръмжа Том. — Ще събера конвой.

— Двадесет свити — рече капитанът.

— Тъй вярно — отвърна гигантът, смушка коня си и му намигна.

Амичия стигна до него. Усещаше как наближава, подушваше я — ароматът ѝ беше земен, женски, чист и ярък като нов меч. Като късче от Дивото.

— Игуменката ви праща това — с равен глас каза тя и му подаде малък свитък. — Каза, че ще вземе мерки веднага и че не бива да мислите, че ви пренебрегва.

Капитанът пое свитъка от ръката ѝ.

— Благодаря ти — каза той и успя да се усмихне. — Уморен съм. И кисел.

— Борили сте се за живота си — отвърна тя и задържа погледа му. — Нищо не изтощава така, както страхът и войната.

Можеше да го отрече — рицарите никога не признават, че ги е страх. Нежният ѝ глас обаче го възпря. Беше успокояващ, изпълнен с прошка… и с възхищение. Даде си сметка, че през цялото време не е пуснал ръката ѝ. Тя се изчерви, но не я отдръпна.

— Лейди, думите ви са като балсам за един уморен мъж.

Поклони се и целуна ръката ѝ. Наистина се чувстваше ободрен. Или пък Амичия бе успяла да му направи заклинание, без да я забележи.

Откъсна се насила от нея, иначе щяха да останат в двора твърде дълго, под допира на първите пролетни лъчи. Прочете свитъка, докато яздеше по чакъления път, който водеше от главната порта към Долния град. Голяма част от него беше заградена и павирана — укрепен път, сам по себе си защита. Някой бе вложил много пари в тази крепост.

Капитанът подкара коня си през града. Рамото изобщо не го болеше, но дясната му ръка тръпнеше по съвсем друга причина.

Той се засмя с глас.

Дворецът „Харндън“ — Дезидерата

Дезидерата поведе рицарите и придворните си дами навън, към пролетта. Това бяха едва първите ѝ дни и дори най-яките млади приятели на кралицата нямаше да се изкъпят голи в реката, не и днес. Въпреки това беше достатъчно топло, за да яздят дълго и да си направят пикник върху няколко одеяла.

Лейди Мери определяше как да подредят храната. Спонтанността на Дезидерата често изискваше грижливи приготовления и много работа, обикновено задължение на лейди Мери. Лейди Ребека Алмспенд, начетената асистентка на кралицата, седеше зад нея и отбелязваше какво са разопаковали току-що. Двете бяха стари съюзнички и приятелки от детинство.

Ребека изрита обувките си.

— Наистина е пролет — заяви тя, а Мери ѝ се усмихна.

— По това време на младите мъже им се ходи на война.

— Вярно е. Изоставиха ни заради първия враг, изникнал в полето. Всяка жена би се слисала. — Ребека се намръщи. — Мисля, че ще поиска ръката ми. Дори смятах, че ще го направи, преди да замине.

Мери присви устни при вида на двата каменни буркана с мармалад — любимият на кралицата, която ядеше много мармалад.

— Наистина ли сме донесли само два?

— Мери, толкова е скъп! Портокали от юг, бяла захар от островите… — Ребека отметна глава назад. — На тридесет вече няма да са ѝ останали зъби.

— Никой няма да забележи — отвърна Мери.

— Мери!

Ребека с ужас забеляза, че приятелката ѝ плаче, плъзна се лекичко от пъна, на който седеше и я прегърна. Навсякъде я смятаха за разумна, което означаваше, че всички могат да плачат на рамото ѝ. В случая стоеше с перо в едната ръка и восъчна плоча в другата, притискаше ги към гърба на приятелката си и се чувстваше малко глупаво.

— Тръгна си, без дори да се сбогува! — свирепо изрече Мери. — Твоят великан от Хълмовете те обича, Ребека! Ще се върне за теб или ще умре, докато се опитва. Мюриен обича само себе си, а аз бях такава глупачка…

— Стига, стига — измърмори Ребека, под върбите край реката се чу смях, а косата на кралицата проблесна.

— Виж, пуснала си е косата — каза Мери.

И двете се засмяха — кралицата освобождаваше косата си от шапчицата при най-незначителния повод.

— Ако имах коса като нейната, и аз бих я разпуснала — усмихна се Ребека, а Мери кимна, отстъпи назад и избърса сълзите си.

— Мисля, че сме готови, кажи на слугите да слагат чиниите.

Тя се огледа, радвайки се на дърветата и на ъгъла, под който падаха слънчевите лъчи. Беше прекрасно, истинска пролетна картина, като от ръкопис с илюстрации.

Щом го повикаха, Мастиф, прислужникът на кралицата, излезе иззад едно дърво и се поклони. После щракна с пръсти и дузина мъже и жени започнаха да слагат масата с прецизни като на танцьори движения. Приключиха за времето, нужно на силен мъж, за да изтича до реката.

Мери докосна лакътя на Мастиф.

— Правите чудеса, както винаги, сер — каза тя, а той се поклони, видимо доволен и отвърна:

— Много сте любезна, милейди.

После се стопи сред дърветата заедно с хората си, а Мери повика Дезидерата и приятелите ѝ на обяд.

Кралицата беше боса, облечена в лека зелена рокля, със сипещи се по гърба коси и голи ръце, изложени на младото слънце. Някои от младите мъже бяха дебело облечени, но двама рицари носеха най-обикновени домашно тъкани туники без гамаши под тях, като селяните и работниците. Щом седнаха на тревата, за да се нахранят, трябваше да присвият крака много внимателно. Това накара Мери да се усмихне и да потърси погледа на Ребека, която се ухили и отмести очи.

Лейди Емота, най-младата сред придворните дами, също беше разпуснала косите си и когато кралицата седна, тя се настани до нея. Дезидерата леко дръпна главата ѝ в скута си и започна да я гали, а младото момиче я погледна с обожание.

Повечето от младите рицари не успяха да преглътнат и една хапка.

— Къде е моят господар? — попита кралицата, а лейди Мери направи реверанс.

— С ваше позволение, кралят е на лов и каза, че може да обядва с нас, ако рогачът му го позволи.

Кралицата се усмихна.

— Деля си го с Артемида — каза тя, а Емота ѝ се усмихна.

— Оставете го да пролее кръв — каза тя и очите им се срещнаха.

По-късно, докато младите мъже тренираха с мечовете и малките си кръгли щитове, жените танцуваха. Изплетоха венци, хванаха се за ръце и пяха стари песни, недокоснати от църквата. Когато слънцето започна да залязва, всички бяха зачервени и разгорещени. Вече до една бяха боси и седяха в тревата, а рицарите молеха за вино.

Кралицата се засмя.

— Джентълмени — каза тя, — никоя от дамите ми няма да изцапа гърба на роклята си заради уменията ви с шпагата, колкото и силно да ни въздейства пролетта.

Жените се разсмяха, а много от мъжете придобиха съкрушен вид. Някои от тях — най-добрите — се надсмяха и на себе си, и на другарите си, но никой не ѝ отвърна.

Ребека сложи длан върху голата ръка на Мери.

— И на мен ми липсва — каза тя. — Гавин щеше да измисли духовит отговор.

Мери се засмя.

— Обичам я, а и има право да го каже. Емота ще падне в прегръдките на първия, който посегне към нея. Всичко е заради светлината, топлината и голите им крака.

Кралицата ѝ направи знак и тя стана, за да ѝ подаде ръка, а Дезидерата целуна своята придворна дама.

— Уреждаш всичко тъй добре, Мери — каза тя и взе ръката ѝ. — Надявам се, че денят и на теб е доставил наслада.

— Лесно е да ми се угоди — отвърна Мери и двете жени се усмихнаха една на друга, развеселени от шега, известна само на тях.

По обратния път яздиха една до друга — кралицата по средата, а лейди Мери и лейди Ребека — от двете ѝ страни. Зад тях яздеше Емота с двама рицари. Младото момиче се смееше, отметнало глава назад.

— Емота е уязвима — внимателно каза Мери, а кралицата се усмихна.

— Така е. Да прекъснем този смях и продължителните погледи, това е едва началото на сезона.

Тя изправи гръб, дръпна леко юздите и се извърна в седлото като командир на взвод.

— Господа! Да се надбягваме до портите на Харндън!

Сер Огъстъс, един от двамата младежи по работни ризи, се изсмя с глас.

— Какъв е залогът? — извика той.

— Целувка! — извика кралицата и пришпори коня си. Един от оръженосците наду рога си и те полетяха напред като вихрушка от цветове и врява, споходени от избледняващата пролетна светлина, която искреше в алено, златисто и сребърно на фона на сочнозелените поля и яркосиньото небе.

Целувката на кралицата обаче не беше в опасност — кобилата ѝ, докарана от юг специално за нея, сякаш почти не докосваше земята и Дезидерата първа пристигна в двора с изпънат гръб, изправени рамене и отпуснати бедра. Двете сякаш бяха едно-единствено създание. Дезидерата поведе развълнуваната тълпа благородници по пътя, премина по моста, изкачи хълма, наскоро изпъстрен с нови къщи и спря чак при портите на града. Водеше с цели две дължини, а втора беше лейди Ребека, зачервена и доволна от собственото си постижение.

— Бека! — щастливо извика кралицата и докато останалите се приближаваха, целуна секретарката си. — Заради избраника си ли яздиш по-често?

— Да — скромно отвърна тя, а кралицата грейна.

— Вие кралицата ли сте, или някоя луда пачавра, която ѝ е откраднала коня? — чу се нечий глас и на портата изникна Дайота. — Вдигнете си косата, милейди. И си облечете прилични дрехи.

Кралицата извъртя очи.

Лисен Карак — Червения рицар

Червения рицар пресуши чаша вино, както си седеше в седлото и я връчи на Тоби.

— Слушайте — започна той. — Гелфред, трябва да приемем, че лагерът им е между нас и Албинкърк.

Гелфред се огледа.

— Защото не се натъкнахме на него снощи ли?

Капитанът кимна.

— Именно. Да помислим за миг. Чифликът, който са нападнали, се намира на изток от крепостта.

Сер Йеханес сви рамене.

— Мъртвия бунтовник обаче сте го намерили на запад. Сигурно се е прибирал в лагера им.

Капитанът го погледна за миг и поклати глава.

— По дяволите — каза той. — Не бях помислил за това.

Том Лошия се наведе напред.

— Няма как да са някъде на юг. Не може да са оттатък реката!

— Някъде на запад са — каза Гелфред. — Така смятам. Струва ми се, че там има висок хребет, който върви успоредно с онзи, на който е крепостта.

— Има да ги търсим с дни — възрази сер Йеханес.

Капитанът сякаш излъчваше живот и енергия — нещо невъзможно за човек, надвил две чудовища за три дни.

— Джентълмени — каза той, — ето какво ще направим. Войниците ще се съберат в средата, а пажовете ще яздят най-отпред, на десет конски дължини от нас. Щом свирна, ще спрем и ще слезем. И ще се вслушаме. Стрелците ще изостанат назад и ще разтегнат строя, готови за атака. Ако се стигне до бой, ще настъпят напред, а войниците ще останат под мое командване. Защото не отиваме да се бием. Тръгнали сме за доказателства, че в Дивото се събира армия. Ще влезем в схватка само ако се наложи да спасим някой съгледвач.

Гласът му беше строг и професионален, а увереността му — достойна за принц. Дори Йеханес трябваше да признае, че планът му е добър.

— Гелфред, щом открием лагера им, ще направим кратка демонстрация — ухили се той и намигна на Аверчето, който кимна. — За да им отвлечем вниманието.

— Струва ми се, че говорите за демонстрация с лък — обади се стрелецът.

Капитанът кимна и продължи:

— Ти и хората ти ще се скриете наблизо и ще ни кажете какво е станало след тръгването ни. Ще се изтеглим на изток и ще слезем в долината на Кохоктън. Ако ги подгоним, слънцето ще свети в очите им. — Капитанът погледна към Аверчето. — Ако те подгонят нас…

— Ще слезем от конете и ще им направим засада. Ако междувременно някой не ме е убил. — Той кимна. — Знам как става.

Капитанът го потупа по рамото.

— Всички ли разбраха?

Оръженосецът му беше пребледнял.

— Значи отиваме в гората, за да търсим армия от Дивото? — попита той.

— Точно така — усмихна се Червения рицар, обърна бойния си кон и вдигна ръка, за да издаде заповед, а Йеханес каза на Том:

— Пиян е.

— Не. Луд е, също като мен. Иска да се бие, да отреже още някоя глава.

Том се ухили.

— Пиян е! — повтори Йеханес, а сер Майлъс поклати глава.

— Само от любов.

— От трън, та на глог — изплю се Йеханес.

Първо потеглиха на запад и теренът им беше добре познат. Щом стигнаха до края на гората, пажовете се отделиха и избързаха напред, като постепенно се отклоняваха все по̀ на север. Войниците се събраха в компактна група и завиха към гората, а най-отзад бяха стрелците. Гелфред яздеше до капитана, а съгледвачите не се виждаха никъде.

След известно време повечето пажове, които яздеха в постоянен страх от засади и неописуеми чудовища, изпаднаха в ужас. Накрая капитанът изсвири, всеки от хората му дръпна юздите, слезе от коня и остана на мястото си, докато той изсвири отново — два пъти — и отрядът продължи нататък.

Следобедът напредваше, по небето изникваха сини кръпки и на човек можеше да му стане горещо, било от слънцето, било от тежестта на бронята или пък от нерви. Можеше да му стане и студено, пак по същите причини. Капитанът знаеше, че мъжете се изморяват лесно, когато ги е страх. Като се изключи насилието, един войник едва ли би могъл да се захване с нещо по-изтощително от патрул във враждебна територия и той пронизително изсвирваше всеки път, когато преброеше до хиляда и петстотин. Така хората му спираха и си почиваха.

Постепенно слънцето започна да залязва, светлината поаленя, а небето на изток се изчисти. Щом се заизкачваха по хребета на Гелфред, напрежението започна да расте. На около половината път капитанът наду свирката, дружината слезе от конете, а той направи знак на Майкъл, който застана до него.

— Свири „Оставете конете“.

Младежът кимна, свали дясната си метална ръкавица, взе сребърната свирка, която висеше на шията му и изсвири три дълги и три къси ноти. След кратка пауза повтори същия сигнал.

Навсякъде около тях войниците предадоха юздите на оръженосците си, а в полите на хребета всеки шести стрелец взе конете на другарите си и ги поведе назад. Капитанът наблюдаваше всичко това и се питаше дали пажовете също изпълняват нареждането му, въпреки че не ги вижда.

Той усещаше врага, подушваше зелената му миризма. Вслуша се и почти го чу, а после разсеяно се зачуди защо Амичия ухае като Дивото.

В далечината се чу тромпет, гръмко като рев на рогач.

— Йеханес, ти ще командваш войниците, а аз — пажовете. Майкъл, след мен.

Капитанът подаде юздите на Тоби, после тръгна нагоре, без да вдига шум и възраженията на Йеханес бързо заглъхнаха. Том Лошия излезе от строя и го последва. Хребетът беше стръмен, а пажовете се намираха на двеста крачки по-нагоре по склона. Щом ги зърна, той въздъхна с облекчение — бяха слезли от конете, а едно петнадесетгодишно момче ги водеше към равнината.

Капитанът внезапно си спомни колко малко беше спал, откакто се би със змея, но въпреки изтощението пръстите му още горяха там, където го бе докоснала Амичия, а Майкъл и Том едва успяваха да го настигнат.

Накрая стигнаха до пажовете. Жак вече им беше наредил да се разпръснат и се усмихна на Червения рицар.

— Добра работа — прошепна му той.

— На върха отиваме, нали? — попита Жак, а капитанът се огледа.

— Да — отвърна той и направи знак на Майкъл, който отново изсвири.

Пажовете бяха съвсем леко въоръжени. Нямаха опит в гората, но се плъзгаха по хребета като привидения, толкова бързо, че капитанът остана без дъх. Склонът ставаше все по-стръмен и по-стръмен, почти отвесен при върха и те трябваше да се изтеглят от дърво на дърво.

Внезапно се чу крясък и зловещо свистене на стрели, едно момче на не повече от шестнадесет години изрева „В името на Господ и свети Георги!“, след което звъннаха мечове — звук, който с нищо не може да се сбърка. От шлема на капитана отскочи стрела и той хукна напред, обзет от внезапен прилив на сили. Жилавите клони хищно посягаха към него, но човек с броня може да премине и през най-гъстия трънак, без да отнесе дори една драскотина. Той сграбчи един тънък дъб, изтегли се мощно нагоре и се намери на върха.

Оттам видя малка долчинка, в която гореше огън, а после — дузина мъже. Не, не бяха мъже, а ърки. Приличаха на хора, макар и по-слаби и по-бързи, със зеленикавокафява, подобна на дървесна кора кожа, бадемови очи и остри като на вълци зъби. Изненадан, капитанът се закова на мястото си, от нагръдника му отскочи стрела, а от дърветата вдясно от ърките изскочиха десетина пажове и ги нападнаха. Той наведе глава и също хукна към тях, те стреляха отново и побягнаха на север, а пажовете ги подгониха. Капитанът спря и вдигна забралото си, а до него изникна Майкъл с изваден меч и кръгъл щит. Наоколо миришеше на дим — гъст дим от горски пожар.

— Открихме ги! — извика оръженосецът.

— Не. Дузина ърки не са армия на мрака — отвърна капитанът и погледна към небето. Зад гърба му изникна Том.

— Том, остава ни още час светлина. Пажовете подгониха часовоите им. — Той погледна воина-ветеран, повдигна рамене и призна: — Не знам много за боя с Дивото. Инстинктът ми подсказва да продължим.

— Това е Дивото — кимна Том и вдигна рамене. — Изключено е да са поставили и допълнителен патрул.

Капитанът знаеше, че решението, което трябва да вземе, е решаващо. Не можеха да си позволят загуби. Предпазливостта изискваше…

Тогава си спомни докосването на ръката ѝ… възхищението ѝ.

— Кажи на стрелците да подготвят засада на половин левга зад нас — обърна се той към Майкъл. — Войниците да пазят конете в полите на хребета. Ние отиваме при пажовете. Разбра ли?

Оръженосецът кимна.

— Искам да дойда с вас.

— Не, дай ми свирката и върви! Том, ела с мен.

Двамата хукнаха по северния склон, следвайки врявата и виковете. По-късно капитанът осъзна, че е позволил на пажовете да го изпреварят твърде много — дърветата растяха твърде нагъсто, а светлината гаснеше и комуникацията беше почти невъзможна.

Той тичаше надолу рамо до рамо с Том, без да го е грижа за храстите и едва не падна в една долчинка със стръмни склонове, издълбана от малък извор, вкопан дълбоко в скалата. Беше по-лесно да свие на изток, така че го последва покрай три трупа — до един на ърки. Спря в основата на хребета, пое си конвулсивно дъх и зърна път от другата страна на плиткия поток. Път, осеян с палатки… и никакви пажове.

Човеците бяха петдесет на брой, повечето с лъкове. Капитанът рязко спря — докато слизаше надолу, беше вдигнал достатъчно шум, за да привлече вниманието им, но слънцето грееше в гърба му и нямаше как да го видят. Том, Жак и дузината стрелци, които ги бяха последвали, се притаиха зад старите дървета. От запад се чуваха крясъци — крясъци и нещо… друго.

— Бунтовници, проклети да са — изсъска Жак.

Мъжете от другата страна на потока се обърнаха почти едновременно, а по пътеката се юрна малка орда от блатници и ърки. Чудовищата от легендите бягаха. Гледката му се стори странна. Бунтовниците се раздвижиха, няколко опънаха огромните си лъкове и стреляха на запад.

Капитанът се огледа.

— Последвайте ме — нареди той. — И вдигайте много шум.

Всички погледи се насочиха към него.

— Едно. Две. Три!

Той изскочи от прикритието си и изрева: „ЧЕРВЕНИЯ РИЦАР!“

Ефектът беше мигновен. Тъй като се намираше зад бунтовниците, те трябваше да погледнат през рамо, за да го видят и веднага хукваха след блатниците и ърките. Пажовете зад него подеха бойния му вик, а Том Лошия изрева своя — „Лохлан за Аа!“.

Войниците са различни — някои са обучени да не се огъват под обстрел, за да дочакат своя ред да сеят смърт. Други са като ловци и се промъкват от едно прикритие към друго. Бунтовниците не възнамеряваха да останат, за да се бият, те не действаха така. Една стрела, изстреляна от могъщ лък, се заби в алената туника на капитана, проби я, изкриви нагръдника му и му остави синина като от магарешки ритник. Бунтовниците изчезнаха.

Червения рицар сграбчи рамото на Том Лошия и изрева:

— Стой!

Очите на Том диво блестяха.

— Мечът ми още е сух! — кресна той, но капитанът не го пусна. Приличаше на човек, който успокоява любимо куче. Наду свирката — три дълги изсвирвания, още три, а после още три — сигналът за отбой. Пажовете спряха и отпиха вода от манерките си, а някои изтриха мечовете си в тревата.

От изток се надигна протяжен крясък. Звукът беше съвършено чужд и ги отрезви.

— Обратно нагоре по хребета, натам, откъдето дойдохме, под строй. Веднага! — нареди капитанът и вдигна меч към върха. — Следвайте потока!

Сега от горите на изток се надигна цвилене и рев. Рев, дяволски крясъци и нещо друго, нещо огромно и ужасно, високо колкото дърветата. Той се обърна, за да хукне по хълма, но Том не помръдна.

— И един не съм убил! — възкликна той. — Оставете ме да убия поне един!

Нагаждайки действията към думите си, Том се обърна точно когато на по-малко от две конски дължини от меча му се стовари кълбо зелен пламък, избухна с мощен грохот и сякаш подпали самите скали.

Гигантът се усмихна и вдигна оръжието си.

— Том! — кресна капитанът. — Сега не му е времето!

Блатниците и ърките пресичаха потока в полите на хребета, водени от златна мечка, висока колкото боен кон, с блестяща като слънце козина. Щом изрева, гласът ѝ изпълни гората като буен вятър.

— Какво е това, дявол го взел? — попита Том. — Боже, как искам да го резна с меча!

Капитанът с всичка сила го дръпна за ръката.

— След мен! — нареди той и хукна, а Том с нежелание се подчини.

Щом стигнаха до върха, видяха, че мечката не ги преследва. Явно ѝ стигаше да води ърките и блатниците. Зад тях обаче се задаваше нещо далеч по-страшно… и по-голямо.

Пажовете бяха спрели малко по-надолу, за да изчакат капитана, което изискваше и храброст, и дисциплина. Щом ги настигна обаче, те се обърнаха и хукнаха към конете си. Той едва движеше стегнатите си в стомана стъпала, а доспехите никога не му се бяха стрували толкова тежки и безполезни, колкото в мига, когато първият от враговете се заизкачва по хребета зад гърба му.

Бяха съвсем наблизо.

Западно от Лисен Карак — Торн

Първата реакция на Торн, когато нападнаха лагера му, беше паника. Изминаха няколко дълги минути, преди да се възстанови от шока и щом се опомни, нечуваната им безочливост го изпълни с ирационален гняв. Когато посегна с разума си и осъзна колко жалки и малобройни са нападателите, той се слиса. Няколко дузини човеци бяха ужасили неговите бунтовници достатъчно, за да хукнат по пътя заедно с петдесет ърки. Освен това бяха убили няколко блатника, които дремеха след ядене.

Той спря безредието, като уби първия ърк, който мина край него. Постара се да е впечатляващо — жалкото създание избухна в зелени пламъци и засипа останалите с горяща плът. Магът вдигна сивкавите си ръце и позорното отстъпление секна.

— Глупаци такива! — изрева той. — Бяха по-малко от петдесет души!

Щеше му се демоните му да бяха тук, но те вече разузнаваха из Албинкърк. Змейовете му бяха наблизо, но не достатъчно наблизо. Той вля волята си в две от златните мечки и прати войската си след нашествениците. В гората съюзниците му щяха да се движат далеч по-пъргаво от някакви си жалки човеци. На свой терен мечките бяха по-бързи от бойни коне.

Един от предводителите на блатниците застана до него. Млечнобялата му туника сякаш сияеше под лъчите на залязващото слънце.

— Кажи на хората си, че ще пируват. Каквото хванат, остава за тях.

Ексреч отдаде чест с меча си и изпусна облак пара — отчасти сила, отчасти мирис. После хукна нагоре по хребета, следван по петите от кафяво море от блатници.

Западно от Лисен Карак — Червения рицар

Капитанът се опита да остане последен, блъскайки пажовете напред със силата на волята си, но по-слабите бяха изтощени. Един от тях, малко по-пълен, отколкото трябва, спря и задиша тежко.

Врагът беше на петдесет крачки зад тях и наближаваше с всеки удар на сърцето му.

— Бягай! — изрева Том. Младежът повърна, погледна зад себе си и замръзна. Един блатник спря и го простреля, а той изкрещя и падна в недосмляната храна. Том метна гърчещото се момче на рамо и хукна. Мечът му се стрелна напред, заби се в коляното на един ърк и той падна с писък, притиснал раната с ръце.

Капитанът спря — опитваха се да го заобиколят. Удари най-близкия блатник, намушка го, получи два удара в крака и внезапно заключи, че си е струвало цял следобед да влачи доспехите си. Понякога му се струваше, че блатниците край него са стотици. Сякаш извираха от земята, а броят им беше ужасяващ. Пъплеха като мравки, покриваха земята в мига, в който успееше да отстъпи, а бронираните им глави стигаха до колана му.

Зад себе си чу зов на тромпет и гласа на Аверчето, ясен като на парад:

— Готови! Стреляйте!

Капитанът все още беше на крака, но внезапно в лявото му бедро избухна остра болка — един блатник се опитваше да отхапе парче от него, а краката му бяха почти обездвижени от натиска на дребните създания. Внезапно нещо посегна право към душата му и той изпадна в паника — не виждаше, кафявите гадини бяха навсякъде и го стягаха като в менгеме. Вече не се биеше, просто се опитваше да остане прав, а тежестта на фантазма притискаше душата му все повече и повече. Изведнъж, въпреки шлема и страха, чу съсъка на стрелите, които се сипеха като зловеща лапавица. След секунда се забиха, три от тях — в него.

Западно от Лисен Карак — Торн

Торн спря на върха на хребета, за да наблюдава последните мигове на нашествениците. Блатниците не бяха бързи като ърките, но ърките вече застигаха врага. Блатниците щяха да приключат битката. Която и да е битка.

Той подготви заклинание, притегляйки силата на природата към себе си през цяла мрежа от полурационални портали и пътища. В подножието на хребета един от бягащите нашественици спря. Торн посегна към него, сграбчи го и усети как волята му се плъзга по човека като нокти по камък.

Внезапно петдесет вражески стрелци се надигнаха от скривалището си и изпълниха въздуха с дърво и метал.

Западно от Лисен Карак — Червения рицар

Капитанът бе улучен още поне дузина пъти и всеки път имаше чувството, че го рита муле. Повечето стрели отскочиха от шлема му, но една се заби в бедрото му. Болката го ослепи, от неспирните удари му се зави свят. Той обаче беше покрит със стоманена броня от главата до петите, а блатниците, които се опитваха да го убият — не.

След като всеки от стрелците на Аверчето пусна по шест стрели, над V-образното пространство между раменете на засадата се спусна тишина — не беше останало нищо живо. Аверчето нареди на хората си да отидат да съберат стрелите, а Червения рицар вдигна забралото си. Усещаше, че нещо все още…

На върха на хълма ужасяващата фигура застана така, че всички да я виждат и вдигна ръце. Въпреки паниката капитанът все още беше на себе си — страхът го изпълваше толкова често, че вече беше свикнал.

Той докосна ръката на Пруденция. Над главата му трите нива на двореца му се завъртяха като колела на късмета.

„Не отваряй вратата! — предупреди го тя. — Той е там!“

Въпреки неизбежното жертвоприношение капитанът я отвори. Оттатък, точно пред вратата, водеща към ума му, стоеше създание от Дивото. Той превърна волята си в дълъг остър кинжал и го заби в него, като се наведе през вратата, за да го достигне.

Пруденция го сграбчи.

„Ти си луд!“

В истинския свят огромната фигура залитна. Не падна, но концентрацията на насъбраната сила се поколеба заедно с нея… и се разпиля.

— Към конете! — изрева капитанът. Зад чудовищната фигура зърна гърчещи се пипала и нови орди чудовища. Огромното създание, голямо колкото две дървета, се надигна и целият хълм потъна в зелен огън. Ако беше достигнал по-надалеч, щяха да загинат още повече хора. От стрелците останаха само костите, един паж няколко секунди горя като ужасяваща газена лампа, преди да се изпари, а ранените ърки и блатници също бяха принесени в жертва.

Зад гърба му пажове и стрелци бързаха към тях с конете, а хората му се мятаха на седлата. Тази маневра бяха упражнявали най-много — бягството. Капитанът обаче усещаше, че врагът ще ги залее с огън още веднъж. Прехвърли крак над гърба на Грендъл и…

Отново се върна в двореца.

„Щит, Пру!“ — извика той и почерпи жива сила от торбата, която висеше на ръката ѝ, докато магическите образи се въртяха над тях — Ксенофон, свети Георги, Арес.

Това беше първото заклинание, което научава всеки маг, което измерваше силата на всеки адепт.

Капитанът извая щит, малък и пластичен, и го запрати в лицето на противника. Зад него капралите наредиха на хората му да тръгват, макар че изобщо не се налагаше да ги подканят и дружината потегли надолу по склона. Червения рицар обърна Грендъл и препусна с най-голямата бързина, на която бе способен тежкият жребец.

Двурогото страшилище в гората протегна жезъла си… и щитът на капитана, най-мощното му, компактно и прилежно заклинание, изчезна като молец, погълнат от горски пожар. Той усети изпаряването му и вкуси неподправената мощ на противника, но обучението му си каза думата. Бърз като котка, той обърна коня, за да се изправи срещу врага и…

… посегна, за да направи ново заклинание, което да се простре по-нашироко, покривайки и коня, и ездача.

Зеленият огън плъзна по земята като надигащ се прилив, изпепелявайки всичко по пътя си. Бележеше дърветата, изтръгваше тревите и цветята и вареше катеричките в собствените им кожи. Накрая се блъсна във въздуха пред бронята на Грендъл…

Сякаш пясъчен замък отстъпи пред силата на вълните. Вторият му щит беше по-слаб, но зеленият огън бе пресякъл стотици стъпки земя и мощта му отслабваше. Въпреки това обаче разяждаше щита, първо бавно, а после, докато Грендъл уплашено отстъпваше, самичък сред морето от нагорещено зелено, все по-бързо.

Капитанът вложи всичко, с което разполагаше, всяко късче събрана сила…

Подуши горяща кожа и зърна… дървета, изправени и черни.

Грендъл ужасено изцвили и побягна.

Искаше единствено да го оставят да спи, но Аверчето имаше нужда да го успокоят.

— Бяхте в пълно снаряжение… — започна главният стрелец.

— Това беше правилното решение — съгласи се капитанът.

— Не мога да повярвам, че ви улучихме толкова пъти — продължи Аверчето, клатейки глава. Докато говореха, Карлъс, оръжейникът на дружината, който освен това надуваше тромпета, се опитваше да изглади вдлъбнатините по прекрасния шлем на капитана с помощта на огън и чук.

— За в бъдеще ще внимавам на кого давам по-подробни наставления — кимна Червения рицар и Аверчето излезе, без да престава да мънка под нос.

Майкъл помогна на господаря си да свали доспехите. Нагръдникът му беше зле изкривен на две места, но ръкавите бяха останали непокътнати.

— Първо избърши меча — измърмори капитанът. — Чувал съм, че кръвта на блатниците разяжда метала.

— Блатници — повтори Майкъл и поклати глава. — Ърки. Магия. — Той си пое дълбоко дъх. — Победихме ли?

— Попитай ме след месец, млади Майкъл. Колко души загубихме?

— Шест пажа и трима стрелци. При отстъплението, когато онова нещо ни засипа с огън.

Отстъплението им се беше превърнало в панически бяг. Повечето от хората му се върнаха в лагера почти ослепели от ужаса, който бяха изживели, когато лавината от чудовища прехвърли хребета и се изсипа в полето, следвайки ужасяващата фигура, която ги давеше в огнен дъжд.

— Е — започна капитанът, позволи си да затвори очи за миг и внезапно се стресна. — Да го вземат дяволите! Трябва да съобщя на игуменката.

— Може всеки миг да ни нападнат отново — каза Майкъл, а господарят му го изгледа сурово.

— Каквито и да са, не са чак толкова различни от нас. И те познават страха, и те не искат да умрат. Днес ги наранихме.

„Както и те — нас. Твърде много избързах. По дяволите.“

— И какво ще стане сега? — попита Майкъл.

— Ще се приберем в крепостта, а онова нещо ще я обсади.

Капитанът бавно се надигна и за миг му се стори, че би могъл да литне, освободен от тежестта на бронята. После изтощението го посети отново като стар, но зъл приятел.

— Помогни ми — каза той.

Игуменката го прие незабавно.

— Изглежда, че бяхте прав. Хората ви са пострадали сериозно. — Тя отмести очи и накрая добави: — Не сте се представили добре.

Той успя да се усмихне.

— Милейди, ако можехте да видите те в какво състояние са…

Тя се засмя.

— Арогантност ли е това, или истината?

— Мисля, че убихме сто блатника и петдесет ърка, може би дори няколко бунтовника. И разбутахме гнездото на стършелите. — Той се намръщи. — Видях водача им, огромно същество с рога. Като живо дърво, но злонамерено. — Капитанът сви рамене, опитвайки се да забрави паниката си и да звучи небрежно. — Беше грамаден.

Игуменката кимна, а той запомни жеста ѝ, за да го обмисли по-късно. Въпреки изтощението си даде сметка, че тя знае нещо. Възрастната жена отиде до полицата над камината и взе странната кутия от слонова кост. Този път я отвори и пое парчето кора между дланите си, а то стана черно като катран — капитанът почувства заклинанието. После тя хвърли кората в огъня.

— Какво да правим сега? — попита той. Нямаше сили да мисли.

Игуменката изкриви устни.

— Вие ми кажете, капитане. Вие командвате.

Лисен Карак — отец Хенри

Докато наблюдаваше как наемникът слиза по стълбите на голямата зала, хванал игуменката под ръка, отец Хенри потръпна при мисълта, че това дяволско изчадие я докосва. Мъжът беше млад и красив въпреки синините и тъмните кръгове под очите си и излъчваше благородство, за което отецът бе сигурен, че е престорено. Това бе просто лъжлива загриженост и лукав фалш.

Едрият наемник се изсмя така, сякаш лаеше, а от кулата едновременно изникнаха сержантът и началникът на стражата.

Отец Хенри знаеше какъв е дългът му — да не позволява важните решения да се взимат без него — и отиде да се присъедини към тях. Игуменката му хвърли поглед, с който вероятно искаше да го прогони, но той бе приучил лицето си да не издава чувствата му и се поклони на гнусния убиец и неговия подчинен.

Началникът на стражата извъртя очи.

— Не ви е тук мястото, отче — каза старият войник, който открай време не го харесваше и не се беше изповядвал нито веднъж.

Наемникът възпитано му върна поклона, но игуменката не го представи и не позволи да го направи някой друг. Вместо това посочи към наемника.

— Сега капитанът командва в тази крепост. Очаквам всички да му се подчинявате.

Началникът на стражата кимна, а сержантът, който командваше малкия гарнизон, само се поклони. Евентуален съюзник, може би?

— Милейди! — възкликна отец Хенри и подреди аргументите в главата си. Мислите му бяха като калейдоскоп от объркани образи и противоречащи си мотиви, обединени от ясното съзнание, че този мъж не бива да командва тази крепост. — Милейди! Този мъж е вероотстъпник, непоправим грешник! Сам призна, че е копеле с неизвестна майка!

Сега наемникът го гледаше със змийска омраза.

„Чудесно.“

— Никога не съм казвал, че майка ми е неизвестна — снизходително отбеляза той.

— Не можете да допуснете тази отрепка в нашата крепост — каза свещеникът. Беше твърде войнствен и виждаше, че те се настройват срещу него. — Като ваш духовен съветник…

— Отче, нека оставим този разговор за по-подходящо място и време — каза игуменката. О, как ненавиждаше тона ѝ! Говореше му — на него, на един мъж, на един свещеник — като на непослушно дете и за миг бесният му гняв явно излезе наяве, защото всички освен наемника отстъпиха крачка назад. Наемникът, от друга страна, го погледна така, сякаш го виждаше за пръв път и рязко кимна.

— Смятам, че допускате ужасна грешка, милейди — отново започна свещеникът, но тя се обърна към него с бързина, неприсъща на годините ѝ и сложи ръка върху кръста на гърдите му.

— Разбрах, че не сте съгласен с решението ми, отец Хенри. А сега ви моля да престанете.

Леденият ѝ тон го накара да се закове на място.

— Няма да престана, докато Божията сила…

— Tou dikeou![30] — изсъска му тя.

Кучката използваше тайни сили срещу него.

Внезапно той онемя. Сякаш езикът му беше изтръпнал. Не успяваше да изрече и една дума, дори на ум.

Свещеникът залитна и обсипаните му с белези ръце полетяха към устата му. Всичките му подозрения се потвърдиха, всичките му дребни грешки се превърнаха в прояви на храброст. Тя беше използвала магия срещу него. Беше вещица — съюзница на Сатаната. Докато той…

Игуменката се обърна към него.

— Положението е сериозно, отче, а аз ви предупредих. Върнете се в параклиса и се покайте за неподчинението си.

Той побягна.

Северно от Лисен Карак — Торн

Торн крачеше толкова бързо, колкото можеха да го носят дългите му крака, а около главата му като ято мушици кръжаха феи — хранеха се със силата, която полепваше по него както мъх по скала.

— Продължаваме — каза той на демона, който вървеше до него и огледа пръснатите наоколо трупове и палатки.

— Колко воини загуби? — попита той, а гребенът му се размърда от вълнение.

— Само няколко. Блатниците са млади, още не са готови за бой.

Величественият му силует трепна като дърво, поклащано от вятъра.

— И теб са ранили — отбеляза Туркан, а Торн спря.

— Пак ли се опитваш да доминираш? Един от тях ме разсея — направи ми незначителна магия, а аз реагирах твърде бавно. Няма да се повтори. Нападението им изобщо не ни се отрази.

Огромната фигура се обърна и закуцука на изток, а ърките, блатниците и човеците събраха вещите си и се приготвиха да тръгнат. Туркан без усилие настигна огромния магьосник и заподскача до него.

— Защо? — попита той. — Защо Албинкърк?

Торн спря. Ненавиждаше да се съмняват в него, особено нехранимайковци като Туркан, който смяташе, че му е равен, въпреки че беше най-обикновен демон. Много му се щеше да отвърне „Защото аз така искам“, но не му беше сега времето.

— Силата привлича сила — каза той и гребенът на Туркан се залюля в знак на съгласие.

— Е, и? — попита той.

— Ърките и блатниците са неспокойни и дойдоха при пас. По твоя заповед ли стана това, демоне? — попита Торн и се сгъна в кръста. — Е?

— Насилието ражда насилие — отвърна Туркан. — Човеците убиха създания от Дивото. Поробиха една златна мечка. Непоносимо е, братовчед ми беше убит, един змей — също. Ние сме пазителите. Трябва да действаме.

Двамата вървяха на север. Торн не отвърна, но насочи жезъла си на юг към крепостта, която едва-едва се виждаше, кацнала високо на хребета.

— Никога няма да превземем Скалата с армията, с която разполагаме — каза магьосникът. — Може да я унищожа, може и да не я унищожа, това не е моята война. Ние обаче сме съюзници и аз ще ви помогна.

— Като ни отклониш от онова, което искаме да си върнем? — сопна се демонът.

— Като отприщя Дивото срещу достойна цел. Достижима цел. Ще нанесем удар, който ще разклати кралствата им и това ще се разчуе навсякъде. Тогава ще дойдат още много, много съюзници. Не е ли така?

Туркан бавно кимна.

— Ако изгорим Албинкърк, много от нашите ще научат и ще дойдат.

— Тогава — продължи Торн, — ще разполагаме и с достатъчно време, и с армията, която ни е нужна, за да превземем Скалата, докато човеците се вайкат над димящи развалини.

— А ти ще бъдеш много по-могъщ, отколкото си сега — подозрително каза Туркан.

— Когато ти и народът ти можете отново да пиете от извора в Скалата и да се множите в тунелите под нея, ще ми бъдеш благодарен — отвърна Торн и двамата тръгнаха на изток.

Глава шеста

Пинрайт — сер Марк Уишърт

На двеста и повече левги южно от река Кохоктън и далеч на запад от Харндън се намираше приоратът Пинрайт — прекрасен стогодишен замък, построен върху монолитна отвесна скала, с високи назъбени парапети, четири изящни кули със сводести прозорци и покрити с мед покриви, и висока сводеста порта. Щом я зърнеха, някои посетители възкликваха, че замъкът сигурно е бил построен от Феята. Абатът, сер Марк Уишърт, обаче знаеше истината — заслугата беше на един богат главорез, дарил го на църквата, за да спаси душата си.

Замъкът беше отлично място за живот, истинска мечта за войник, който през по-голямата част от живота си е трябвало да спи на твърдата земя. Абатът стоеше пред пращящия огън само по риза, с парче кора в ръка — малко късче брезова кора, което току-що бе станало катраненочерно. Той го завъртя в ръка, после пак и пак и болката в рамото го накара да трепне. Мечката-майка го беше ранила сериозно.

Сутринта беше студена и през прозореца се виждаше, че отвън е паднала слана, макар и лека. Пролетта вече се усещаше във въздуха. Цветя, посеви, нов живот…

Той въздъхна.

Дийн, новият му слуга, изникна с чаша бира и чистата му мантия в ръка.

— Господарю? — каза той. За въпрос, състоящ се само от една дума, беше извънредно изразителен. Това момче беше твърде интелигентно, за да налива греяно вино на старци до края на живота си.

— Донеси ми бричовете, жакета и палтото, момко — каза абатът. — И повикай маршала и оръженосеца ми.

Томас Клаптън, маршалът на ордена на свети Тома Аконски, се облече още преди слугата на абата да успее да завърже връзките на жакета му. Все още не беше свикнал да позволява да му помагат с това.

— Господарю — формално поздрави маршалът, щом влезе.

— С колко воини разполагаме в момента? — попита абатът.

— В приората ли? Мога да ви намеря шестнадесет рицари, готови да тръгнат тази сутрин. В цялата околност… може би петдесет, ако броим старците и момчетата.

Абатът му показа парчето брезова кора и той пребледня.

— Ами ако дадем рицарски титли на оръженосците, които са подготвени? — попита сер Марк.

— Тогава може би седемдесет — кимна маршалът и потърка брадата си.

— Действайте — каза сер Марк. — Това не е незначително нашествие. Тя никога не би ни повикала, ако не ставаше дума за война.

Дворецът „Харндън“ — Хармодий

Хармодий прокле възрастта си и се огледа в сребърното огледало. Потърси някакви привлекателни черти и не откри нито една. Рошавите му черно-бели вежди не го правеха привлекателен любовник, нито пък главата му. Беше плешив на темето, с бели, дълги до раменете коси, съсипана от годините кожа и леко сгърбени рамене.

Той поклати глава, присмивайки се по-скоро на страстта си към кралицата, отколкото на отражението си. Трябваше да признае, че е достатъчно доволен както от вида си, така и от всичко, което произлизаше от него.

— Ха! — каза той на огледалото. Милтиад се отърка в крака му и Хармодий сведе поглед към стария котарак.

— Древните казват, че спрямо реалността спомените са онова, което е восъчният отпечатък спрямо печата — каза той, а котката го погледна със старческо безразличие.

— Е? — попита я той. — Споменът за отражението ми в огледалото поредното отдалечаване ли е? Отражение на отражение на реалността?

Той се изкиска, развеселен от главоблъсканицата. Хрумна му още една.

— Ами ако съществуваше заклинание, което променя видяното по пътя му от очите до мозъка? Как ще го възприеме умът — като реалност, като отражение или като отражение на отражението?

Той отново погледна към огледалото, стисна устни и тръгна нагоре по стълбите. Котаракът го последва, а тромавата му четиринога походка сякаш упрекваше Хармодий за дебелашката немощ на животното.

— Добре, добре — смили се магьосникът и се наведе да го вдигне. Гърбът го заболя и той го подпря с длан. — Дали пък да не се движа повече? — изрече на глас той. — Като млад бях приличен фехтовач.

Сивите мустаци на котарака трепнаха укорително.

— Да, доста отдавна беше — съгласи се магът. Оттогава насам мечовете, например, бяха променили и формата, и теглото си. Той въздъхна.

Щом се изкачи, Хармодий отключи вратата на своята светая светих и свали светлинните защити, с които я беше покрил. Тук почти нямаше какво да пази. По-точно казано, книгите и множеството предмети в стаята бяха изключително ценни, но ги пазеше кралят, а не ключалките и заклинанията. Ако някога загубеше доверието на Негово величество…

Самата мисъл беше непоносима.

Той си каза, че сигурно целият двор желае Дезидерата и се засмя, най-вече на себе си, преди да отиде до северната стена, където като гълъби на корниз го чакаха няколко рафта с Древни свитъци, много от тях придобити при дръзки нашествия в гробищата из далечните южни земи.

„Навремето бях много дързък.“

Остави Милтиад на земята, а той тежко тръгна към средата на стаята и седна под слънчевите лъчи.

Хармодий започна да проучва произхода на човешката памет. Взе чаша вчерашна вода и отпи, усещайки привкуса на пламъци и тебешир, и измърмори „Хмм“ поне дузина пъти, докато четеше.

— Хммм — отново изсумтя той и внимателно нави свитъка, преди да го върне в тубуса от кост, който го предпазваше. Самият свитък беше безценен — един от може би три, останали от Древния Аристотел. Хармодий открай време се канеше да го препише и все не се наканваше. Понякога се изкушаваше да нареди да унищожат другите два, които се съхраняваха в кралската библиотека. Мисълта за детинската му гордост го накара да въздъхне.

Котката се протегна на слънцето и заспа, появиха се и останалите две. Не знаеше къде са били и внезапно не можа да си спомни нито кога ги е прибрал, нито откъде са се взели изобщо. Накрая обаче откри пасажа, който си беше спомнил — за някакъв орган в мозъчната тъкан, който пренася образите от окото към ума.

— Хмм — с усмивка си каза той и посегна да погали стария котарак, който злобно го ухапа и ръката му плувна в кръв. Магьосникът я дръпна и изруга. Милтиад стана, направи няколко крачки, отново седна и мрачно се вторачи в него.

— Трябва ми труп. Може би дузина — обяви Хармодий, свивайки и отпускайки пръсти при мисълта за дисекцията. Учителят му постоянно правеше дисекции… и това не свърши добре, довеждайки до битката с Дивото в Чевинското поле. Старият спомен беше болезнен. Споходи го необичайна мисъл.

„Кога за последен път се сетих за боя при Чевин?“

Сякаш го удари лавина, той залитна и седна под тежестта на спомените. Странната армия на врага — бунтовници по двата фланга и всякакви чудовищни създания в центъра — засипваше кралските рицари със стрели, докато те препускаха през вълни от ужас, за да се изправят срещу Дивото.

Ръцете му затрепериха.

Учителят му беше застанал на тяхна страна. Правеше внимателно замислени заклинания, които мамеха и объркваха, така че кралските стрелци се избиваха един друг или улучваха рицарите…

„Така че аз го нападнах.“

Споменът му беше неприятен — и този, и онзи за краля, който го моли да направи нещо. Бароните до един го подозираха, убедени, че и той ще ги предаде и ще се присъедини към Дивото. Помнеше очите на учителя си, когато волите им звъннаха една в друга.

„Той направи заклинание, после — аз.“ Хармодий поклати глава. „Защо се присъедини към враговете ни? Защо? Защо? Защо? Какво откри, когато започна да изследва старите трупове? И защо преди не съм се замислял за това?“

Той повдигна рамене.

— Моето високомерие е различно от неговото — каза той на котките си. — И все пак се моля на Бога някой ден да зърне светлината.

„Толкова ясно, че тя да го превърне в купчинка пепел“ — продължи той на ум. Много силна светлина. Като светкавица.

Най-добре беше някои неща да не се изричат, а имената положително имаха силата да призовават. Той възтържествува над учителя си, но така и не откриха труп и Хармодий чувстваше, че менторът му все още е жив. И още е част от Дивото.

„Стига толкова“ — помисли си той и посегна към още един свитък за паметта. Прегледа го набързо, свали дебел том с грамерия от полицата, провери нещо и припряно започна да пише. После спря и забарабани с пръсти по един стар стакан, докато се чудеше кой би могъл да го снабди с пресни трупове. В столицата — никой. Градът бе твърде малък, а дворът — твърде наситен с интриги и клюки.

— Кой ще ви храни, ако замина? — попита той, защото сърцето му вече препускаше. Не беше излизал от кулата си от… дори не помнеше кога за последен път напусна Харндън.

— Милостиви боже, нима стоя тук от битката насам? — попита Хармодий и Милтиад мрачно го изгледа.

Внезапно магът присви очи. Не си го спомняше като котенце, нито откъде е дошъл. Нещо не беше наред със спомените му.

„Господи“ — помисли си той и седна на един стол. Спомни си как взима животинчето от купчината боклук до конюшнята — смяташе да му направи дисекция, само че размисли.

Как бе изгубил този спомен? Той истински ли беше изобщо?

В душата му се заби копие от концентриран страх. Стаканът се разби в пода и котките наскачаха.

„Омагьосали са ме.“

Хармодий бързо зашепна молитва, почерпи сила и направи едва доловимо заклинание, толкова деликатно, че почти не се нуждаеше от нея. Върхът на жезъла му светна в нежно виолетово и той започна да го движи из стаята. Известно време цветът остана непроменен, но когато магът спря и вдигна жезъла към знаците, които сам бе надраскал с тебешир по стената, той светна в розово, а после в дълбоко, гневно червено. Магьосникът отново замахна. Червено.

Приведе се по-близо до стената и заизписва все по-тесни и по-тесни дъги, а после измърмори второ заклинание с вдървения маниер на актьор, който се бои, че е забравил репликите си. Ред руни внезапно светна в огненочервено — Диви руни, скрити под боята на стената. През тях минаваше следа от пламък, който бе изтрил една трета от написаното.

— В името на Христос и Хермес, светецът на магьосниците — каза Хармодий, залитна и седна малко изведнъж. Една от котките изквича и измъкна опашката си изпод тялото му. Някой беше изписал възпрепятстващо заклинание на стената на обиталището му. Някой му беше вързал ръцете.

Внезапно му хрумна да постави жезъла на мястото, където вчера го беше заредил със сила. Мислено начерта линия от върха му до кристала…

— Чист късмет — каза той. — Или волята Божия.

Изправи се и се замисли, а после си пое дълбоко дъх и подуши въздуха. Събираше силата бавно и внимателно с помощта на едно устройство в ъгъла; на древното огледало, поставено на една помощна масичка и на една стъкленица, пълна с блестяща бяла течност.

В двореца в ума му, на покрития с бели и черни плочи под, подобен на безкрайна шахматна дъска, фигурите се раздвижиха. Приличаха на шахматни, но не съвсем. Имаше пешки, топове и офицери, но и монахини, дървета, рала, катапулти и дракони. Той бавно ги подреди, поставяйки всяка фигура на отделна плоча. После бавно изля силата, която беше събрал, в олтара на средата на пода.

Заклинанието, изпълнено с мощно, но все още нереализирано желание да открие мишената си, все още витаеше в ума на Хармодий, когато той изкачи двадесетте стъпала от обиталището си до върха. Отвори вратата и излезе на масивния дървен балкон, който обикаляше цялата кула. Пролетното слънце ярко грееше, въздухът беше бистър, но бризът навяваше студ.

Магът погледна на югоизток и видя морето. На много левги на юг се простираше Джарси, приличен на картинка от книга с приказки за чифлици и замъци. Той вдигна ръце, освободи фантазма и моментално усети силата зад себе си, на север. Дотук нищо изненадващо.

Бавно обходи балкона, почуквайки глухо с жезъла си по дървения под, а очите му не се отделяха от далечината. Погледна на запад и усиленото му зрение долови бледа зелена мъгла по целия хоризонт. Съвсем нормално за владенията на Дивото. До границата обаче имаше повече път, отколкото мъж, възседнал добър кон, би могъл да измине за пет дни, а зеленият цвят извираше от дълбоките гори зад планините. Заплаха, която си беше там открай време.

Хармодий обиколи кулата и дълго преди да стигне до най-северната ѝ точка, зърна гейзер от яркозелена светлина. Заклинанието му беше силно и той го използваше внимателно, настройвайки го така, че да позволи на очите си да извлекат и последната трошица познание от промяната в зрението му.

Ето го.

Той нагласи магията така, че вместо да поддържа цяла мрежа от лещи, които да отразяват светлината, усилието му се съсредоточи в една-единствена блестяща зелена нишка, по-тънка от паяжина, която водеше директно до кулата. Не се съмняваше, че стига до самите руни на стената зад гърба му.

„По дяволите.“

— За кралицата ли си фантазирах преди малко? — попита той вятъра. — Какъв глупак съм бил.

Не прекъсна нишката, но се отказа от по-голямата част от Имагизрението, което му позволяваше да зърне заплахите, а остатъка намали, докато накрая виждаше единствено проблясващата нишка. Сега могъщият му фантазъм почти не се нуждаеше от златна светлина, която да му дава сила.

Той слезе обратно в кулата, изпълнен с внезапна решимост и внимателно затвори вратата след себе си. Взе жезъла си, първите вълшебни пръчки, които му попаднаха, една чанта и една тежка кама и се върна в библиотеката, оставяйки вратата да зее. Слезе по сто двадесет и двете стъпала до долния етаж, грабна едно тежко наметало и шапка и се опълчи на порива да спре. Мина през отворената врата и я затвори след себе си с ясното съзнание, че и трите котки го наблюдават от върха на стълбите.

Копнееше за съюзник, но същевременно се съмняваше във всичко. Трябваше обаче да се довери на някого. Избра своята кралица, наведе се над писалището зад вратата и написа:

Имам спешна работа на север. Моля ви, предайте на краля, че ужасно се боя, че един древен враг е успял да ме манипулира. Бъдете нащрек.

Оставам най-покорен слуга на Ваше величество,

Хармодий

После бързо се спусна надолу по витата стълба, като проклинаше дългата си тояга и се стараеше да бърза, доколкото може. Опитваше се да си спомни кога за последно беше слизал по стълбите. Вчера ли беше?

Състави дребно заклинание, обзет от внезапен страх, че може да е била направена магия, която да му попречи да тръгне, но не видя нищо. Ако страховете му бяха основателни, очите можеше да го излъжат или да служат на врага. Дали в Имагинерното зрението му служеше така, както естественото зрение?

„Ричард Плангиър все ни питаше «Какво значи това «естествено», за което говорите?», а ние до един мълчахме. Ричард Плангиър, от магията по стените ми се носи твоята воня.“

Унесен в мислите си, Хармодий почти пропусна едно стъпало. Кракът му се подхлъзна и за миг той се олюля, като едва не се стовари на калдъръма от дванадесет метра. Единствените врагове, с които се бореше, бяха старостта и отслабналата памет. Останалия път измина без затруднения, ако не се брои лекото подръпване в кръста — вървеше твърде бързо.

Входът на кулата му гледаше към главния двор, който се простираше на четиридесет крачки встрани. Заобикаляха го сградите, в които работеше правителството, макар че край западната стена имаше и други, чиито високи прозорци гледаха към голямата река долу.

Хармодий тръгна към конюшните, а щом наближеше, хората дълбоко му се кланяха. Не беше особено потаен. Зачуди се дали не би било по-разумно да тръгне по тъмно — всеки можеше да се окаже шпионин. Възможността да се върне в покоите си обаче го плашеше не по-малко.

„От какво ме е страх? Да не съм си изгубил ума?“

Той издигна мислена ограда около покоите си и всички мисли и страхове, свързани с тях и ги заключи зад нея.

„Може би съм на ръба на лудостта… или съм разкрил ужасяваща тайна“ — помисли си той.

В конюшнята двама коняри сръчно сваляха седлата на дузина кралски жребци, току-що върнати от лов. Щом видяха мага, те спряха, а той се опита да се усмихне.

— Трябва ми кон — каза той. — Добър кон, като за дълъг път.

И двамата го стрелнаха така, сякаш е луд, след което се спогледаха. Най-накрая по-възрастният кимна.

— Както желаете, милорд — рече той. — Имаме кон за дълъг път, отлична кобила е, едра, силна — викаме ѝ Джинджър. Устройва ли ви?

Хармодий кимна и преди да успее да се уплаши още повече, му доведоха едър дорест кон с леко седло на гърба. Магът вдигна очи към него със старческо отчаяние, но по-младият коняр явно очакваше този поглед и дойде да му помогне, понесъл високо столче. Хармодий стъпи на него и с усилие прехвърли крак над гърба на коня. Земята му се стори ужасно далеч.

— Благодаря ти, момко — каза Хармодий. Младежите му подадоха жезъла, двете пръчки, чантата, камата и наметалото, а по-голямото момче му показа как да прибере всичко зад седлото.

— Погрижи се тази бележка да стигне до кралицата. Предай ѝ я лично. Това е пръстенът ми, той ще ти отвори вратите до Нейно величество. Всеки страж в двореца би трябвало да го познава. Разбра ли ме, момче? — попита магът, даде си сметка, че като малки сигурно са ги плашили с него и се опита да се усмихне. — Ще получиш награда.

По-голямото момче храбро се усмихна.

— Аз ще я занеса, господарю.

— Гледай да го направиш — кимна той и потегли. Докато минаваше през портата, двамата стражи дори не му кимнаха. Или го наблюдаваха отдавна, или спяха — козирките на богато украсените им шлемове скриваха очите им.

Копитата на кобилата глухо зачаткаха по подвижния мост. Дворецът и заобикалящата го крепост бяха просто цитаделата зад трите концентрични стени и другите две крепости в древния Харндън. Два пъти в историята на Алба цялото владение бе сведено едва до хората, успели да се сгушат зад тези стени, когато дойде Дивото.

Хармодий се спусна по склона до „Хай стрийт“ — главната улица, която водеше от порта до порта, превръщайки се в Главния път, а после пресичаше провинцията и стигаше до Мостоград. Там първият от седемте моста прекосяваше великата река, която се виеше като огромна змия от северния до южния край на Алба. Пътят преминаваше право през нея, но тук бе просто стръмна улица, обточена с великолепни сгради с бели стени, всяка висока колкото замък и заобиколена със защитни кули. Къщите бяха украсени с позлата и черно желязо, вратите им бяха червени или сини, покривите — керемидени или медни, мраморните статуи — писани или обикновени, а прозорците — високи или широки, с обикновени или цветни стъкла. Всяка къща беше истински палат и имаше свое собствено излъчване.

„Навремето вечерях тук. Тук също. Откога не съм излизал?“

Докато слизаше по хълма, оглеждаше домовете на придворните и на великите рицари и се чудеше как така не е посетил нито един от тях, менгемето в гърдите му отпусна хватката си. Мина през Вътрешната порта, без да поглежда стражите. Духаше, стана му студено и той се сборичка с наметалото си, докато минаваше през Средния град и оглеждаше най-големия пазар в града, Чаршията — площад, два или три пъти по-голям от двора на замъка, пълен със сергии и огласян от търговска суетня. Прекоси го, а после се озова в Долния град, прекоси улица „Потоп“ при Мостовата порта и пулсът му се ускори. Не долови заплаха, макар че очакваше обратното.

Мъжете на портата имаха очи само за великолепния кортеж от рицари и войници, който влизаше в града. Хармодий ги огледа изпод качулката си с надеждата да зърне герба и да разбере кой е господарят им — със сигурност не го бе срещал в двора. Беше висок човек, здрав и мускулест.

Виждаше се, че стражите нито желаят да имат нищо общо с решението дали гигантът и хората му да влязат в града, нито могат да обърнат внимание на самотния старец на кон, който го напускаше. Рицарят начело на кортежа обаче го забеляза и докато се разминаваха, извърна глава, за да не го изпусне от очи. Точно когато погледът му се изостри, се появи лейтенантът на Долната порта, в доспехи от главата до петите, понесъл не восъчна плочка и перо, а алебарда. Следваха го четирима рицари. Чужденецът застина и Хармодий използва разсейването му, за да го подмине.

Мина през портата и слезе по склона край дребните търговци, на които бе позволено да излагат стоките си само извън стените — „в Канавката“, както обичаха да казват хората. После подмина шутовете, актьорите и работниците, които издигаха трибуните и бариерите за неделната постановка.

Хармодий стисна устни и докосна с пети хълбоците на животното, а кобилата, която се радваше, че е навън и че е пролет и беше отегчена от темпото им досега, хукна напред. Подминаха пазара в лек галоп, продължиха край външния кръг от къщи (най-бедните в града) и излязоха при нивите, всяка от които бе оградена с камъни и стари старателно почистени пънове. Почвата тук не беше от най-плодородните. Доволен от коня, но все още в плен на страха, магьосникът продължи надолу по пътя в лек галоп и след километър стигна до моста. И там никой не го предизвика.

Тръгна напред, спря, изплю се в реката и, застанал на сигурно място под яркото слънце в центъра на моста, направи две мощни заклинания. Херметизмът функционираше най-добре на слънчева светлина, а повечето от магиите на Дивото не можеха да прекосят течаща вода без херметисткото ѝ позволение или без огромно усилие. Нямаше сила на света, която да може да го победи на ярка слънчева светлина, насред течащата вода… а ако имаше, той така или иначе не би имал шанс срещу нея.

Хармодий продължи напред, прекоси моста и пое на север.

Пътят „Бенбърг“, източно от Албинкърк — Робер Гизарм

Робер Гизарм беше висок и слаб като скелет въпреки овнешкото и бирата, които поглъщаше, а хората казваха, че единствено алчността надминава лакомията му. Наричаше ротата си „приключенска“, както постъпваха най-добрите източни наемници и се обличаше в кожи и качествена вълна, или пък в блестящи доспехи, ковани от източни майстори.

Никой не знаеше много за произхода му. Твърдеше, че е незаконнороден син на благородник, когото внимаваше да не назовава по име, но от време на време вдигаше показалец до носа си[31], когато на пътя го подминеше големец.

Хората му се бояха от него — беше кибритлия, наказваше, без да се замисля и тъй като бе най-добрият войник в ротата, никой не искаше да му се пречка, особено сега. Седнал на бойния си кон в пълно снаряжение, той се взираше в гъстата мъгла, към двамата амбулантни търговци, които ги бяха подминали предната вечер. Сега стояха насред пътя, грижливо посечени, одрани и набити на колове, а лицата им сякаш бяха застинали в безкрайни писъци на всепоглъщаща агония.

От вчера насам той бързаше с кортежа си на северозапад по лошия път, който свързваше Албинкърк с Хълмовете, а после прекосяваше планините до Мореа и земите на императора. Бе тръгнал с хората си от Тива, градът на робовладелците, принуждавайки ротата да се движи толкова бързо, че конете бяха започнали да окапват. Колкото до дългия синджир с роби (основната им стока), вече пет пари не даваше дали ще оживеят, или не. Бяха му ги поверили в Тива — дълга колона от прекършени мъже и жени, някои красиви, други не, до един изпълнени с безизразното отчаяние на съсипания. В Тива му бяха казали, че заради уменията си били ценна стока — готвачи, прислужници, камериерки, бавачки и курви.

По време на дългия път на запад ротата се отнасяше с тях сравнително добре въпреки фасоните на императорския пратеник — префърцунено копеле, твърде гордо, за да сподели трапезата си с някакъв си наемник. Е, след Албинкърк вече нямаше да бъде негова грижа. После обаче минаха през Бенбърг, последният град преди Албинкърк и свариха гарнизона и жителите му да се гушат зад крепостните стени, ужасени от незнаен кошмар. Тогава Гизарм забърза на запад и остави останалите търговци, които прииждаха като река през пролетта, да бързат по дирите му. Дузина от тях, с фургони и хубави коне, бяха платили в злато, за да се присъединят към кортежа му.

Беше приел да прекара робите до панаира само за да си плати прехода — според слуховете в манастира в Лисен Карак плащаха на ловците на чудовища богато и пребогато, а Гизарм (или поне ротата му) имаше нужда от работа. От друга страна, може би щяха да изкарат още известно време.

Възседнал кавалерийския си кон, той беше точно на нивото на труповете и си даде сметка, че смъртта е настъпила след набиването на кол. Беше чувал за това, но не го беше виждал преди и не можеше да откъсне очи. Все още се взираше в тях, когато заваляха стрелите.

Първата улучи коня му, а втората се удари в нагръдника му с такава сила, че го свали от седлото и отскочи, а той полетя надолу. Мъжете наоколо му крещяха, чуваше как капралите викат, за да наложат ред. Нещо го удари в слабините и по тях бързо плъзна топла влага. Чу чаткане на копита, които трополяха в непознат ритъм. Не виждаше добре. Опита се да повдигне глава, нещо се надвеси над него, посегна към лицето му и…

Пътят „Бенбърг“, източно от Албинкърк — Питър

Питър гледаше как стрелите се сипят от гората с безнадежден, безпомощен гняв. Засадата беше толкова очевидна. Не можеше да повярва, че някой би могъл да се подведе. Яремът около врата му го приковаваше към жените от двете му страни, нямаше как да избяга. Думите не идваха, но той все пак опита.

— Всички на земята! — кресна той. — Долу!

Паниката обаче вече го завладяваше, никога преди не бе изпитвал такъв ужас. Дойде веднага след стрелите и го помете като мръсна вода, оставяйки страх след себе си. Двете жени, към които беше прикован, хукнаха в различни посоки, спънаха се, паднаха и свалиха и него на земята. Стрелите продължиха да се сипят върху войниците, повечето от които загинаха. Само една малка група продължаваше да се бие.

От мъглата изскочи нещо… не го виждаше добре заради маранята, но каквото и да беше, се вряза в колоната със скоростта на конник. Хора и животни отново запищяха и ужасът стана толкова осезаем, че двете жени се свиха на топка. През това време Питър лежеше неподвижно, опитваше се да мисли и наблюдаваше прииждащите чудовища. Бяха демони — у дома бе слушал за тях, а сега ги виждаше. Хранеха се с мъртвите. Или може би с живите.

От небето се спусна змей и клюновидната му глава изкорми жената до него. Тази зад гърба му изпищя, надигна се на колене, протегна ръце и от тях изригна сноп чисто зелена светлина, мина на сантиметри над главата на Питър и се стовари върху страшилището, което замириса на горящ сапун. То се завъртя като танцьор, разкъса пищящата жена под ноктите си и прекъсна веригата, която свързваше робите. Краят ѝ изплющя и се уви около крака на змея, той елегантно я разви с нокът, а жената зад Питър направи още една магия, изкрещя и от дланите ѝ се стрелнаха струи необуздан дух. При удара чудовището отвърна със стократно по-мощен вой, разпери криле и се хвърли върху нея.

Питър се изтърколи под тялото му. Яремът, през който минаваше току-що разкъсаната верига, се закачи за един пън и жестоко изкриви врата му. Свободен, той стана и хукна през мъглата, но нещо проблесна и го повали. Обгърна го пълна тишина, но Питър се изправи, продължи да бяга и едва след стотина панически крачки осъзна, че е оглушал, а ризата на гърба му е станала на въглен. Устата му бе така пресъхнала, че не можеше да преглътне, а бедрата и прасците му горяха, сякаш и те бяха овъглени. Той обаче продължи да тича, докато прекоси един дълбок поток. Там се просна на земята, напи се с вода и остана да лежи задъхан, докато изгуби съзнание.

Сер Алкеос — Албинкърк

Сер Алкеос стигна до Албинкърк на товарен кон — бойният припкаше зад него. Беше изгубил оръженосеца и пажа си в битката, но камериерът му, твърде млад, за да размахва сръчно меча, някак си бе оцелял заедно с коня.

Алкеос потропа на западната порта на града с дръжката на меча си, двама изплашени стражи едва-едва я открехнаха, колкото да се промъкне един кон и го пуснаха да влезе.

— Нападна ни армия от Дивото — задъхано изрече Алкеос. — Отведете ме при градоначалника.

Капитанът на града беше възрастен мъж (или поне възрастен за войник) със сива брада. Започваше да пълнее, но все още носеше ботуши с шпори, ризница от хубави железни брънки и колан, който за съжаление подчертаваше корема му.

— Сер Джон Крейфърд — представи се той и протегна ръка.

Сер Алкеос си каза, че е малко вероятно този мъж някога да е получил рицарско звание и се зачуди как командването на толкова важен гарнизон е било поверено на такъв некадърен простак.

— Идвам от пътя „Бенбърг“, пътувах с керван от близо петдесет фургона — започна Алкеос и внезапно седна. Не бе имал намерение да го прави, но краката му изневериха. — Дивото — изрече накрая той. Опитваше се да звучи разумно и рационално, като човек, на чиято дума може да се има доверие. — Нападнаха ни демони. И ърки. Поне стотина.

Осъзна, че диша с усилие. Дори да го разкаже му беше трудно.

— О, Боже мой — каза той, а сер Джон положи ръка на рамото му. Стори му се някак по-едър.

— На какво разстояние, сер? — каза той.

— Пет левги. — Алкеос си пое дълбоко дъх. — Може и по-малко да са. На изток от тук.

— Света дево! — извика капитанът на Албинкърк. — На изток ли казахте?

— Значи не ми вярвате? — каза Алкеос.

— О, вярвам ви — отвърна капитанът. — Но на изток? Заобиколили са града?!

Той тръсна глава, а Алкеос чу стъпки от ботуши по стълбите отвън. Вдигна глава и видя човека, който го беше пуснал в града, придружен от двама с по-ниско потекло.

— Казват, че в полето имало блатници, сер Джон — сви рамене сержантът. — Така казват.

— Дъщеря ми! — извика по-младият. Думите му прозвучаха по-скоро като писък. — Трябва да я спасите!

Сер Джон поклати глава.

— И на един човек няма да позволя да прекрачи портата. Дръжте се, човече.

Той наля на мъжа чаша вино.

— Дъщеря ми! — отчаяно извика той, но сер Джон поклати глава.

— Моите съболезнования за загубата ви — меко отвърна той и се обърна към сержантите си. — Бийте тревога, залостете портите, докарайте ми кмета и му кажете, че обявявам военно положение. Никой няма да напуска града.

На изток от Албинкърк — Питър

Питър се събуди, когато някой дръпна тежкия му ярем — дялана дървена яка, от която излизаха две вериги за ръцете. Позволяваше му известна свобода, а към останалите роби го свързваше тежка скоба. Беше заспал с него.

Отгоре му се бяха надвесили двама морейци с качулки и тежки раници. Държаха се като хора, които наскоро са се успокоили след силен страх.

— Един все пак е оцелял — каза по-високият и се изплю, а по-ниският поклати глава.

— Дори колкото фургона ни не струва — каза той, — но робът си е роб. Ставай, момче.

Обзет от бездънно отчаяние, Питър продължи да лежи, така че те, естествено, го сритаха. Накараха го да носи раниците им, след което го подкараха на запад по една горска пътека.

Отчаянието му не продължи дълго. Просто си беше кутсуз… или пък извади късмет. Нахраниха го — той сготви скромната им вечеря, а те му позволиха да хапне от хляба и граховата супа, която им свари. Нито един от двамата не беше едър или силен и Питър вероятно би могъл да ги убие, стига да се отърсеше от ярема на раменете си, но нямаше как да го свали. Той му беше постоянен спътник, докато цял месец газеше през сняг и лед, дори нощем спеше с него, докато войниците изнасилваха жените от двете му страни, а той чакаше види дали ще се пробват и с него.

Откакто беше избягал, многократно разрани китките си в опит да се освободи от ярема и си фантазираше как го използва, за да премаже двете жалки човечета.

— Бива те да готвиш, момче — рече по-високият, докато бършеше устата си, а кльощавият се намръщи.

— Искам да знам какво стана — каза той, след като отпи от разреденото с вода вино в манерката си. По-пълният сви рамене.

— Сигурно са били бандити. Жестоки гадове, спор няма. Аз нищичко не видях, само чух битката и… Е, ти също избяга.

Слабият поклати глава.

— Писъците… — каза той и гласът му потрепери. Двамата седяха и се гледаха навъсено, а Питър ги наблюдаваше и се чудеше как въобще са оцелели.

— Трябва да се върнем при фургона — заяви по-слабият.

— Главата ли си удари? — попита по-дебелият. — Да не искаш да станеш роб като него?

Той посочи към Питър, който се сви до огъня и се запита дали е било разумно да го палят. Почуди се как е възможно тези двамата да са такива глупаци. У дома навремето също бе имало демони. Тези малоумници също би трябвало да знаят за тях.

Нощта обаче премина, без той да успее да затвори очи, докато двамата глупаци дълбоко спяха, вързали ярема му за едно дърво. Те похъркваха, а Питър стоеше буден и чакаше ужасната смърт, която така и не дойде.

На сутринта морейците станаха, изпикаха се, изпиха чая, който им свари, изядоха питката му и тръгнаха на запад.

— Къде се научи да готвиш, момче? — попита по-дебелият.

Питър сви рамене.

— Това е умение, което мога да продам — каза онзи.

Портата на таксите — Хектор Лохлан

Джелепите мразеха таксите. И как да ги обичат? Когато трябва да прекараш стадо чужди животни — повечето крави, но по-дребните земевладелци продаваха и овце, и дори кози — през планини, равнини, блата и мочурища, през болести и война, мислейки за чуждите пари, таксите се превръщат в олицетворение на злото.

Хектор Лохлан си имаше едно простичко правило. Той не плащаше такси.

Стадото му се състоеше от стотици животни, а броят на хората му можеше да се мери с армията на някой лорд. Носеха блестящи ризници, тежки мечове и огромни брадви и приличаха повече на елитни наемници, отколкото на онова, което бяха в действителност — джелепи.

— Не съм искал да те ядосам, Лохлан! — умилкваше се местното лордче с тон, който Хектор искрено ненавиждаше. Наричаше го „заплашително крънкане“ — маниерът на мъжете, който вирят гребен, а после започват да молят за живота си.

Лохлан дори не беше извадил големия меч, който почиваше на бедрото му, просто стоеше, облегнал ръка на дръжката. Поглади разсеяно мустаците си, прокара ръка през косата си и се обърна да огледа окаляната колона от говеда и овце, която се точеше по планинския път, докъдето поглед стига.

— Просто си плати таксата. Ще се погрижа в най-скоро време да си получиш парите.

Мъжът беше висок, добре сложен, носеше изключително скъпа, здрава като камък ризница от ковани халки и се боеше от Хектор Лохлан, макар и не достатъчно, за да пропусне добитъка. Трябваше да го видят, че се опитва да прибере таксата. Така ставаха нещата в Хълмовете — собственият му страх щеше да го разгневи. Както можеше да се очаква, изражението му се промени още докато мислеше за това. Хектор го видя с очите си.

— Дявол те взел тогава. Плати таксата или…

Хектор извади меча си. Не го пришпорваше нито гневът, нито страхът на другия, нито пък петдесетината мъже зад гърба му. Извади меча толкова бързо, колкото му беше удобно, като позволи на тежката глава на ефеса да извърти острието в ръката му така, че върхът неотклонно да сочи право към лицето на лорда. След това го заби в челото му с усилието, нужно на обущар, за да пробие дупка в парче кожа. Мъжът със скъпата ризница падна, забели очи и умря.

Хектор въздъхна. Свитата на мъртвеца бе застинала от изненада, която щеше да продължи още няколко секунди.

— Спрете! — каза Хектор. Това да командва, без да ги заплаши и така да провокира именно реакцията, която искаше да избегне, си беше деликатно изкуство. Трупът се стовари на земята, а петите му потръпнаха за миг. — Не е нужно да умират и други — рече джелепинът, докато кръвта на мъртвия се стичаше по острието на меча му. — Глупаво беше да настоява да му платя и всички тук го знаят. Нека наследникът му да поеме командването и да не говорим повече за това.

Лохлан се доизказа и за миг мъжете насреща му се залюляха между съмнението и алчността, страха и верността — не към мъртвеца, а към кодекса на честта, който повеляваше да отмъстят за него.

Кодексът надделя. Хектор долови отказа в изръмжаването им, хвана меча с две ръце и мощно замахна над главата си към мъжа, който стоеше най-близо до него. Той беше въоръжен, но твърде бавен, за да се спаси; тежкият удар отби меча му встрани, посече черепа му от лявата вежда до челюстта и горната част на главата му отхвръкна.

Изоставяйки местата си край стадото, хората на Лохлан се хвърлиха напред, което означаваше, че щом суматохата затихнеше, наред със съпровождащото я насилие, кръв и мръсотия, щеше да се наложи да прахосат цял ден, за да събират пръсналия се добитък из долчинките и деретата.

Някой (древен философ, чието име Хектор бе забравил още по времето, когато един свещеник го учеше да чете) беше казал, че хълминците биха покорили света, стига да престанат да се бият помежду си. Докато убиваше трети човек през този ден, джелепите му с крясъци се впускаха в атака, а обречените мъже край портата се опитваха да се защитят, но падаха посечени, той все още обмисляше тези думи.

Лисен Карак — Червения рицар

Лагерът в подножието на манастира изчезна толкова бързо, колкото се беше появил — палатките бяха сгънати и прибрани във фургоните, в които веднага впрегнаха животни, за да ги изтеглят по стръмния склон в крепостта.

Първата им задача беше да разквартируват ротата. Капитанът и игуменката бързо обходиха общата спалня, голямата зала, параклиса, конюшните и складовете и разпределиха войниците.

— Ще трябва да доведа всичките си хора, разбира се — каза игуменката, а капитанът прехапа устни и огледа двора.

— В крайна сметка може да се наложи отново да опънем палатките си тук — каза той. — Ще използвате ли голямата зала?

— Разбира се. В момента я опразват — рече тя и сви рамене. — Велики пости е, и без друго вече сме прибрали всичко ценно.

Един от големите фургони на ротата тъкмо преминаваше през главната порта и едва успя да се промуши под трегера.

— Покажете ми запасите си и складовете, с които разполагате — каза той.

Тя го поведе от мазе към мазе, а после — от склада към виещите се задушни стълби, които водеха до сърцето на живата скала под краката им, където клокочеше бистър поток, чиято вода се събираше в малко езеро. По обратния път игуменката се забави повече, отколкото на идване и капитанът я изчакваше, когато спреше да си почине.

— Там долу има ли изход? — попита той.

Тя кимна.

— Разбира се. Кой би изкопал пещера в планината, без да се погрижи да има изход? Аз обаче нямам сили да ви го покажа.

Когато двамата излязоха през скритата врата зад олтара в параклиса, няколко облечени в сиво монахини моментално наобиколиха игуменката. Всяка искаше да привлече вниманието ѝ по различен въпрос — как да се погрижат за олтара, за цветята за следващата литургия, за постоянните оплаквания от богохулствата, с които ги засипваха наемниците, накацали по крепостните стени.

— Дявол ви взел, дупедавци такива, да навличате веднага доспехите, иначе ще ви строша прогнилите черепи и ще ви изгреба мозъците с лъжица! — караше се Том Лошия на дузина войници, които отиваха да заемат поста си. Тонът му беше спокоен, но въпреки това всички млъкнаха и предадоха заповедта му навсякъде из крепостта.

Една по-възрастна сестра се беше втренчила в игуменката с безмълвна молба в очите.

— Сестрите ви не говорят — отбеляза капитанът, а възрастната жена кимна.

— На всички им е позволено да говорят в неделя. Послушниците и старшите имат право да продумат, когато имат нужда, което се случва по-рядко на старшите и по-често на послушниците. — Игуменката разпери ръце. — Аз съм техният представител пред света. А това — допълни тя, като посочи качулатата фигура, която я следваше по петите — това е сестра Майрам, моята наместница и викарий. На нея също ѝ е позволено да говори.

Капитанът се поклони на сестра Майрам, която леко преклони глава. Игуменката кимна.

— Тя обаче предпочита да мълчи.

„Вие, от друга страна…“

Капитанът си помисли, че тя обича да говори повече, отколкото би си признала и че ѝ е особено приятно да приказва с него — зрял човек, с когото може да си разменя остроумия. Въпреки това не се съмняваше в набожността ѝ. Според него съществуваха три разновидности — фалшивата, лицемерната и трудно извоюваната, дълбока, неподправена набожност. Той смяташе, че умее да ги отличава една от друга.

Отец Хенри стоеше в другия край на параклиса. Изглеждаше разтревожен и капитанът подозираше, че не си е направил труда нито да се измие, нито да се обръсне.

— На свещеника ви му е зле — отбеляза той и погледна игуменката. Знаеше, че миналата вечер тя омагьоса отец Хенри, при това умело. Така бе дала да се разбере, че е нещо повече от математик и астролог — беше маг и вероятно бе разкрила капитана в мига, когато разстла илюзията си в двора и върху монахините ѝ. Беше маг, при това не единственият — нещата тук се движеха от зъбчатки в зъбчатките. Капитанът се обърна към сестра Майрам и посегна със силата си, сякаш имаше трета ръка.

„Аха.“

Сестра Майрам все едно го беше плеснала през пръстите.

През това време игуменката наблюдаваше свещеника.

— Той е влюбен в мен — с пренебрежение изрече тя. — Моят последен обожател. Всеблаги Йесу, толкова ли не можа да ми пратиш някой красив, внимателен мъж? — Тя се извърна и се усмихна шеговито. — Подозирам, че ми е бил пратен като наказание. За да ми напомни какво… каква бях преди. — Игуменката повдигна рамене. — Миналата зима рицарите от ордена не ни изпратиха свещеник, така че го взех от местната енория. Стори ми се интересен, но вместо това разбрах, че е… — Тя млъкна. — Защо ви разказвам всичко това, месир?

— Като ваш капитан е мой дълг да бъда наясно — рече той, а тя обмисли думите си.

— Той е типичен енорийски свещеник, истински невежа — едва-едва разбира Стария език, знае Библията само по памет, а жените смята за по-долни от мръсотията по босите си крака. — Тя поклати глава. — И въпреки това дойде тук, а мен смята за привлекателна.

Капитанът ѝ се усмихна, взе дясната ѝ ръка в своята и я целуна.

— Може би аз съм последният ви обожател — каза той и забеляза, че свещеникът се сгърчи.

„О, колко забавно.“

Отвратителен човек, но вероятно и неговата набожност беше искрена.

— Сега да ви зашлевя ли по ухото? Така се прави, както разбирам — каза игуменката. — Ако обичате, престанете, капитане.

Той се отдръпна, все едно го беше ударила. Сестра Майрам се мръщеше.

За да се овладее, капитанът повика Йеханес и Майлъс.

— Накарайте селяните да разглобят фургоните и ги приберете в мазето. Милейди, ще ни трябват водачи.

Игуменката повика стария гарнизон — осем войници от ниско потекло, наети за Големия панаир преди дванадесет години. Бяха под командата на заместник-сержант Майкъл Ранулфсън — великан с посивели коси и кротък нрав, с когото капитанът се беше срещнал за кратко предната вечер.

— Знаете, че възложих на капитана да води защитата ни — каза тя. — Хората му се нуждаят от помощ, за да се нанесат, както и от водачи, които да им покажат складовете. Имам им доверие, Майкъл.

Майкъл се поклони с уважение, но в очите му се четеше: „Нека тежи на вашата съвест.“

— Имате ли навеси за стрелба? — попита капитанът. — А нацепени дърва?

Възрастният мъж кимна.

— Имаме. Навеси, подвижни кули, два требушета и няколко по-малки катапулта. — Той раздвижи глава, сякаш вратът му беше схванат. — Като си част от гарнизон, поне може да си вършиш добре работата.

Капитанът кимна.

— Благодаря ви, сер Майкъл.

— Не съм рицар — рече Майкъл. — Баща ми дереше животни.

Капитанът не обърна внимание на тези думи и погледна към Йеханес.

— Щом се настаните, дай на този човек петдесет стрелци и всичко необходимо. Монтирайте навесите веднага щом момчетата са готови.

Йеханес кимна в знак на съгласие.

— Складирайте разглобените фургони на мястото на навесите — продължи капитанът. — След това ще пратим патрули, които да приберат селяните. Господа, тук ще стане по-тясно, отколкото в буре с току-що осолена скумрия. А това искам да го чуе игуменката: забранявам да изнасилвате и да крадете. И двете ще се наказват със смърт. Милейди, не ми е по силите да предотвратя случайно изречените богохулства, но въпреки това ще се постарая. Разбирате ли ме, господа? Постарайте се.

— Велики пости е — каза игуменката.

Йеханес кимна.

— Ще се откажа от виното — рече той и се втренчи в пода.

— Йесу не го интересува от какво се отказвате, а какво му давате — отвърна сестра Майрам. Йеханес ѝ се усмихна срамежливо и тя му отвърна.

Капитанът въздъхна тежко.

— Дами, може и да успеете да изцерите душите ни, но това ще трябва да почака, докато вдигнем навесите и приберем всички на сигурно място. Майкъл, вие отговаряте за тях. Предлагам моите хора да живеят в кулите и галериите. Ако имаме време, ще им сглобим легла.

— Моите ще се настанят по четирима в стая — каза игуменката. — Мога да пратя по-големите момичета и неомъжените жени в общежитието. Мъжете и семействата им може да идат в голямата зала. Онези, за които не остане място, ще настаним в конюшните.

Майкъл кимна.

— Да, милейди — отвърна той и се обърна към капитана. — Очаквам заповедите ви — добави той и се огледа наоколо. — Ще удържим ли Долния град?

Капитанът се качи на стената над портата и огледа четирите улици, които бяха на близо тридесет метра под тях.

— За известно време — отвърна той.

Албинкърк — сер Алкеос

Сер Алкеос прекара тежка нощ и сутринта пи твърде много вино. Мъжът, чиято дъщеря бяха отвлекли, седеше в казармата, ридаеше и настояваше от гарнизона да изпратят отряд да я спаси. Кметът се съгласи с него и избухна кавга.

Алкеос не искаше да се забърква. Селяните бяха твърде сервилни и твърде фамилиарни едновременно, а сер Джон не беше рицар. Даже църквите им не бяха както трябва — отслужваха литургиите на ниския стил на Стария език! Всичко това го объркваше. Беше по-зле дори от конвоя с робите — тях поне можеше да ги пренебрегне.

Сутринта, точно след като се изми — той, братовчедът на императора, да се мие без помощта на поне един слуга или роб! — чу скандалджийския глас на кмета, който настояваше сер Джон да излезе при него. Алкеос се облече — имаше чисти ризи, защото камериерът бе спасил товарния му кон и той го награди богато за това.

— Излез от хралупата си, дърти страхливецо! — пронизително изкрещя кметът. През това време Алкеос се опитваше сам да си върже маншетите. Беше го правил навремето, но не и откакто възмъжа. Наложи се да притисне дясната си ръка към каменната стена на замъка и така да вкара възела в илика.

— Месир кмете? — обади се сер Джон със спокоен глас.

— Настоявам да съберете всички безполезни кресльовци, които наричате „гарнизон“ и да отидете да намерите дъщерята на човека. И отворете портите, керваните със зърно идват насам! Този град се нуждае от пари, макар че съм убеден, че сте твърде пиян, за да го забележите!

Кметът каканижеше като махленска клюкарка — извънредно неприятна при това.

— Не — отвърна капитанът. — Това ли е всичко?

Алкеос не можеше да реши какво точно си мисли за рицаря в този момент. Не беше ли твърде предпазлив? Споменът за вчерашната засада обаче все още пареше клепачите му. Посегна към ботушите си — непочистени, разбира се — нахлузи ги и се сборичка с безбройните катарами, а главата му внезапно се изпълни с ърки, блатници и други, по-ужасни неща. Пътят… суматохата…

Да, бяха го обучавали да воюва с Дивото. До вчера обаче се беше бил единствено с други мъже — обикновено на дуел, с ножове, в императорския двор. Образите в главата му го накараха да потръпне.

— Нареждам ви! — кресна кметът.

— Не можете да ми нареждате, месир кмете, обявил съм военно положение. Аз командвам тук, не вие.

Сер Джон звучеше по-скоро извинително, отколкото презрително.

— Аз представлявам гражданите! Обикновените хора, търговците и занаятчиите! — Гласът на кмета премина в съскане. — Явно не разбирате, че…

— Разбирам, че аз представлявам краля, а вие — не.

Гласът на сер Джон си оставаше спокоен. Алкеос веднъж завинаги реши, че ще подкрепи рицаря със скромния произход. Нямаше значение за какво спореха, важни бяха маниерите им. Сър Джон се държеше като рицар и може би дори би оцелял в императорския двор.

Той направи няколко крачки, за да поразтъпче ботушите си, взе тежкия кинжал и го пъхна в колана си. Никога не напускаше стаята без кинжал. След това излезе в коридора, който беше пълен с войници, заслушани в кавгата в главното помещение на долния етаж. Алкеос тихо слезе по стълбите.

Беше пропуснал размяната на реплики — когато влезе, високият строен кмет с руси като на ангел коси мълчеше, целият изчервен, а устните му се движеха беззвучно. Сер Алкеос застана зад стария рицар и забеляза, че кметът носи разкошен жакет от тъмносиньо кадифе, обшит с кожа от самур, както и шапка в тон, избродирана с ърки и зайци. Усмихна се — неговият копринен жакет струваше петдесет пъти повече, а ърките по шапката на кмета бяха най-малкото голяма ирония.

— Това е сър Алкеос — каза сер Джон. — Пратеник на императора, идва при нашия крал. Вчера кортежът му е бил нападнат от стотици изчадия от Дивото.

Кметът му хвърли отровен поглед.

— Вие така твърдите. Вървете да си вършите работата, наемнико. Мисълта, че чудовища се гаврят с дъщерята на този човек, докато вие седите и се наливате с вино, не ви ли кара поне малко да се засрамите?!

Бащата, който стоеше зад кмета с десетина други мъже, изхлипа и се отпусна на една дървена пейка, захапал юмрука си.

— Дъщеря му е мъртва още от вчера и няма да рискувам живота на хората си, за да търся трупа ѝ — отвърна сер Джон с небрежна жестокост. — Искам всички жени и деца веднага да бъдат доведени в замъка. С провизии.

Кметът се изплю.

— Забранявам. Да всеете паника ли искате?

Сер Джон повдигна рамене.

— Да — отвърна той. — Според професионалното ми мнение…

— Какво професионално мнение? Били сте наемник, нали? А после сте се надпивали с краля. Много професионално!

Кметът беше бесен и Алкеос осъзна, че това е от страх. Беше ужасно изплашен и ужасът го правеше войнствен — това бе истинско прозрение. Строго погледнато, Алкеос не беше млад човек. Наскоро навърши двадесет и девет и смяташе, че му е ясно как е устроен светът. Вчерашният ден обаче го смая, днешният също. Наблюдаваше кмета-глупак, наблюдаваше и сер Джон и си даваше сметка кой колко струва.

— Месир кмет — започна той на вдървен готски, — моля ви, тук аз съм непознат. Но Дивото е истинско. Онова, което видях, е истинско.

Кметът се обърна да го погледне.

— И кой сте вие, в името на Бога?

— Алкеос Комнена, братовчед на император Мануал, меч на Христос и воин на Зората, да е честито името му.

Алкеос се поклони. Братовчед му бе твърде стар, за да върти меча, но титлите му звучаха добре, а кметът го дразнеше. И въпреки ужаса и войнствеността си, си оставаше търговец и образован човек.

— От Мореа ли? — попита той.

Алкеос се изкушаваше да обясни на този варварин какво мисли за навика на местните тъй небрежно да наричат Империята Мореа, но не си направи труда.

— Да — изстреля той, а кметът си пое дъх.

— Тогава, ако сте истински рицар, вие ще отидете да спасите дъщерята на този човек.

Алкеос поклати глава.

— Не. Сер Джон има право. Трябва да извикате фермерите и да преместите хората в замъка.

Кметът размаха юмрук.

— Керваните идат! Ако затворим портите, този град ще загине! — Той млъкна за миг. — За Бога, говорим за пари!

Сер Джон сви рамене.

— Надявам се парите да помогнат, когато дойдат блатниците — каза той. Като по команда, някой би тревога.

След като кметът си тръгна, гневно набивайки крака, Алкеос излезе на стената и видя, че две стопанства горят. Появи се и сер Джон.

— Снощи му казах да прибере хората — измърмори той. — Пълен идиот. Благодаря ви, че поне опитахте.

Алкеос наблюдаваше облаците дим, а стомахът му сякаш правеше салто след салто. Внезапно отново съзря ърките под коня си. Веднъж бе отблъснал с голи ръце четирима убийци, които идваха за майка му… Ърките обаче бяха много, много по-ужасни. В устата му се надигна вкус на жлъчка, едва се сдържа да не си легне. Вместо това си сипа вино. След като изпи една чаша, събра сили да посети пажа си, който се беше възстановил от ужаса така, както могат само юношите. Остави го в ръцете на една слугиня и уморено се върна в стаята на стражите, където имаше каца вино.

Точно допиваше четвъртата си чаша, когато около нея се затвори ръката на сер Джон.

— Доколкото разбирам, имате рицарски колан — каза му той. — Огледах меча ви, явно сте го използвали. Нали така?

Сер Алкеос стана.

— Дръзнали сте да извадите меча ми? — попита той. В императорския двор беше престъпление да докоснеш чужд меч.

Старецът се ухили безрадостно.

— Слушайте, месир, този град ще бъде нападнат. Не мислех, че ще го доживея. Разбирам, че вчера сте изкарали тежък ден — добре. Сега обаче искам да престанете да източвате винените ми запаси и да облечете доспехите си. Ще ударят стената след около час, освен ако греша. — Той огледа празното помещение. — Ако се бием като герои и всеки направи всичко по силите си, може и да оцелеем. Още се опитвам да накарам оня глупак да прати жените в замъка. Това е Дивото, рицарю, веднъж вече видяхте какво могат. Е — това ще се повтори.

Сер Алкеос си помисли, че това няма абсолютно нищо общо със задълженията му в чичовия му двор и се запита дали дългът му, диктуван от съобщението, което носеше в портфейла си, не е да повика пажа си и да потегли на юг, преди да затворят пътищата. Старецът обаче беше особен човек… освен това вчера Алкеос бе побягнал като страхливец, въпреки че преди това потопи меча си в кръвта на три чудовища.

— Съгласен съм — каза той.

— Добре — кимна сер Джон. — Ще ви помогна с бронята, а после ще ви поверя част от стената.

Абингтън-на-Карак — Маг шивачката

Маг, старата шивачка, седеше на прага на къщата си, опряла гръб в дъбовата рамка на вратата и се наслаждаваше на слънцето. От четиридесет години насам правеше така, когато сутринта го позволяваше. Просто седеше и шиеше.

Маг не беше горда жена, но заемаше определено място и го знаеше. Жените идваха при нея, за да ги съветва за ражданията, спестяванията и пияните им съпрузи или за да им каже дали да позволят на този или онзи мъж да се отбие някоя нощ. Маг знаеше много неща. Преди всичко обаче умееше да шие.

Обичаше да започва рано, така че първите слънчеви лъчи да осветяват работата ѝ. Най-хубавото време беше веднага след утринната молитва, стига да успееше да започне веднага. Вече от четиридесет години помагаше край олтара в местната църква, след което се грижеше за съпруга и двете си отрочета, така че често пропускаше сутрешните часове. Когато успееше обаче — когато готвенето, олтарът, болните деца, болките и волята Божия я оставеха на мира — успяваше да свърши работа за цял ден още преди камбаните в манастира на крепостта, която се намираше на две левги на запад, да са възвестили началото на литургията в три часа.

Днес сутринта беше от хубавите. В църквата помага край олтара, което винаги я караше да се чувства някак специална. После остави цветя на гроба на съпруга си, целуна дъщеря си, която навести в собствения ѝ двор и се върна у дома точно навреме, за да улови първата топла светлина. Сега седеше отвън, поставила кошницата до себе си и шиеше подшлемник от фин лен — благородниците носеха такива, за да са прибрани косите им. Не беше трудно, изработването му щеше да ѝ отнеме само ден-два, но в крепостта бяха дошли рицари, които много се нуждаеха от такива и тя имаше сериозна причина да го знае. Добре изработен подшлемник, който да е точно по мярка, струва половин сребърно пени, а за една петдесет и тригодишна вдовица сребърните пенита не са за пренебрегване.

Маг имаше отлично зрение и бодеше финия плат (част от зестрата на дъщеря ѝ) с изключителна прецизност. Изящните ѝ шевове бяха прави като острие на меч, по шест на сантиметър, толкова, ако не и по-добри от работата на всеки майстор-шивач в Харндън.

Прекара иглата през тънкото платно и внимателно изтегли конеца, усещайки восъка по него и напрежението в плата. Осъзнаваше, че с всеки бод изтегля не само конец, а и късче от слънцето — скоро шевовете ѝ щяха да блестят, ако ги погледнеше малко отстрани.

Качествената работа я правеше щастлива. Маг много обичаше да разглежда дрехите, които носеха на Лиз, перачката. Рицарите в крепостта имаха прекрасни одежди — обикновено зле запазени, но чудесно изработени. Имаше и много зле ушити. Маг смяташе да им предложи да ги кърпи и преправя, да им шие нови…

Докато работеше, тя се усмихваше на света. Сестрите като цяло бяха добри господарки, много по-добри от повечето лордове-феодали. Рицарите и хората им обаче правеха живота малко по-цветен. Маг не се притесняваше от псувните им, стига заедно с тях да чуваше и разкази за света извън Абингтън.

Внезапно се разнесе тропот на копита и тя вдигна поглед от подшлемника. На запад се стелеше облак прах — лоша поличба по това време на деня. Тя изсумтя, прибра ръкоделието си в коша и внимателно скъта най-хубавата си игла, изработена в Харндън (тъй като никой от местните не можеше да изкове такава) в рогова кутийка. Не съществуваше беда, достатъчно сериозна, за да си струва заради нея да изгуби игла. И без друго все по-трудно се намираха.

Вдигна се още прах. Маг добре познаваше пътя — според нея се приближаваха поне десетина коня.

— Йони! Ей, Йони! — извика тя. Приставът беше нейният източник на клюки, а понякога и на нещо повече. Той също имаше навика да става рано и Маг често го виждаше да подкастря ябълковите си дръвчета.

Тя се изправи и посочи на запад, а след няколко мига мъжът вдигна ръка и скочи от дървото. После изтръска праха от ръцете си и се заговори с едно момче, което хукна към църквата. Йони прескочи ниската каменна ограда, която разделяше неговия двор от този на Маг и се поклони.

— Силни очи имате, мадам.

Маг оцени това, че той нито ѝ се захили, нито направи друг явен опит да флиртува. С овдовяването идваха куп нежелани предложения… както и някои желани. Той беше чист, спретнат и любезен — черти, превърнали се в минимални изисквания, за да приеме и най-вялото мъжко внимание. Освен това мъж на нейните години, който още може да прескочи каменна ограда, си беше приятна гледка.

— Не изглеждаш притеснен — измърмори тя.

— Напротив — тихо отвърна той. — Ако бях овдовяла шивачка, щях да си стегна багажа и да се приготвя да се преместя в крепостта.

— Той ѝ се поусмихна, поклони се и отново прескочи оградата, а после добави: — Ще имаме неприятности.

Маг не задаваше глупави въпроси. Още преди конете да се появят под сенчестия дъб на малкия площад, тя беше събрала два коша — единият с ръкоделие, другият със стока за продан. Натъпка раницата на съпруга си с бельо и дрехи, грабна тежкото и лекото си наметало — едното за носене, другото за спане, после взе възглавницата от леглото и я уви на вързоп в завивките и чаршафите.

— Слушайте всички! — чу се силен (много силен) глас от селския площад. Като всичките си съседи тя също отвори горната половина на входната врата и се подаде навън.

На площада чакаха дузина войници на едри коне, всичките с отлично полирани доспехи и червени туники, както и също толкова оръженосци и стрелци в по-лека броня, с лъкове на гърбовете.

— Лейди игуменката разпореди всички добри хора от Абингтън веднага да се съберат, за да ги преместим в крепостта! — изрева мъжът. Беше висок, направо огромен, ръцете му бяха дебели колкото бедрата на повечето мъже, а конят под него — висок колкото къщичка.

Йони приставът прекоси площада, едрият войник се наведе към него и двамата потънаха в разговор, изпъстрен с бурни жестове. Маг продължи да си събира багажа. Хвърли фураж на кокошите в задния двор — около седмица щяха да изкарат и без нея, но ако я нямаше по-дълго време, всичките щеше да ги отмъкне нещо. Нямаше крава — Йони ѝ даваше мляко, но беше запазила магаретата на съпруга си.

„Моите магарета“ — помисли си тя. Никога преди не беше товарила магаре, за да пътува. Някой почука на отворената ѝ врата, тя погледна животните и поклати глава, а те я наблюдаваха с морно примирение.

На прага ѝ стоеше едрият войник.

— Приставът рече, че ти първа ще си готова да се изнесеш — кимна ѝ той. — Аз съм Томас.

Поклонът му беше небрежен, но поне се поклони. Огледа го от главата до петите — виждаше се, че неприятностите го следват по петите. Маг му се ухили, защото навремето съпругът ѝ също изглеждаше така.

— И по-готова щях да бъда, ако знаех как се товари магаре — каза тя, а великанът се почеса по брадата.

— Един прислужник ще ти свърши ли работа? Искам да тръгнем до час, а приставът каза, че ако видят, че си си събрала багажа, останалите ще действат по-живо.

Някъде отдясно се чу женски писък и Томас се изплю.

— Проклетите стрелци! — изръмжа той и тръгна към вратата.

— Прати ми прислужник! — извика тя подире му, измъкна една кошница изпод навеса и започна да я пълни с нетрайна, а после и с консервирана храна. Взе наденица, кисели краставички, конфитюр, който сам по себе си беше ценен…

— Стопанке? — разнесе се любезен глас откъм вратата. Човекът беше на средна възраст, изглеждаше твърд като камък и разумен като стара ябълка, а зад него се суетеше кльощаво дванадесетгодишно момче.

— Аз съм Жак, слугата на капитана, а това е Тоби, моят оръженосец. Умее да се оправя с мулета — магаретата едва ли са много по-различни.

Мъжът свали шапката си и се поклони, а Маг направи реверанс.

— Добър ви ден, сер.

Жак повдигна вежда.

— Работата е там, госпожо, че освен това трябва да приберем всичката ви храна.

Тя се разсмя.

— Точно се опитвах да я опаковам… — започна Маг, а после схвана смисъла на думите му. — Искате да кажете, че ще я изземете в полза на гарнизона.

Той кимна.

— За всички — сви рамене Жак. — Ще ми се да не създавате неприятности, но тъй или иначе, ще я вземем.

На вратата се появи Йони, облякъл броня. Кимна на Жак, а на Маг каза:

— Дай им всичко. Изпълняват заповедите на игуменката, нека приемем, че тя ще се разплати с нас. — Той сви рамене. — Пазиш ли още арбалета на Бен? А кожената му броня?

— Да, а също и меча и камата му — отвърна Маг. Отвори шкафа, където пазеше най-ценните си неща — калаените съдове, сребърната чаша, златния пръстен на майка ѝ и оръжията на съпруга ѝ.

Тоби се усмихна срамежливо и каза на Жак.

— Богата къща, а, господарю?

Жак мрачно се усмихна и го срита.

— Извинете, стопанке. На континента придобихме някои лоши навици, но няма да отмъкнем вещите ви.

„При други обстоятелства обаче щеше да направиш и това, и каквото още ти хрумне“ — помисли си тя.

Йони я хвана за раменете. Жестът му беше познат и успокояващ, но твърде собственически за нейния вкус, дори в такъв момент.

— Имам каса — рече той. — В нея има място за пръстена и чашата ти, както и за всичкото сребро, което имаш. — Той я погледна в очите. — Маг, може никога да не се върнем. Това е война, война с Дивото. Когато приключи, може да няма къде да се приберем.

— Всеблаги Йесу! — не се сдържа тя. После колебливо си пое дъх и кимна. — Много добре.

Грабна чашата и пръстена, измъкна една тухла от огнището и извади всичкото си сребро — все в пенита, четиридесет и едно на брой — и ги връчи на пристава. Остави си едно и го даде на Жак.

— Ще получите още толкова, ако магаретата ми стигнат до крепостта — строго изрече тя.

Жак огледа пенито, захапа го и го хвърли на момчето.

— Нали чу дамата — каза той и ѝ кимна. — Аз съм прислужникът на капитана, стопанке. Моята цена клони по-скоро към златна монета, но Том ми каза да се погрижа за вас и точно това ще стане.

Той бързо ѝ отдаде чест, излезе и се запъти към къщата на Саймън Картър.

Маг погледна момчето — не ѝ се стори по-различно от останалите, които познаваше.

— Умееш ли да товариш магарета? — каза тя, а Тоби кимна сериозно.

— Имате ли… — Той се огледа. Беше кльощав като плашило и тромав по начин, присъщ само на подрастващите момчета. — Имате ли някаква храна?

Тя се разсмя.

— Така или иначе ще я отнесеш до троха, нали, миличък? — попита Маг. — Ето, хапни си пай с месо.

Тоби се захвана с яденето с такава решителност, че тя се усмихна. Докато го наблюдаваше и тъпчеше кошовете си, той изяде парчето, което му беше дала, отмъкна още едно и се запъти към магарето.

След това дойдоха двама стрелци. Липсваше им нещо от отношението на сер Томас и на Жак прислужника — изглеждаха опасни.

— Я виж ти, я виж ти — каза първият, щом влезе. — Къде е мъжът ти, красавице?

Тонът му беше безизразен, очите — също. Другият беше без зъби и се усмихваше твърде широко. Бронята му не беше добре поддържана, приличаше на малоумен.

— Гледайте си работата — каза тя с остър като стоманено острие глас. Онзи с мъртвешките очи изобщо не се поколеба — посегна и сграбчи ръката ѝ, а когато Маг се опита да се противи, я спъна и я блъсна на пода. Изражението на лицето му не се промени.

— Къщата е под закрила — обади се кльощавото момче откъм кухнята. — Най-добре се дръж прилично, Уил.

Стрелецът с мъртвешките очи се изплю.

— Да му се не знае! — каза той. — Искам да се върна на континента. Ако мислех да ставам бавачка…

Маг беше толкова стъписана, че не можа да реагира. Стрелецът се наведе, пъхна ръка в пазвата ѝ и стисна гърдата ѝ.

— Пак ще се видим — каза той, а тя изписка и заби юмрук в слабините му. Уил залитна, а другият я сграбчи за косата, сякаш с отработено движение… Внезапно нещо изхрущя и тя падна назад — стрелецът я беше пуснал и стоеше на колене на пода, по лицето му се стичаше кръв, а над него с тояга в ръка се беше надвесил Томас.

— Казах им аз, че къщата е под закрила! — извика слабото момче.

— Каза ли им? — рече едрият мъж и огледа двамата стрелци.

— Бяхме кротки като агънца — каза онзи с мъртвешките очи.

— Проклети стрелци. Разкарайте се от тук! — рече гигантът и ѝ подаде ръка да стане. Двамата стрелци се изправиха и отидоха в задния двор да съберат кокошките, овцете, всичкото зърно от бараката и всичките корени от мазето. Действаха методично, а когато Маг ги последва, онзи с мъртвешките очи я изгледа така, че тя се уплаши. Не ѝ мислеше доброто.

След малко момчето натовари магарето ѝ, тя метна раницата на гърба си и излезе на площада с двата коша в ръце. От мястото, на което стоеше, къщата ѝ изглеждаше напълно нормално. Опита се да си я представи опожарена, а празното мазе — зяпнало към слънцето. Различи местенцето, където се бе облягала, докато шиеше — стената беше станала лъскава от триенето — и се зачуди дали някога ще намери друго, тъй добре осветено място.

Картърови излязоха след нея — все пак бяха семейство каруцари с две тежки талиги, впрегатни животни и шестима мъже и момчета, които да пренесат вещите им. След това се появи икономката на пристава с чергите му — Маг беше лежала на една от тях и споменът я накара да се изчерви. Още помнеше как инстинктивно го бе нарекла по име — християнското му име.

Ланторнови се приготвиха последни — четирите им разхайтени щерки се мусеха, а госпожа Ланторн обикаляше колоната с присъщото си отчаяние и молеше да намерят място за чантата ѝ и за един кош с чаршафи. Лиз перачката бе заобиколена от войници, които се надпреварваха да ѝ носят багажа. Тя познаваше много от тях по име, защото бе прала дрехите им, освен това беше както на средна възраст, така ѝ хубавичка — идеалната комбинация в техните очи.

Най-накрая и Ланторнови бяха готови и докато четирите дъщери оглеждаха мъжете, колоната потегли. Три часа след като войниците влязоха в Абингтън, селцето остана празно.

Албинкърк — сер Алкеос

Сер Джон му повери рота стрелци с арбалети — все членове на градските гилдии, до един твърде нагиздени в униформите си. Преобладаваха тоновете на кожарите, основната гилдия в Албинкърк — червено и синьо. Навремето щеше да се изсмее на мисълта той, братовчедът на императора, да командва шайка стрелци от простолюдието. Сега обаче…

Те се появиха на заник, сякаш изригвайки от залязващото слънце. Първо му се стори, че по нивите плъзват насекоми, но изведнъж, без сигнал или заповед, ърките смениха посоката и се насочиха към градските стени. Сер Алкеос никога не беше виждал такова нещо, побиха го тръпки.

Сред тях дойдоха близо дузина демони — бързи, гъвкави, грациозни и смъртоносни — които просто хукнаха нагоре по стените. Стрелците с арбалети пускаха стрела след стрела към прииждащата орда, а Алкеос се стараеше да обикаля напред-назад из укрепленията и да ги окуражава, хвалейки хладнокръвието им. Знаеше как да издава заповеди, просто не го беше правил досега.

Първата вълна почти превзе стената. Един демон се преметна оттатък и започна да избива стрелците. Чист късмет си беше, че мечът му отскочи от нечий нагръдник и останалите го набучиха със стрели. Въпреки това смъртоносната твар съумя да убие още четирима, преди да умре, но видът на трупа ѝ им вдъхна кураж.

Успяха да отблъснат втората вълна. Демоните бяха станали предпазливи и настъпваха от ариергарда. Алкеос се опитваше да накара стрелците да се целят в тях, но не им оставаше нито миг, в който да могат да отклонят вниманието си от най-близкия враг.

Един водач на гилдия дойде при него и тежко се облегна на алебардата си — явно беше наясно, че не бива да напряга бронята. После му отдаде чест.

— Милорд — каза той, — стрелите са на свършване, всеки от нас носи по двадесет.

Сер Алкеос премигна.

— Откъде да вземем още?

— Надявах се вие да знаете — отвърна човекът. Сер Алкеос прати вестоносец, но вече знаеше отговора.

Третата вълна се прехвърли през стените зад тях, чуха я съвсем ясно. Разнесоха се писъци, хората му започнаха да надничат през рамо. Как му се прииска оръженосецът му, ветеран от петдесет битки, да беше с тях! Той обаче беше загинал, за да го защити по време на засадата. Сега нямаше от кого да поиска съвет.

Алкеос стисна зъби и се приготви да умре достойно. Докато обхождаше стената за втори път, сенките се удължиха. Участъкът, за който отговаряше, обхващаше около стотина крачки — Албинкърк беше огромен дори за мореец, роден в най-големия град на света.

Той забеляза трима от хората си да гледат назад и се спря.

— Гледайте напред!

— Една къща гори! — обади се някакъв идиот. Още няколко души се обърнаха и Алкеос ги изгуби, просто ей така. Щом извърнаха глави, на стената изникна демон и започна да ги изтребва. Движеше се с ефирна лекота, минавайки през и около хората му, в хищническите му ръце блестяха брадви, а един от ноктестите му крака изрита едно петнадесетгодишно момче без броня и го изкорми пред очите му.

Алкеос се хвърли в атака. Усети ужаса, който внушаваше чудовището, но в Мореа подготвяха рицарите именно за това — той познаваше този страх. Премина през него с вдигнато острие и…

Демонът го удари. Беше много по-бърз и едната брадва се стовари върху ръката му. Сер Алкеос беше добре обучен и успя да поеме по-голямата част от удара. Скъпата броня спря останалото и той замахна. Страшилището трябваше да се извърне, за да застане с лице към него, това му отне един миг и мореецът замахна с алебардата си като момче, което мята слама с вила, само че двойно по-бързо. Когато улучи ръката на демона и я размаза, сер Алкеос бе не по-малко смаян от него. Шурна ихор[32], брадвата му падна. Изчадието замахна към него с лявата си ръка, обърна се и го изрита. Четирите нокътя пробиха нагръдника му и го проснаха на земята, но нито един не успя да проникне през ризницата и гамбезона под нея.

Един арбалет удари демона — не стрела, а самото оръжие, размахано от ужасѐн стрелец. Чудовището се качи на стената, разпръсквайки защитниците ѝ и скочи долу, а Алкеос се изправи, все още стиснал алебардата си. Секунда-две се гордя със себе си, но после осъзна, че градът гори, на стената до него има още два демона, а стрелите на ърките се сипят като порой. Най-лошото беше, че идваха откъм града.

С него имаше дузина мъже, включително потресения стрелец, който бе ударил демона с арбалета си. Останалите глупаци изоставяха постовете си на стената и хукваха към къщите си. Той поклати глава и изруга. Нощта се спускаше, бяха заобиколени и половината от хората му ги нямаше. В този миг взе решение.

— След мен! — извика Алкеос и хукна по стената. Водеше ги към замъка, който се извисяваше над западната част на града, до речната порта и имаше свои собствени стени. Албинкърк скоро щеше да бъде превзет и това беше единственото място, където имаха шанс да се отбраняват.

Когато спря, за да си поеме дъх, той видя, че градът гори от край до край, а улиците му са залети от море от чудовища. Умееше да различава ърките — грациозни, кокалести и демонични на фона на пламъците — от блатниците с техните кожести тела и крайници с уродливи стави. Беше разглеждал картини, беше се готвил за това, но въпреки всичко гледката му се стори кошмарна. Отново хукна, следван от шестимата стрелци, останали с него — другите бяха тръгнали към града въпреки предупрежденията му. Един умря в краката му, разкъсан на парчета от блатниците и изяден от нещо още по-лошо.

Реката и замъкът вече се виждаха, но следващият участък от стената бъкаше от врагове, а по улиците имаше още повече. До самия край на пожарището видя рота копиеносци, които все още вардеха една от улиците, а зад тях тълпа паникьосани бежанци се притискаха към портите на замъка.

В главата му изникна неочаквана мисъл.

„Време е да си заслужиш шпорите.“

— Пуснете ме да мина — рече Алкеос на стрелците си. — Аз ще поведа атаката, вие ще ме следвате. Каквото успее да мине покрай мен, убивайте го. Ясно ли е?

За миг закопня за лирата си, за чаша вино и за усещането на женска гръд под дланта си. После вдигна алебардата.

— Kyrie, eleison![33] — пропя той и се хвърли в атака.

На стената имаше около шейсет блатника — беше твърде тъмно, за да ги преброи, пък и броят им не го вълнуваше особено. Връхлетя отгоре им и ги изненада. Първият умря, след което всичко се обърка — алебардата му заседна в мишницата на гадината, която рухна от стената и отнесе безценното оръжие със себе си.

Наобиколиха го за секунди, а той измъкна камата си с отработено движение (един извънбрачен братовчед на императора не би могъл да оцелее дълго в двора, без да стане майстор с камата, независимо дали е с доспехи, или не). Блатниците се хвърлиха отгоре му и макар и изправен, той се оказа почти погребан.

Дясната му ръка започна да ги кълца почти без намесата на волята му. Един страхотен удар го накара да залитне напред, той се препъна, мачкайки блатници под краката си и изведнъж се уплаши, че ще падне от стената. Паниката му вдъхна сили, Алкеос рязко се извърна и усети как бронираният му гръб се блъска в укрепленията. Изведнъж ръцете му се оказаха свободни и гадината, която се опитваше да вдигне забралото му, стана по-важна от всичко друго. Мореецът я отхвърли от себе си и се намери свободен. Дясната му ръка беше покрита със зеленикавокафява кръв. Той зае нисък гард, вдигнал камата над дясното си бедро и свил левия си юмрук до лявото, и хвърли поглед назад.

Един блатник метна копието си по него, той го отблъсна с лявата си ръка и залитна напред. Дишаше тежко, но съзнанието му беше ясно. Заби върха на тежката си кама право в главата на първото чудовище, изтръгна я и бронираният му юмрук се стовари върху безносото лице на второто. Следващите два блатника се превиха на две, простреляни със стрели. Алкеос ги подмина, прехвърляйки камата в другата си ръка със сръчност, която много би зарадвала учителя по фехтовка на чичо му и в движение извади меча с дясната си ръка.

Блатниците започнаха да отстъпват, а той се хвърли към тях. Те също бяха смели — един пожертва живота си, за да го спъне и умря, когато той го намушка с камата си. Алкеос се търколи през рамо, полетя в празното пространство и се стовари върху един керемиден покрив. После се плъзна надолу, закачи една каменна колона с лявото си рамо, отново се претърколи… и стъпи на улицата. И камата, и мечът още бяха в ръцете му и той отдели секунда-две, за да благодари на Бога.

Блатниците на стената се взираха в него.

— След мен! — кресна той. Не смяташе да се спуска на улицата, но от тук ясно се виждаше, че по стената зад стрелците му прииждат ърки. Двама от хората му скочиха. Останалите застинаха и умряха на място.

Тримата хукнаха към замъка, който бе осветен като кралския палат по време на бал. Албинкърк гореше, а улиците му бяха покрити с труповете на жителите му. Това беше истинска сеч.

Алкеос тичаше, доколкото му позволяваха стоманените сабатони, а двамата оцелели стрелци го следваха по петите. Убиха единствените двама врагове, на които се натъкнаха, а после излязоха на откритата улица пред портата на замъка. Копиеносците все още я отбраняваха, тя все още беше затворена… а те тримата се бяха оказали от грешната ѝ страна.

Той вдигна наличника си. Вече не го беше грижа, че може да умре — просто искаше да си поеме дъх. Остана неподвижен, докато дишането му се успокои — превит на две щеше да стане лесна плячка за всеки блатник или ърк, който го вземеше на мушка.

— Месир! — крещяха паникьосаните стрелци, но той не им обръщаше внимание. Сякаш мина цяла вечност, докато успее да повдигне глава, след като повърна на паважа. В краката му лежеше трупа на полуизядено момченце, захвърлен встрани, след като нещо бе оглозгало краката му до кокал.

Копиеносците от другата страна на площада едва успяваха да удържат врага. Петнадесет от тях, ако не и по-малко, бяха изправени срещу стотина ърки и блатници. Тварите от Дивото не кипяха от ентусиазъм — искаха да мародерстват, а не да се бият, но въпреки това продължаваха да притискат човеците.

Алкеос посочи към малкия площад.

— Тръгвам натам — заяви той на стрелците. — Ще си проправя път до копиеносците с бой. Дали ще умрете тук, или заедно с мен няма значение. — Той огледа двете ужасени момчета и попита: — Как се казвате?

— Джеймс — отвърна по-слабичкото.

— Мат — рече онова с нагръдника.

— Тогава застанете от двете ми страни — подкани ги той. — Вижда му се краят.

Осъзнаваше, че не желае да го прави, по също така беше наясно, че ако не се принуди да тръгне, ще умре тук, борейки се за глътка въздух.

— Благословени свети Морис, не изоставяй мен и тези двама младежи — помоли се той и се обърна към момчетата. — Следвайте ме. Щом кажа да стреляте, убивайте онези, които са най-близо до мен.

С тези думи Алкеос тръгна към площада. Някъде встрани от тях шайка ърки се караха за няколко денка кожа, но той не им обърна внимание. В близката алея изникна демон, погнал гол мъж, който пищеше — и на това не обърна внимание. Продължи напред, като пестеше силите си, а сабатоните му неумолимо чаткаха по окървавения паваж. Мина край едно дърво, провесило клони над оградата на нечия къща, а после — край пейка, на която в по-щастливи дни без съмнение бяха припадали пияници и накрая се озова на десет крачки от гърбовете на вражеската сган. Искаше да се помоли, но единственото, което изникна в съзнанието му, бе образът на една красива куртизанка от Трейк.

— Стреляйте! — нареди той.

Две стрели се забиха в купчината уродлива плът и той ги последва, размахвайки меча и камата си. Блатниците от по-низшите касти не разполагаха с друга броня, освен кожената си черупка и той ги изкормяше, удряше ги в земята и ги премазваше с юмруците си. Един. Двама. Трима. Четирима. Петима. Не можеше да диша, не виждаше, нямаше повече сили. Въпреки това удряше на сляпо, но нещо сграбчи камата му и го повали на земята. Алкеос се претърколи и скочи на крака точно когато един ърк — от смъртоносните — го удари с копие в корема. Той падна по гръб и изведнъж се видя заобиколен от хора…

Хора!

Оказа се сред копиеносците. Това му вдъхна сили и той отново се изправи, размахвайки меча си. Забеляза, че Джеймс, кльощавият стрелец, още се държи на крака. Момчето бе повалило няколко гадини с арбалета си, а сега стискаше меч. Паникьосани дори от това жалко нападение в гръб, тварите се отдръпваха и от двама им.

Сер Алкеос отново си вдъхна кураж, пристъпи напред и замахна — веднъж, два пъти, три пъти. Всеки удар поваляше по два блатника. Един едър ърк се стресна, обърна се и отскочи, а Джеймс посече двете адски изчадия, които гризяха по-голямото момче. Внезапно площадът се опразни. Двеста потресени оцелели се свиваха зад гърбовете им, а мъжете по стените на замъка най-сетне отвориха портата, пропускайки същински потоп от хора. Накрая стъпканите до смърт се оказаха повече от убитите от Дивото — тълпата беше като ужасено стадо и бягаше панически, а след нея отстъпваха копиеносците, стъпка по стъпка.

Стъпка.

По.

Стъпка.

В сенчестите улички в другия край на площада два демона събраха паникьосаните си отряди и добавиха към тях ърки-стрелци — добри стрелци, които започнаха да ги обстрелват на светлината на горящия град. Грациозните им лъкове бяха леки, но смъртоносни.

Сер Алкеос не можеше да защити всички. В бронята си беше почти недосегаем за стрелите, но ударите по шлема и наколенниците го тормозеха, а агонията, която изпитваше, далеч надминаваше болката и умората, с които беше свикнал. Огледа се и си даде сметка, че са стигнали до портата. Стражите се опитваха да я затръшнат, а той — да влезе заднишком. Тя обаче не можеше да се затвори заради огромното количество ранени и стъпкани тела, а врагът настъпваше.

Алкеос успя да вдигне меча си навреме и да парира тежкото острие на един демон. Точно тогава се появи и старият сер Джон, въоръжен с боздуган. Дръжката му беше дълга метър и половина, а той го въртеше майсторски. Пристъпи напред и застана пред сер Алкеос, сякаш готов за турнир, а огромното оръжие се движеше напред-назад като бутало. Демоните се отдръпваха от ударите му, един блатник загина. Следващият удар попадна в тялото на демон и той залитна, а боздуганът се стовари върху крака му, раздробявайки костта. Чудовището падна с писък.

Задачата беше неприятна, но сер Алкеос се наведе, грабна трупа на една прегазена жена и го хвърли в мрака. Портата се помръдна. Той сграбчи един мъртъв блатник и го метна на другарите му. Портата се придвижи още малко.

— Сер Джон! — изкрещя мореецът. Гласът му беше пресипнал и се прекърши. Възрастният рицар скочи, нанесе удар и рязко отстъпи назад, а Алкеос се запрепъва след него.

Портата се затръшна. Ужасените сержанти шумно спускаха резетата, а чудовищата отвън сипеха удари по крилата ѝ. Един ърк, по-смел или по-умен от останалите, се изкачи по тях и успя да прехвърли крак оттатък, преди един от стрелците на сер Джон да успее да го прикове със стрела. Професионалните войници по стените не отстъпиха, настъплението се провали и стихна.

Сер Джон падна на колене.

— По дяволите, твърде стар съм за такива неща — каза той, оглеждайки пълния с бежанци двор. Портата обаче издържа. Стената издържа.

Алкеос се заклатушка към един от стълбовете в колонадата и се опита да вдигне забралото си, но ръцете му отказаха да се подчинят. Той удари колоната с глава — не можеше да диша. Непознати ръце посегнаха към наличника му, вдигнаха го и въздухът изпълни дробовете му — сладък, прекрасен въздух, омърсен единствено от острите писъци на хора, твърде обезумели от ужас, за да могат да спрат.

Спасителят му се оказа стрелецът Джеймс.

— Аз ще ви помогна, само не мърдайте — рече момчето и бързо свали шлема от главата му, а после и бронираните му ръкавици. Сер Алкеос се свлече на земята, опрял гръб в колоната, а пред него изникна сер Джон.

— Имам нужда от вас на стената.

Алкеос изстена, а момчето застана пред него.

— Оставете го да си поеме дъх! Той спаси всички ни!

Сер Джон изсумтя.

— Не са спасени още, момче. Рицарю, на стената.

Алкеос му подаде ръка, а сер Джон я сграбчи и го изправи на крака.

Харндън — Едуард

Първата поръчка, която му повери майстор Пайл, беше най-скучното нещо, което би могъл да си представи. Спокойно можеше да го изработи, когато беше четиринадесетгодишен. Трябваше да вземе двадесет железни пръта, да направи от тях дъги и да ги спои една за друга, а после да ги захване с метални ленти, по една на всяка педя. Вътрешният диаметър трябваше да бъде постоянен, два сантиметра и половина. Пълна скука, но Едуард си даваше сметка, че ако не беше важно, майстор Пайл нямаше да му го възложи. Много внимаваше, докато измерваше металните пръчки и реши да направи дорник, който да държи обръчите на еднакво разстояние един от друг, докато ги споява. Това също отне време. Изправи го, а после го полира до безкрайност.

За пореден път изпита неподправено удовлетворение, когато един друг калфа, Лайънел, се ухили и каза:

— Нали знаеш — проточи той, като явно се наслаждаваше на момента, — че може да възложиш това на някой чирак?

„Аз съм глупак“ — щастливо си помисли Едуард, поръча на Бен, чиракът на обущаря, да полира прекрасното му творение с пемза и излезе навън, за да се наслади на топлата вечер, да се дуелира с приятелите си, да покаже пръстена си на Ан и още по-важно — на родителите ѝ. Чираците не се женеха, но калфите имаха бъдеще. Той беше мъж.

На следващата сутрин дорникът беше готов. Едуард благодари на чирака, както прави всеки добър майстор, а после завари дъгите, изглаждайки ги и отвътре, и отвън. Оказа се по-пипкаво, отколкото очакваше и му отне цял ден.

Майстор Пайл огледа резултата и с все сила го удари в дъбовото дърво в двора. Заварките издържаха и той се усмихна.

— Направил си дорник — каза той.

— Наложи се — отвърна Едуард. Майстор Пайл направи гримаса.

— Моят модел има дефект — каза той. — Умееш ли да отливаш?

Едуард повдигна рамене и призна:

— Не съм много добър, майсторе.

На следващата сутрин, щом слънцето изгря, той слезе при реката, за да лее камбани със семейство Фойбъл. С тях бяха съперници, но и приятели.

Лисен Карак — Червения рицар

Стотици левги на север същото слънце огря крепост, напълно подготвена за война. Около стените и кулите се издигаха високи дървени укрепления, а на върха на всяка кула стърчеше по едно оръдие — главната поемаше тежестта на катапулта, а от по-малките се подаваха патерели и балисти.

С изключение на десетината дежурни, целият гарнизон, който се бе трудил два дни и две нощи на светлината на факли, спеше в сламата. Спалнята, залата и конюшнята бяха пълни с хора, надошли от околните села.

Дръзката събуди капитана, защото до реката се беше усетило някакво раздвижване. Предишната вечер той прати гарнизон от десетима стрелци, трима войници и двама рицари под командването на сер Майлъс в кулата на моста. Разполагаха с храна и огледало, с което да пращат сигнали и тази сутрин святкаха ли, святкаха.

Сер Йоханес беше отишъл с тях като прост войник. Тръгна, без да предупреди или да остави бележка и когато се събуди, капитанът осъзна, че все още мисли за това.

— Дяволите да го вземат — каза той, взирайки се в прясно измазания таван. Йеханес открай време не го харесваше, защото беше млад и от знатен произход.

— Кого да вземат? — попита Дръзката и го дари с широка усмивка, която сигурно трябваше да мине за обаятелна. Тя беше привлекателна жена, но липсващите предни зъби и белегът на лицето ѝ придаваха на чара ѝ леко свиреп привкус. Двамата се познаваха отдавна и той се запита дали да не ѝ се довери, но сега беше капитан. За всички, така че вместо това отпусна стъпала върху студените камъни.

— Все едно. Извикай Тоби, ако обичаш.

Тя му хвърли похотлив поглед.

— Сигурна съм, че и аз мога да ви облека.

— Може да можеш, може и да не можеш, и в двата случая ще се забавя прекалено много — отвърна той и стана, съвсем гол. Тя замахна към него с ръкавиците си и излезе да търси Тоби.

Двамата с Майкъл пристигнаха заедно. Тоби му носеше дрехи, а Майкъл, който беше толкова сънен, че изглеждаше непохватен — чаша греяно вино, от което се вдигаше пара.

Капитанът посегна към доспехите си, огрян от алената светлина на новото слънце. Майкъл така се суетеше с връзките и катарамите, че обличането сякаш отне двойно по-дълго от обикновено и той съжали, че е отпратил Дръзката. Накрая с леки стъпки изтича по стълбите към големия двор и щом изведоха Грендъл, го потупа по носа. Сложи ръка на шлема му, надяна бронираните ръкавици и се метна на седлото. Така даваше добър пример на хората си — и той като тях напускаше крепостта, за да потегли към неизвестното.

Докато навеждаше глава, за да мине през тесния страничен вход (беше наредил да затворят голямата порта, докато трае конфликтът), му хрумна, че ако нищо не ги нападне, ще изглежда като пълен глупак. След това си представи как ноктест крак изкормя коня му и при тази мисъл стомахът му се обърна, а гърлото му се сви.

Тръгна надолу по стръмния път, облегнат назад в удобното седло, а зад него яздеха Уил, Дръзката, Майкъл и Гелфред, до един в пълно въоръжение. В полите на хребета капитанът се отдалечи от моста и потегли на запад — не по тясната пътека, по която бе тръгнал преди боя с демона, а около крепостта. Заобиколи я бавно, вдигнал глава почти отвесно нагоре, така че го заболя вратът. Оглеждаше загражденията и се стараеше да ги види с очите на врага. Крепостта се издигаше на тридесет метра над него — огромна, внушителна и много, много далечна.

След като мина край главната кула, стреляха с първия катапулт и дървената му основа изскърца, когато тежестта се удари в нея. Пред очите му камъкът за миг спря, достигнал най-високата точка от траекторията си и с трясък падна далеч на запад.

Капитанът се обърна към Уил Главореза.

— Върви и го маркирай, Уил, няма да стрелят повече.

— Все аз — измърмори стрелецът и се подчини, а останалите продължиха обиколката на крепостта. Изпробваха още две от оръдията и капитанът два пъти праща Уил, за да отбележи докъде е стигнал снарядът.

— Костелив орех — внезапно се обади Дръзката.

— Някои от враговете имат крила — с мъка кимна капитанът. Заради доспехите не можеше да вдигне рамене както трябва. — Но да, при тази защита, а и след като нашата рота е на стената, ще успеем да удържим крепостта, докато умрем от глад. — Той погледна над главата ѝ. — Първо ще изгубим Долния град, после Замъка на моста. Само че… преди това ще дойде кралят.

С тези думи той се наведе напред и бавно ги поведе през полето към Замъка на моста. На портата край кулата ги посрещна Майлъс, също въоръжен до зъби. На моста зад него се виждаха дузина тежки каруци, натоварени със стока, както и петдесетина мъже и жени, бледи като платно. Търговци.

— Дошли са на панаира — каза Майлъс и изкриви лице. — Казват, че зад тях има още пет кервана.

Капитанът се обърна да погледне Майкъл, който направи физиономия.

— Още не сме събрали всички селяни — каза оръженосецът. — Петдесет, значи. Заедно с каруците?

— Обзалагам се, че нямат храна — намеси се капитанът. — Предполагам, че сандъците им са пълни с тъкани и луксозни стоки, защото са дошли да купят зърно. — Той се огледа. — Още колко души можеш да приемеш, Майлъс?

По-възрастният рицар присви очи.

— Мога да ги взема всичките — призна той, — че и още тридесет като тях. Затова обаче ще ми трябва още зърно, още осолено месо, още от всичко. Освен вода — в реката има достатъчно.

Капитанът се изкачи обратно по хълма и отиде да докладва на игуменката. Извадиха тежък боен фургон от избата и го сглобиха, след което го натовариха догоре с храна и фураж, и го затеглиха надолу по стръмния склон, напредвайки метър по метър. Капитанът смъкна бронята си и подаде юздите на своя оръженосец. Бедрата му горяха от болка и когато свали напълно доспехите, му се стори, че всеки миг ще хвръкне.

Докато караха провизии към долния форт, пристигнаха още търговци. Някои се ядосаха, че търговията ще пропадне, други очевидно вече бяха изпаднали в ужас. Капитанът отново слезе надолу по хребета и прахоса цялата сутрин в опити да ги успокои. Накрая ги посъветва да пратят делегация при игуменката, качи се обратно в крепостта и се скри в главната си квартира — малка килия, чиято врата водеше право към двора. Двата ѝ сводести прозореца бяха разделени от колона с канелюри.

През отворените прозорци повя пролетният вятър и донесе уханието на диви цветя и жасмин, а далеч на изток се виждаха ниски хълмове. Вместо да се занимава със свитъците със сметки, които го очакваха, той свали меча си и го закачи на високия колкото човек бронзов свещник, след което опря лакти на перваза на най-левия прозорец. Звукът от обути в ботуши крака оповести присъствието на Майкъл.

— Бронята ви — тихо каза младежът.

Щом се обърна, капитанът видя двама стрелци с тежък плетен кош в ръце, както и камериера си, понесъл куп рендосани дъски. Докато стрелците спореха кой клин в коя дупка трябва да влезе, момчето гледаше в празното пространство и разсеяно им подаваше правилното парче дори когато му искаха грешното. Още преди слънцето да успее да помръдне и един пръст, те сглобиха стойка за доспехите на капитана, висока един човешки бой, ако не и малко повечко, а Майкъл внимателно облече тежкия дървен манекен. Добрата стойка можеше да спести безценни минути при обличането на бронята, а и тъй като крепостта бе натъпкана до козирката с войници и бежанци, главната квартира се беше превърнала и в спалня.

Когато стрелците и камериерът излязоха, шумът стихна и капитанът се обърна към прозореца.

— Това ли е всичко, сер? — попита Майкъл.

— Добре се справи, Майкъл — отвърна капитанът, а младежът подскочи, все едно някой го беше ухапал.

— Аз… такова… — засмя се той. — Камериерът ви Жак свърши най-важното.

— Чест ти прави, че му отстъпваш заслугите — отбеляза капитанът. Набрал смелост, Майкъл се приближи и бавничко се облегна на десния прозорец. Тихото му придвижване напомни на капитана за манастирската котка, която бе наблюдавал сутринта — беше се опитала да отмъкне парче сирене. Той се усмихна. Докато младежът успее да се присламчи до прозореца и да се облегне, тримата мъже бяха сглобили стойката за доспехите му.

— Напълно сме снабдени с провизии — внимателно каза Майкъл.

— Хмм. Никой командир, който очаква обсада, не признава, че е „напълно снабден“ — каза капитанът.

— Значи сега ще чакаме? — попита Майкъл.

— Ти оръженосец ли си, или се обучаваш за капитан? — попита капитанът.

Майкъл изпъна рамене.

— Простете, сер.

Той лукаво се ухили.

— Нямам нищо против интелигентните въпроси, особено когато ми помагат да мисля. А аз трябва да мисля, млади Майкъл, плановете не изскачат готови в главата ми. Ще се наложи да прибегнем до заклинание — мощно, мрачно и потресаващо. Древните са го използвали добре, при това често. Всички исторически записи го описват, макар че не се споменава в нито един рицарски роман.

Майкъл направи физиономия, която му подсказа, че малкият може да прецени кога му подхвърлят примамка.

— Какво заклинание? — попита той.

— Няма да има заклинание — обясни капитанът, — но пак ще е вид магия. Имаме провизии и оръжия, ремонтирали сме укрепленията, а врагът все още не е пред портите. Е, какво да правим сега?

— Да накараме останалите селяни да влязат? — налучка Майкъл.

— Не. Това вече го свършихме.

— Да построим укрепления извън стените?

— Не, нямаме достатъчно хора, които да пратя там. — Капитанът направи пауза. — Идеята обаче не е лоша.

Раздразнението на Майкъл беше видно.

— Да призовем опитомен демон? — отново опита той.

Капитанът се почеса по острата брада.

— Не. Но ако знаех как, сигурно щях да го направя — каза той.

Майкъл сви рамене.

— Две думи — окуражи го капитанът.

Майкъл поклати глава.

— По-високи стени? — попита той. Знаеше, че е невеж и това го правеше сприхав.

— Не.

— Още стрели?

— Не е зле, но не.

— Още съюзници? — попита Майкъл.

Капитанът замълча за миг и погледна на изток.

— Тях вече ги повикахме, но браво, добре се справяш — каза той. — Много полезна идея, от която може и да се възползвам. — Той погледна към модно облечения богат наследник и добави: — Въпреки това — не.

— По дяволите — рече Майкъл. — Може ли да се предам?

— Като оръженосец или като капитански чирак? — попита капитанът. — Ти започна, не аз.

Той взе късата палка, издаваща чина му, която почти никога не носеше със себе си. Беше принадлежала на предишния капитан и си имаше история и авторитет, при това такъв, че капитанът подозираше, че може да е вълшебна.

— Разполагаш с горе-долу тридесет и една свити, шестнадесет възрастни, но способни сержанти и една добре построена, макар и стара крепост със здрави основи. Иска се да удържиш един брод, един мост, непрекъснат поток от ужасени търговци и уязвимия Долен град, чийто стени пет пари не струват. Кажи какъв е планът ти. Ако е достатъчно добър, ще кажа, че е мой и ще го използвам. Има глупави отговори, но няма верен. Ако твоят е добър, ще оцелееш и ще припечелиш малко пари. Ако е лош, ще се провалиш и ще умреш, а на това отгоре куп невинни хора, няколко монахини и група селяни ще загинат заедно с теб. — Изражението на капитана беше особено. — Е, дай да го чуем.

Космите по брадичката на Майкъл бяха достатъчно, за да може да ги нарече „брада“ с чиста съвест и известно време той си игра с тях.

— Те всички ли са в нашето положение? С провизии и така нататък?

Капитанът кимна.

— Пратете вестоносци да поискат помощ. Намерете съюзници сред местните лордове. Затворете крепостта, кажете на търговците да ходят да се обесят и се пригответе за врага.

Докато мислеше, Майкъл се загледа в горите на изток.

— Вестоносци пратих. Съюзниците струват пари, а печалбата ни и без това е малка. Бяхме в доста тежко положение още преди да приемем това назначение, а от търговците може да получим пари. Няма да коментирам моралната страна на въпроса — бихме могли да ги накараме да ни платят за закрилата и да си разделим печалбата с игуменката. Така ще е честно, крепостта е нейна, а стоманата — наша.

Погледът на капитана се зарея през прозореца, сред далечните гори, а слънцето се придвижи в небето.

— Предавам се — призна си Майкъл. — Освен ако е нещо много просто, като още камъни за катапултите, например. Или още вода.

— Всъщност се радвам, че не можеш да се сетиш, младежо, защото имаш мозък, а семейството ти познава военното изкуство. Щом ти не го виждаш, може би и те няма да го видят — отвърна капитанът и посочи през прозореца.

— Кои те? Дивото ли? — тихо попита младежът, а началникът му отново се почеса по брадата.

— Постоянен патрул, Майкъл. Постоянен патрул. След около шест часа ще пратя копиеносците да патрулират на бърз ход. Във всички посоки, но най-вече на изток. Искам да опозная терена и да открия отново врага. Успея ли, ще му правя засади, ще го тормозя и ще го дразня, и него, и слугите му, докато не си потърсят по-лесна плячка някъде другаде. Ако решат да дойдат и да ни обсадят, смятам да ги принудя да бележат онази гора с диря от кръв — или каквото всъщност тече във вените им.

Майкъл се взираше в треперещите си ръце.

— Смятате да влезете в Дивото? — невярващо попита той. — Пак ли?

— Ако трябва да отида в гората, за да поема инициативата, значи там ще отида — отвърна капитанът. — Ти си мислиш, че врагът е от стомана и е висок три метра. Аз пък си мисля, че слугите и стрелците му са човеци, които знаят толкова малко за военното изкуство, че виждам дима от огнищата им чак от тук. — Капитанът сложи ръка на рамото на оръженосеца си. — Запитай се защо основната част от армията им е разположена на изток. — Той погледна навън и тихо каза: — Гелфред сега е там.

Майкъл тихо подсвирна.

— Благословен да е свети Георги. Подминали ли са ни?

Капитанът се усмихна.

— Правилно, млади Майкъл. Врагът ни подмина благодарение на подготовката и на скромния ни набег. Само че непревзета крепост не се подминава и аз ще му покажа защо. Освен ако… — Той се усмихна и за миг показа зъбите си. — Освен ако всичко това е просто капан.

Майкъл преглътна.

— Както и да е, неговите съюзници-човеци също са там, на изток. Не сочи, подозирам, че някои птици са шпиони — предупреди го капитанът и се извърна.

— Значи виждат всичко, което правим! — възкликна Майкъл.

— Да, всичко — потвърди той с явно задоволство. — Върви в трапезарията, намери парче пергамент, нахвърляй ми списък с всичките ти идеи за отбраната на тази крепост, а след това иди да полираш нещо. — Той се усмихна. — Преди това обаче ми донеси вино.

— Страхувах се — избъбри оръженосецът. — Докато се биехме със змея… толкова ме беше страх, че едва успявах да помръдна. — Той си пое дълбоко дъх. — Не мога да престана да мисля за това.

Капитанът кимна.

— Знам — каза той.

— Но ще стане по-лесно, нали? Искам да кажа, ще свикна. Нали? — попита момчето.

— Не — поклати глава той. — Никога. Никога няма да свикнеш. Ще трепериш, ще повръщаш, ще се изпускаш в гащите, ще се напикаваш — каквото и да е, ще се повтаря всеки път. Това, с което ще свикнеш, е силата на страха, идването на ужаса. Ще разбереш, че можеш да се изправиш срещу него. Сега ми донеси вино, изпий и ти чаша-две, а после се връщай на работа.

— Да, милорд.

Хора и провизии непрекъснато се точеха нагоре-надолу по хребета, от върха на крепостта чак до Замъка на моста. Катапултите по кулите мятаха пробни залпове към полето, а капралите пращаха патрули към околните стопанства — предпазливи и внимателни, на бързи коне. Предишния ден фермерите, които живееха най-близо, бързо откликнаха на биенето на камбаната и призива да дойдат. В Абингтън (най-голямото село) не беше останал никой, но по-далечните поселища само изпратиха деца да разпитат какво става и никой не носеше от безценното си зърно, освен ако войниците не го бяха иззели. Патрулите или отиваха да доведат по-плашливите, или извеждаха селяните, които бяха решили, че всичко е просто упражнение.

По-заможните земевладелци имаха и други въпроси.

— Кой ще ни плати за зърното? — попита един як мъж на средна възраст с ръце на стрелец и хубава кестенява коса. — Това е моето съкровище, рицарю, моят безценен запас. Онова, което скътваме през зимата, се превръща в сребро, когато напролет дойдат търговците. Кой ще плати за него сега?

Капитанът тихо и настойчиво препращаше тези въпроси към игуменката.

По залез-слънце на края на третия ден избите им се пукаха по шевовете от зърно. В началото на пътя, който водеше към крепостта, се валяше цял товар — една каруца се беше откачила, разбивайки се на парчета. Останалите продължаваха да сноват нагоре-надолу, но вече бяха привързани към лебедките на портата, която зееше по цял ден. Зърното на пътя обаче привличаше птици, които се спускаха от небето, за да пируват и водени от Гелфред, стрелците ги ловяха с мрежи.

В крепостта имаше толкова хора, че някои мъже и жени се канеха да спят на сламеници върху камъните въпреки вечерния хлад. Из целия двор грееха факли, а в центъра гореше голям огън. Блещукащата оранжева светлина се отразяваше от кулите, донжона и искрящите прозорци на общата спалня. Стотици кокошки тичаха из двора и по чукарите под портата, а в боклука на крепостта в подножието на хребета се ровеха близо двеста прасета. Кошарите на манастира, построени до източните стени, също бяха пълни до пръсване, а в гаснещата светлина човек, застанал в личните покои на игуменката, можеше да зърне отблясъците от броните на дузина войници и също толкова стрелци, които водеха още хиляда овце от източните стопанства.

Капитанът стоеше в покоите на игуменката и наблюдаваше патрулите, овцете и затварянето на портата. Проследи с поглед недодялания силует на Пияндето, докато едрият стрелец сменяше караула на донжона, прибираше предишната смяна под строй и пращаше нова на мястото ѝ. Церемонията беше впечатляваща, ефективна и се отразяваше добре на селяните, повечето от които през целия си живот не бяха виждали толкова много въоръжени мъже на едно място.

Капитанът въздъхна.

— До час някоя девица ще се прости с целомъдрието си, а нечий съпруг ще си изгуби имота на зарове — каза той.

— Някоя определена девица ли имате на ум? — попита игуменката.

— О, не ме занимават такива светски мисли — отвърна капитанът и продължи да наблюдава с усмивка.

— Защото сте притеснен, искате да кажете. Все още нищо не ни е нападнало и това сигурно ви тревожи — предположи игуменката.

Капитанът изкриви устни и поклати глава.

— Предпочитам да стана за посмешище и всеки войник в Алба да ме сметне за глупак, отколкото да ме обсадят онези чудовища. Все още не знам къде са, нито защо ни позволиха да приберем всички. В по-мрачните си моменти подозирам, че стените ни вече поддават или че зад тях се спотайва цял легион предатели… — Той вдигна ръка, сякаш за да отпъди нещо. — Истината обаче е, че се надявам те да знаят толкова малко за нас, колкото ние — за тях. Завчера бяхме лесна плячка. Днес, освен ако ни пречупи страхът, може да издържим цяла година.

Той погледна угриженото ѝ лице, а тя повдигна рамене.

— На колко години сте, капитане?

Въпросът явно го накара да се почувства неловко.

— Колко обсади сте преживели? — поясни тя. — С колко деца на Дивото сте воювали? — Възрастната жена се извърна към него и пристъпи напред. — Аз съм дъщеря на рицар, капитане. Знам, че е нелюбезно да задавам такива въпроси, но смятам, че имам право да науча отговорите им.

Той се облегна на стената, почеса се по брадичката и се загледа в празното пространство.

— Убил съм повече хора, отколкото чудовища. Преживял съм една обсада и ако трябва да бъда честен, прекъснахме я на втория месец. И… — Той се извърна и я погледна в очите. — На двадесет години съм.

Отговорът на игуменката беше нещо средно между доволно хъмкане и насмешливо сумтене.

— Вие обаче вече знаете това, нали сте гадателка. — Той се отблъсна от стената. — Може да съм млад, но съм преживял пет години неспирна война. А баща ми…

Той направи пауза, която се превърна в мълчание.

— Баща ви…? — тихо го подкани тя.

— Баща ми е известен войник — довърши той. Гласът му беше съвсем тих.

— Поверила съм отбраната на дете — рече игуменката, но свитите ѝ устни издаваха, че се надсмива само на себе си.

— Дете с първокласна рота копиеносци. В Алба наистина няма по-добър капитан-наемник от мен. Знам какво правя, виждал съм го преди, вършил съм го преди, а и съм го изучавал, за разлика от себеподобните ми. Изучил съм ги до един — Маврикос, Лео и Никифорос Фокас, дори Вегеций. И ако ми позволите да отбележа, вече е късно да размислите.

— Знам — рече игуменката. — Просто се страхувам. — Тя допи виното си и стисна ръката му съвсем спонтанно. — Аз пък съм на петдесет. И никога не съм била под обсада. — Тя пусна ръката му и прехапа устни. — Страхувате ли се?

Червения рицар взе ръката ѝ и я целуна.

— Постоянно. Майка ми ме направи страхливец, като много внимателно ме научи да се страхувам от всичко. Най-вече от нея. Виждате ли? Вече сте мой изповедник. — Той криво се усмихна. — На света няма човек, който да знае повече за преодоляването на страха, милейди. Открих, че това да си страхливец е най-добрата школа по кураж.

Тя не можа да сдържи усмивката си.

— Какво остроумие. Vade retro![34]

Той кимна.

— Твърде съм уморен, за да стана от стола.

Смехът и небрежният им разговор продължиха, докато и двамата допиха чашите си. Накрая игуменката надникна през прозореца и каза:

— А от какво се боите най-много?

— Боя се от провала — рече той и се изсмя се на собствените си думи. — Само че от всички хора в тази крепост единствено аз ни най-малко не се страхувам от Дивото.

— Перчите ли се? — попита тя.

Капитанът се загледа в огъня.

— Не — с въздишка отвърна той накрая. — Трябва да отида да огледам караула. Тази нощ се опитах да извърша нещо безразсъдно и държа да съм сигурен, че хората ми са готови за него. Нали знаете, че врагът използва животни, за да ни наблюдава?

— Да — тихо изрече тя.

— Знаете ли нещо друго, милейди? Нещо, което би помогнало на тъй младия ви капитан да опази стените ви?

Той се наведе към нея, а игуменката извърна поглед.

— Не.

Капитанът рязко остави бокала си на дъбовата масичка и той изчатка.

— Аз ви казах истината.

— Нека се разделим за малко, за да се вземем в ръце — каза тя с бледа усмивка. — Вървете да нагледате караула. Няколкото ми жалки тайни по никакъв начин не са свързани с обсадата.

Тя му махна да си върви, капитанът се поклони и заслиза по мрачното стълбище. Врата на игуменката се затвори, а той тръгна пипнешком надолу по каменните стъпала. Внезапно една ръка хвана неговата. Веднага разбра чия е и я вдигна към устните си по-бързо, отколкото тя би могла да я отдръпне. Чу въздишката ѝ.

Прииска му се да я притисне към каменната стена, но му хрумна, че сигурно е дошла по заповед на игуменката и би било най-малкото невъзпитано да се нахвърли на послушницата пред врата ѝ. Това си каза или поне така му се стори… преди устните ѝ да се притиснат към неговите, а ръцете ѝ — към раменете му.

Сърцето му бясно блъскаше, всички мисли се изпариха от съзнанието му. Сега вече усещаше силата ѝ. Докато телата им се движеха в хармония, а езикът ѝ проучваше неговия, двамата създаваха сила.

Амичия прекъсна целувката и се отдръпна, внезапно лишавайки го от топлината си в мрака, и каза:

— Сега сме квит. — После взе ръката му. — Ела.

Поведе го надолу по тъмните стълби, а после през залата. Огньовете на двора караха витражите да блещукат и да се гърчат като живи, по пода играеха дъги. След пълния мрак на стълбището залата му се стори отлично осветена.

Тя го водеше към книгите. Щом стигнаха до средата на залата, се целунаха отново. Никой не можеше да каже кой започна пръв, но когато той прокара ръка по роклята ѝ, Амичия се отдръпна.

— Не — каза тя. — Искам да ти покажа нещо и не съм ти курва.

Въпреки това не пусна ръката му и го отведе до книгата.

— Виждал ли си я?

— Да.

— А разгада ли я? — попита тя, докато прелистваше страниците.

— Не — призна той. Нищо не дразни един млад мъж повече от това да признае пред обекта на чувствата си колко малко знае. В ъгълчетата на устните ѝ заигра нещо, което не беше точно усмивка.

— Ти си един от нас, нали? Усещам те.

Капитанът я гледаше в очите, но когато тя погледна книгата, той също сведе поглед към нея. Разгледа алембика в ръката на свети Панкрас и последва пръста му, който сочеше към една диаграма в долния край на страницата — дърво. Прелисти книгата на друга страница, където друг светец също сочеше, този път към облак.

— Това изпитание ли е? — попита той.

Тя се усмихна.

— Да.

— Тогава предполагам, че книгата е шифър. Рисунките, към които сочат светците, указват формата на шаблон, който да се наложи върху страницата, за да стане ясно кои части да се четат. — Той прокара пръст по текста срещу свети Евстахий. — Това е книга със заклинания.

— Фантастично подробна книга за заклинания, чийто шифър е в самата нея — каза тя и прехапа върха езика си, което му се стори извънредно еротично. Понечи да я целуне, но Амичия направи пренебрежителния жест, присъщ на жените, когато момчетата станат досадни.

— Ела — рече тя.

Капитанът я последва през залата. Даваше си сметка, макар и смътно, че трябва да провери караула и да поеме командването на обсадата. Допирът на ръката ѝ в неговата обаче обещаваше толкова неща! Беше хем фина, хем загрубяла, длан на жена, която работи много. Здрава и все пак гладка, като повърхността на хубава броня.

Амичия пусна ръката му в мига, в който отвори вратата към двора и двамата отново се озоваха на светло. Искаше му се да ѝ каже нещо, но нямаше представа какво.

Младата жена се обърна и го погледна.

— Искам да ти покажа още нещо — рече тя и още преди да довърши, стана невидима. Отново го изпитваше, но другояче. Той посегна към палата в паметта си, направи същото и остана вътре достатъчно дълго, за да зърне свирепото неодобрение в погледа на Пруденция и зеления поток зад желязната врата, който се развилня до буря с епични размери.

След това двамата се промъкнаха през двора. Не можеше да се каже, че са невидими — едно от момичетата на Ланторн, което танцуваше с един млад стрелец, видя капитана съвсем ясно, защото пъргаво се отдръпна от пътя му. Само дето никой не го обезпокои, докато минаваше.

Амичия спря пред обкованите с желязо врати на общата спалня, а той накара силата си да се свърже с нейната — нещо много интимно, което не беше правил с никого… освен с Пруденция, на която Амичия му напомняше.

„Пру казваше, че съзнанието е храм, хан, градина и нужник и че заклинанията с друг магьосник приличат на молитва, на интимен разговор, на секс и на изхождане.“

Силата му обаче се насочи към нейната, тя я прие и двамата се свързаха. Капитанът потръпна, Амичия също… след което отново се оказаха в общежитието, в малката зала, където при предишното му посещение по-възрастните монахини четяха или бродираха. Тук беше светло. Повечето от сестрите бяха на двора, но две все още тихо си седяха.

— Погледни ги — каза Амичия — Погледни.

Не беше необходимо да се вглежда много — около тях се преплитаха нишки от сила.

— Всичките ли носите силата? — попита той.

— До една — кимна тя. — Ела.

— Кога ще те видя отново? — успя да избъбри той, докато минаваха край северната стена зад конюшните. Там, в каменна саксия, вградена в стената, растеше ябълково дърво, оградено с кръгла пейка.

Амичия се настани на нея, а капитанът, твърде объркан, за да се опита да я целуне, просто седна.

— Всичките ли сте вещици? — попита той.

— Каква грозна дума, и то точно от твоята уста, вещер такъв — отвърна тя. — Чародей. Магьосник.

Амичия впери поглед над стената. Далеч на изток светна блед оранжев отблясък, който веднага напомни на капитана за задълженията му.

— Трябва да вървя — каза той. Искаше да я впечатли, но без да си проличи, че това е желанието му. — Пратих хората ми да свършат нещо, което беше моя работа — призна си той, но момичето не му обърна особено внимание.

— Мислех, че искаш да знаеш какъв е залогът — каза тя. — Не мисля, че тя ще ти каже. На това място е концентрирана сила, а господарите на ордена са го изпълнили с жени, които също я притежават. Сега то сияе като фар.

При тези думи той се почувства слаб и глупав, но правилата, на които го бе научила Пруденция — за използването на силата, за зрението, която дарява тя — бяха мъдрост в свят, който нямаше доверие на магьосниците и му отнемаха това прозрение.

— Може би е искала аз да ти го кажа — добави Амичия и сведе глава за първи път тази вечер.

— Или пък е очаквала сам да стигна до този извод — с горчивина отвърна той. Имаше чувството, че наблюдава пясъчен часовник, времето изтичаше толкова бързо. Усети как тазвечерният набег се промушва между дърветата на запад, почувства приспаното внимание на караула, както и хиляди забравени подробности, сякаш нишка от сила го свързваше с войниците му и се стремеше да го отдели от нея. Ами онзи проблясък далеч на изток — това пък какво беше?

Тогава я почувства — като верига, която го приковаваше към пейката.

— Трябва да вървя — повтори той, но младостта и ръката му го предадоха и той отново се озова прегръдките ѝ. Или пък тя — в неговите.

— Не желая това — каза Амичия, докато отново го целуваше… така че той спря. Прекъсна връзката помежду им с мисъл и се отдръпна.

— Често ли идваш тук? — дрезгаво попита капитанът. — При дървото?

Кимването ѝ остана почти незабележимо на бледата светлина.

— Може да ти пиша — каза той. — Искам да те видя пак.

Амичия се усмихна.

— Предполагам, че ще ме виждаш всеки ден — каза тя. — Не желая това, нямам нужда от него. Ти не ме познаваш. Би трябвало да се разделим.

— Ако сега те ударя, ще приключим, както започнахме. С удар и с целувка. Само че ти ме искаш толкова, колкото аз — теб. Двамата сме свързани.

Тя поклати глава.

— Това са детски работи. Слушай, капитане. Аз бях съпруга, знам какво е да има мъж между краката ми. А, потръпваш! Оказа се, че послушницата не е девица. Да продължа ли? Живеех оттатък, бях отвъдстенка. Не, погледни!

Тя дръпна яката на роклята си — рамото ѝ бе покрито с татуировки. Окъпано в далечната светлина на огньовете, то проблясваше, а той изпитваше единствено желание.

— Отвлякоха ме, когато бях малка, станах жена сред тях. Имах съпруг-воин и двамата можеше да остареем заедно — той като вожд, аз като шаман. Само че дойдоха рицарите от ордена, него убиха, а мен отведоха и ето ме тук. Нямам нужда да ме спасяват. Аз живея в света на духовете, научих се да обичам Йесу и всеки път, щом те целуна, това ме връща назад, към място, което вече ми е чуждо. Не мога да бъда с теб и няма да стана наемническа курва. Тази вечер се пожертвах, за да те накарам да разбереш онова, което изобщо не виждаш, защото толкова се боиш от силата си. — Амичия извърна глава. — А сега върви.

Нишките на силата, извиращи от раменете му, се бяха опънали като корабни въжета. Пренебрегваше дълга си и чувството беше като от счупена кост — остра, пронизваща болка, но не можеше да се откаже от Амичия.

— От мига, в който очите ни не срещнаха, ти ме искаш толкова, колкото те искам аз. Не бъди лицемерка. Тази вечер си се пожертвала, така ли? По-скоро си копняла за нея и си намерила повод да си я позволиш.

Още докато говореше, си рече, че е глупак. Друго искаше да каже.

— Изобщо не знаеш какво искам и какво не искам — каза тя. — Изобщо не знаеш какъв живот съм водила.

Той отстъпи половин крачка — от онези, с които мечоносецът преминава от защита в атака.

— Аз израснах с петима братя, които ме мразеха, с баща, който ме пренебрегваше и презираше, с любяща майка, която искаше да ме превърне в оръдие на отмъщението си — изсъска той. — Израснах от другата страна на реката, срещу селата на отвъдстенците. Погледнех ли от кулата, виждах вас, в свободните земи. Имала си съпруг, който те е обичал? Аз пък имах десетки възлюбени, които мама водеше в леглото ми, за да ме шпионират. Щяла си да станеш шаман-отвъдстенец? Мен пък ме обучаваха да водя армиите на Дивото, за да смажа Алба и да отърва света от краля, за да се почувства майка ми отмъстена. Рицарите от ордена са те отвлекли? Моите братя се съюзиха против мен, за да ме пребият и да зарадват тъй наречения ми баща. Беше много забавно.

Почувства как повишава глас и от устата му пръсна слюнка. Толкова по въпроса за самоконтрола — беше казал твърде много. Повдигна му се, но не беше приключил.

— Това обаче няма значение. Аз не съм Антихриста, дори сам Господ да повели, че така трябва. Ще бъда онова, което искам аз, а не някой друг, същото се отнася и за теб. Бъди това, което сама избереш. Обичаш Йесу, така ли? — попита той и мрак премина през съзнанието му. — Какво е направил той за теб? Обичай мен вместо него.

— Няма — съвсем спокойно каза тя.

Не се наложи капитанът да се насилва да си тръгне. Не чувстваше нищо, не изпитваше нужда да отговори. Сякаш гледаше как ръката му пада на земята, отсечена с остър меч. Докато се усети, се беше озовал при караулното до портата.

Пияндето, дежурният стрелец, стоеше там със скръстени ръце и щом го видя, засука мустак.

— Чувам, че сте пратили вилазка[35] — каза той. — Не мога да намеря Том Лошия, нито половината от войниците, които трябва да са на пост.

— Още малко остана — каза капитанът и се овладя. — Кажи на часовоите да бъдат нащрек. Кажи им…

Той погледна нагоре, но звездите бяха тихи и студени.

— Кажи им да бъдат нащрек — повтори той, без да знае какво друго да добави. — Трябва да отида при игуменката.

Добра се до клозетите и повърна. Избърса брадичката си с една стара кърпичка и я хвърли при бълвоча — всяка перачка би се възмутила. После изправи рамене, кимна, все едно имаше невидим събеседник и се върна в залата.

Игуменката го чакаше.

— Срещнали сте се с прислужницата ми — каза тя.

Черупката му беше като от стомана.

— Весела среща беше — усмихна се той.

— Освен това сте нагледали стражите — добави тя.

— Само за кратко — отвърна той. — Милейди, тук има твърде много тайни. Не знам какъв е залогът, а може би просто съм твърде млад за тази работа. — Той сви рамене. — С вас обаче имаме двама врагове — единият е навън, другият е вътре. Иска ми се да споделите с мен онова, което знаете.

— Ако ви кажа всичко, което зная, ще ме бичувате с огнени камшици — рече игуменката. — Това е пасаж от Библията, който често обмислям. — Тя се надигна от трона си и пресече залата, за да стигне до книгата. — Разгадахте ли гатанката?

— Да, след като ми подсказаха — отвърна той.

— Не биваше аз да ви помагам — обясни тя. — Когато хора като мен дадат обет, той ги обвързва.

Капитанът кимна.

— Напрегнат сте като тетива на лък — отбеляза игуменката. — Заради Амичия ли е?

— Тази вечер изиграх моя коз — призна той, — и позволих на срещата ни да ми попречи да изпълня дълга си. Нещата не се развиват така, както бих желал, и то във вечер, когато реших да играя комар, а рискът вече ми се струва безразсъден. — Той направи пауза и изрече онова, което го изгаряше. — Не ми е приятно да си играят с мен.

Игуменката взе ониксовата си броеница, оправи расото си и сви рамене.

— На никого не му е приятно — пренебрежително отвърна тя. — Не използвам метафори от хазарта, но може би бихме могли да помогнем, като с присъствието си предотвратим игрите на зарове и загубата на целомъдрие, за които се тревожехте. Да се разходим сред хората ни, капитане.

Те излязоха, а игуменката облегна ръка на неговата като същинска дама. Една забулена монахиня дойде и подхвана шлейфа ѝ, който беше по-дълъг и по-богато украсен от тези на всички жени в манастира. Капитанът подозираше, че расото ѝ далеч не е ушито по правилата, които трябваше да следват сестрите от ордена на свети Тома. Тя беше богата жена с власт, която по някаква причина бе избрала този живот.

Когато влязоха в двора, всички разговори секнаха. Кръг от танцьори се движеше под акомпанимента на два кавала и един псалтир, на който свиреше не кой да е, а оръженосецът на капитана. Музикантите продължиха, а танцьорите спряха, но игуменката им кимна строго, но с одобрение и танцът започна отново.

— Кога ще ни нападнат? — тихо попита тя.

— Никога, ако стане на моето — любезно отвърна капитанът.

— По-добре ли е да получите парите си без бой?

— Винаги — рече той и се поклони дълбоко на Амичия, която стоеше и наблюдаваше танцьорите. В отговор тя му кимна студено, но той беше подготвен за това. — Работата е там, че обичам и да побеждавам, а това изисква известни усилия.

— Които може и да положите някой ден? — попита тя, но с усмивка. — С вас си разменяме реплики с такава лекота, че може да се наложи да се покая, задето флиртувам.

— Имате дарба, която положително ви е спечелила много обожатели — галантно отвърна капитанът, а игуменката плесна опакото на ръката му с ветрилото си.

— В древните времена на моята младост, така ли?

— Като всички красиви жени и вие се опитвате да превърнете ласкателствата ми в обида — отвърна той.

— Застанете тук. Така всички ще ни виждат.

Тя кимна на отец Хенри, който колебливо надничаше от пространството между параклиса и стълбите към Голямата зала. На капитана му се струваше, че от този човек сякаш извира враждебност. Когато преди година пое командването на ротата, първото, което направи, беше да екзекутира един стрелец, започнал да убива другарите си заради плячката им. Беше незначителен човек, престъпник. Двамата със свещеника някак си приличаха, макар че не беше въпрос на външност. По-скоро на усещане. На миризма.

— Отец Хенри, все още не съм ви представила официално на капитана.

Игуменката се усмихна, а очите ѝ проблеснаха. За миг зърнаха жената, която е била някога — жена, която знаеше, че с един поглед може да накара всеки обожател отново да се преклони пред нея. Хищник, който обича да играе с плячката си.

Отец Хенри му подаде длъгнестата си ръка, за да се здрависат. Беше влажна и студена.

— Хората му го наричат „буркът“ — рече той. — Имате ли си име?

Капитанът беше свикнал с дребнавата враждебност до такава степен, че му беше нужен цял миг, за да я забележи. Той насочи цялото си внимание към отец Хенри, а игуменката поклати глава и плесна свещеника по лакътя.

— Няма значение, после ще говоря с вас. Вървете си, сер. Свободен сте.

— Аз съм Божи служител — каза той. — Отивам където реша и нямам господар тук.

— Явно не сте се запознали с Том Лошия — рече капитанът.

— Изглеждате ми познат — добави отец Хенри. — Познавам ли родителите ви?

— Аз съм копеле, както вече намерихте повод да споменете — отвърна капитанът. — При това два пъти, Божи служителю.

Свещеникът издържа погледа му, но очите му танцуваха като човек, който пристъпва по гореща жарава. След твърде дълга пауза той се обърна на пета и си тръгна.

— Полагате големи усилия да скриете произхода си — отбеляза игуменката.

— Знаете ли защо?

Тя поклати глава.

— Хубаво — рече той, без да изпуска отеца от очи. — Той откъде дойде? Какво знаете за него?

Танцът приключи, мъжете се поклониха, а жените направиха дълбок реверанс. Майкъл току-що си беше дал сметка, че капитанът е станал свидетел на трубадурските му имения и ярко се червеше под светлината на факлите.

Игуменката прочисти гърлото си.

— Казах ви. Взех го от енорията, не е от благородно потекло — измърмори тя.

Небето на изток сякаш се озари от светкавица, но сиянието бе твърде алено и продължи твърде дълго — достатъчно, за да си каже човек молитвата.

— Тревога! — изрева капитанът. — Отворете портата, заредете всички арбалети и катапулти. Бързо!

Дръзката, която досега бе наблюдавала танцьорите, се спря, видимо объркана.

— Да отворим портата ли? — повтори тя.

— Да, отворете я. Приготви вилазка, ти ще я водиш — потвърди капитанът я побутна към шлема ѝ. Повечето от хората му вече бяха тръгнали, но ако тазвечерните разкрития не бяха успели да го разсеят, щяха вече да са облекли броните си.

В огрения от факли коридор вече стояха дузина войници с бойните си коне, а оръженосците и пажовете им припряно им помагаха с доспехите. Стрелците тичаха към дървените платформи край стените, някои по гол задник, огрян от светлината на огньовете, със свалени панталони и разгащени ризи.

На изток отново изригна огнено зарево, което горя два пъти по-дълго от първото. Капитанът се ухили.

— Надявам се, че нямате особена нужда от зехтин — каза той и стисна ръката на игуменката доста фамилиарно. — Може ли да тръгвам? Очаквам да се върна при вас, преди камбаната да е ударила отново.

Тя го погледна замислено в озарения от огньовете мрак.

— Това е ваша работа, така ли? Не на врага?

Капитанът сви рамене.

— Надявам се — каза той и се приведе към нея. — Гръцки огън[36]. В техния лагер. Поне така се надявам.

Северно от Харндън — Хармодий

Дисекцията е едно от уменията, които човек никога не забравя напълно. Хармодий ексхумира трупа лично — не беше кой знае какъв риск, като се има предвид колко набързо го бяха погребали. И без това единственото, което го интересуваше, беше мозъкът и слава Богу, защото гръдният кош бе сериозно повреден, а торсът — почти кух. Нещо беше изяло вътрешностите.

Слабости като гаденето бяха под достойнството на Хармодий — поне той така си повтаряше. По гърба му се сипеше напоителен пролетен дъжд, стъмваше се, а той се намираше в северната пустош. Тялото обаче беше тук — в крайна сметка, именно заради него започна тази авантюра. Другата причина беше магнетичното влияние на силата. Тя беше като фар.

Той извади ловджийската си екипировка — два тежки ножа и половин дузина по-малки, но много остри — и бързо и точно сряза плътта върху черепа на мъртвеца. Обели я, извади трепана от чантата си и изряза част от черепа с размерите на троен леопард от масивно сребро. Светлината гаснеше, но му стигна, за да види, че мозъчната тъкан се разлага.

Хармодий извади от чантата си един нож за хранене, а после — остро шило и внимателно изряза няколко късчета от гниещия материал. Наложи се да се изплюе — слюнката му беше солена.

— Няма да повърна! — заяви той на глас и отново започна да ровичка.

Беше твърде тъмно. Извади свещ от дисагите на гърба на коня, който се изнервяше все повече и я запали с магия. Нямаше никакъв вятър и свещта изсъска в ситния дъждец. Той запали още две, разхищавайки восъка. Отново проби черепа, но нямаше смисъл. Тъканта бе твърде разложена или пък теорията му бе напълно погрешна. Или, по-точно казано, теорията на Аристотел бе напълно погрешна.

Магът остави тялото да лежи полуизровено в дъжда. Изми ръцете си в потока в подножието на хълма, прибра ножовете си, изгаси свещите и натовари отново кобилата, която се стряскаше от всеки звук.

„Йесу Христе.“

Магът замръзна, пъхнал едното си стъпало в стремето. Нещо сякаш…

Изчадието изръмжа, издаде се и кобилата хукна. Хармодий успя да се вкопчи в седлото и се държа за него в продължение на почти двеста метра. Накрая ужасеното животно рязко сви, но той удържа завоя и използва инерцията, за да прехвърли крак над седлото. Беше новолуние, дъждът скриваше звездите, нощта беше тъмна и той бързо и несвързано се помоли кобилата да не излезе от пътя.

Успя да вкара и десния си крак в стремето, да сграбчи юздите с лявата си ръка и да ги дръпне. Джинджър не се подчини. Хармодий отново ги дръпна и потърси опипом палката, която използваше вместо камшик. Сякаш минаха часове, докато я открие на колана си, а после още толкова, докато я притисне към врата ѝ — трик, който беше научил от един рицар.

Направи едно просто заклинание, за да вижда в мрака и онова, което се разкри пред него, смрази кръвта му. Кобилата хвърли къч и той едва не изхвръкна над главата ѝ.

— Всеблаги Йесу! — възкликна той.

Насред пътя стоеше нещо… и го очакваше.

Някъде вляво, на северозапад, в небето изригна продължителен оранжев проблясък и бледата му светлина озари познатия (твърде познат) силует на чудовището на пътя, което метна трупа встрани и се хвърли към него. Въпреки светкавичната му бързина магьосникът успя да усети удара на северната сила и дори да се зачуди как оранжевото сияние зад хоризонта го е застигнало преди нея — извънредно любопитен факт за един херметист. Така и не беше изследвал въздействието на разстоянието върху силата както трябва…

Това беше паника, мисъл след несвързана мисъл, които нямаха нищо общо с чудовището на пътя или с вълната от ужас, която излъчваше, налагайки го с юмрук от страх.

— Adveniat regnum tuum![37] — избълва магът.

От палката изригна огнено копие и се заби в крилатото създание, чиято глава се обви в пламъци по-бързо, отколкото човек би успял да си поеме дъх. Течностите се изпариха и черепът му експлодира, подпален от яркия пламък.

Огънят угасна, без да се броят няколкото бледосини пламъчета, които лизнаха за миг безглавата шия, преди да изчезнат и те. В настъпилата тишина опашката на демона заблъска по земята — туп, туп, туп — а после замря. Тишината се проточи сякаш до безкрай, нощта замириса на опърлена козина и изгорял сапун.

Магът си пое дълбоко дъх, вдигна палката и нежно духна сребърната руна, вградена в златния ѝ връх. Усмихна се сам на себе си въпреки умората, която натискаше раменете му като тежка ризница и си позволи едно-единствено „Ха!“.

Загледа се в северния хоризонт, където продължаваше да блещука оранжев пламък, а после слезе от коня, запъти се към трупа и пропъди мрака с едно „Fiat lux“. Светлината беше синя и бледа, но вършеше работа.

Хармодий изцъка с уста, опипа нощта със сетивата си, отдръпна се ужасено от онова, което откри и хукна към коня.

Източно от Лисен Карак — Питър

Обзет от гневно изтощение, Питър лежеше на земята и наблюдаваше блещукането на бледото зарево далеч на запад. Наложи си да откъсне очи от него и да се втренчи в тъмнината, за да е сигурен, че не е плод на въображението му. Огънят обаче беше истински — отвъд безкрайните гори, нейде на запад беснееше пожар, толкова огромен, че отражението му озаряваше скалата над главата му.

Двамата му „господари“ го проспаха. Питър отново се помъчи да се освободи от ярема, отново се отказа и заспа. Когато се събуди, по-дребният от двамата бе коленичил до него.

— Готвачо, събуди се, тук има нещо — каза той. Звучеше уплашено.

— Какво правиш, по дяволите? — попита другият мореец.

— Освобождавам го от ярема му — рече по-дребният. — Няма да избягам и да го оставя да умре. Йесу, не съм чак толкова лош.

— Той е езичник, еретик, мръсна гадина! Остави го — отвърна първият, докато припряно товареше мулето. Беше тъмно, но първите утринни лъчи вече разкъсваха мрака… а в храстите шумолеше нещо голямо.

— Християнин съм — каза Питър.

— Виждаш ли? — рече онзи, засуети се с веригите и изпухтя.

— Хайде! — викна приятелчето му.

Другият отново дръпна веригата, удари ярема в един камък и се изправи припряно на крака.

— Съжалявам — каза той. — Нямам ключ.

След което последва другаря си в гората и остави Питър да лежи и да чака смъртта. Тя обаче така и не дойде, а човек не може да се страхува вечно. Той се изправи на крака и се спъна в един пън, който си беше издялал предната вечер, а дръжката на брадвата насини пищяла му. Глупаците я бяха забравили. Той я измъкна от дънера и огледа потъналия в сумрак лагер — ако мястото, където наклаха малкия си огън и спаха на голата земя, можеше да се нарече лагер. До огнището имаше една все още здрава пръстена чаша, огниво с платнени подпалки, кремък и стомана.

Питър коленичи на земята и се помоли на Господ колкото с благодарност, толкова и с горчивина, след което пъхна чашата и огнивото в пазвата си, завърза ги, за да не мърдат и тръгна на север, към близкия път, който водеше към източните пристанища на Албинската равнина. В това поне беше сигурен. На изток го чакаше цивилизацията, безопасността… и робството, а на запад — Албинската равнина и Дивото. Питър го беше зърнал — и него, и окървавените му нокти и зъби. Дивото обаче не го беше поробило, така че той метна брадвата на рамо и потегли на запад.

Дворецът „Харндън“ — Дезидерата

Тя огледа бележката със зле прикрито раздразнение.

— Той кога ти даде това? — попита тя ужасеното момче.

— Вчера, Ваше сиятелство — измърмори той. — Таквоз… забавих се, понеже готвачът ме прати в Чийпсайд, а майка ми беше болна и…

Тя го изгледа. Колко досадно! Обичаше безполезния стар маг така, както великолепния си ездитен кон от Изтока и скорошната му демонстрация на истинска сила го бе направила още по-интересен.

— Той взе кон, хубав кон, Ваше сиятелство. Имаше кожени дисаги, носеше и жезъла си.

Желанието на момчето да ѝ угоди беше явно и тя се смили. Обърна се към лейди Алмспенд и посочи към кесията на кръста ѝ.

— Плати на момчето два леопарда за усилията му и прати Мастиф в покоите на мага в кулата. Искам пълен доклад. — Тя направи физиономия. — Сер Ричард?

Сер Ричард Фицрой беше копеле на стария крал — хубав мъж, чудесен рицар и надежден вестоносец. Той угаждаше на кралицата, а тя оценяваше уравновесения му нрав. Беше дошъл при нея с явното намерение да ухажва лейди Алмспенд — все пак, съперникът му с ниското потекло го нямаше.

Дезидерата го повика с жест.

— Сер Ричард, трябва да говоря насаме с краля — каза тя.

— Разбира се — отвърна той, поклони се и излезе.

Източно от Албинкърк — Джералд Рандъм

Джералд Рандъм рязко се събуди — Гилбърт Чернобрадия искаше да влезе и чукаше по дървения пилон на палатката му с дръжката на меча си. Рандъм мигновено скочи с кама в ръка и след секунда беше напълно буден.

— Какво има? — попита той, борейки се с куките и илиците на покривалото.

— И представа си нямам, най-добре елате да видите.

Загрижеността на Гилбърт беше очевидна. След още няколко секунди Рандъм изскочи от палатката.

Лагеруваха на една тясна поляна на брега на Албин. Великата река бе дълбока и пълноводна, течеше бързо и почти безшумно, а водите ѝ изглеждаха черни и свъсени във влажния нощен въздух. Цял ден пак валя като из ведро и хората и животните все още бяха мокри и мрачни като реката. Някъде далеч на североизток вече трябваше да се виждат първите зъбери, но над тях се бяха събрали ниски облаци, които ги скриваха напълно за няколко минути, а после се разнасяха също толкова бързо, наквасвайки тревата и дърветата.

Когато и следващият нисък облак отмина, Аднаканарите надвиснаха над тях — виждаха се ясно въпреки тъмнината. Рандъм смяташе, че до четири дни може и да стигнат до града-крепост Албинкърк. По това време на годината ги забавяше не разстоянието, а състоянието на пътя. Крайречният път, построен от Древните, със своите каменни мостове и дълбоки основи, беше единственият, по който би тръгнал човек с всичкия си, повел след себе си тежки фургони — по всички останали би затънал до глезените в кал. Въпреки това преходът не беше лесен.

На изток пламтеше странно оранжево сияние.

— Просто гледайте — рече Гилбърт.

След шест дни на пътя Рандъм беше разбрал що за човек е наемникът — внимателен, предпазлив и усърден. Може и да не обичаше да върши подвизи, но за кервана му трябваше точно такъв човек. Под негово ръководство винаги имаше стражи на смяна, а той ги проверяваше редовно. Каквото и да искаше да му покаже, явно беше важно.

Рандъм забеляза някакъв проблясък на северозапад, близо до панаира. Може и там да беше, но Лисен Карак още не се виждаше — бяха твърде далеч. Дотам имаше още петдесет левги, може би и повече. Не бяха стигнали дори до Албинкърк.

— Там! — посочи наемникът.

И наистина, над сиянието на Албинкърк за миг се появи ярка като звезда точица.

Рандъм сви рамене.

— Това ли е всичко? — попита той.

Гилбърт кимна, видимо недоволен.

— В такъв случай си лягам — заяви Рандъм и добави: — Събуди ме, ако ни нападнат.

По-късно му се прииска да не му се беше сопвал така.

Лисен Карак — Маг шивачката

Маг шивачката седна на едно буре, за да не се пречка. Денят ѝ мина доста добре — помогна на Лиз да изпере ризите, платиха ѝ добре, спомни си как да избягва пощипващите мъжки пръсти и да удря шамари, когато е необходимо. Наемниците бяха по-различни от всичко, с което се беше сблъсквала досега. Дори цял град, пълен със селяни, не можеше да се мери с тях.

Тя разбираше, че при други обстоятелства щяха да изколят овцете ѝ, да вземат кокошките и среброто ѝ, а нея — да изнасилят и убият. Това бяха корави, жестоки мъже. Сега обаче споделяха виното си с останалите, след като бяха танцували цяла вечер и на нея ѝ беше трудно да ги види в тази светлина. Бяха крадци и убийци, но игуменката каза, че Дивото ще ги нападне и единствено те могат да ги защитят, така че Маг си мислеше…

Каквото и да си мислеше, забрави го в мига, в който зърна проблясъците в небето. Внезапно наемниците изникнаха от мрака, облечени в почернени доспехи, начело с Томас, когото тя познаваше като сер Томас, възседнал потен боен кон. Следваха го шестима войници, двадесет стрелци и няколко въоръжени оръженосци. Отрядът препусна в галоп, изкачи се по виещия се път и мина през портата току до нея.

Том Лошия пръв слезе от коня и падна на едно коляно пред капитана.

— Точно както наредихте — изпръхтя той. — Разплакахме им майката.

Великанът се изправи сковано и капитанът го прегърна.

— Свали доспехите и иди да си пийнеш — рече той. — Благодаря ти, Том. Добре сте се справили.

— А кой ще изчисти тая чернилка от бронята ми? — оплака се един от стрелците, онзи с празния поглед. Той се обърна към нея и ужасяващите му очи срещнаха нейните. В тях се таеше обещание за насилие, той ѝ се ухили. Другите го наричаха Уил, а Маг беше научила, че дължи прякора си — Главореза — на престъплението, за което явно бе осъден.

Тя подскочи.

— Как мина? — попита капитанът.

Томас се изсмя гръмогласно, точно в свой стил.

— Разкошно, капитане! — рече той и потупа коня си. Останалите се изхилиха, някои малко истерично. Доколкото познаваше мъжете, Маг прецени, че Томас наистина се смее, докато другите прикриват нещо ужасно. Бяха оцелели. Бяха победили.

Капитанът отново прегърна едрия мъж и стисна ръката му. После се разходи между стрелците и им помогна да слязат от конете, като стискаше ръката на всеки от тях. Маг видя, че игуменката е с него и ги благославя.

Шивачката плесна с ръце и едва успя да сдържи смеха си.

Дворецът „Харндън“ — Дезидерата

Докато се спускаше нощта, Дезидерата оглеждаше чуждестранния рицар така, както истински ценител оглежда творение на изкуството. Беше висок — стърчеше поне една глава над останалите мъже в голямата зала — и се движеше с грация, която Господ дарява само на жените и на изключителните атлети. Имаше лице на светец, с блестяща златиста коса и изсечени черти — фини, но не прекалено. Червеният жупон му прилягаше съвършено, белият му панталон беше от коприна, а не от вълна, а широкият колан от златни плочки на тънкия му кръст бе безмълвно доказателство за богатството, привилегията и физическата му сила.

Той се поклони дълбоко на краля и грациозно падна на едно коляно, за да му засвидетелства уважението си.

— Ваше величество, представям ви благородните Жан дьо Вреи, каптал дьо Рут и братовчед му Гастон д’Албер, граф д’О.

След това вестителят изброи гербовете и хералдическите им постижения, с които Дезидерата вече беше наясно. Тя наблюдаваше очите му, а той наблюдаваше краля, който се почеса по брадата.

— Далече сте от Гран Пеи — каза той. — Из цяла Гале ли цари мир, че сте довели толкова рицари в земите ми?

Тонът му бе спокоен, но в очите му се четеше твърдост, а лицето му беше безизразно.

Дьо Вреи остана на едно коляно.

— Един ангел ми заповяда да дойда, за да ви служа — заяви той, а работодателят му, граф Тоубри, рязко се извърна.

Дезидерата посегна към чужденеца със силата си — със своята топлина, както я наричаше — и почувства, че той гори като слънце. Вдиша дълбоко, сякаш искаше да поеме топлината му и кралят ѝ хвърли бегъл поглед.

— Ангел Господен? — попита той и се приведе напред.

— И други ли има? — попита дьо Вреи.

Дезидерата никога не беше чувала мъж да говори с такава непресторена арогантност. Тя ѝ причини болка, като недостатък върху красиво цвете. Въпреки това също като повечето недостатъци и този бе интересен посвоему.

Кралят кимна.

— И как възнамерявате да ми служите, сер? — попита той.

— Като се бия — отвърна дьо Вреи. — Като водя безмилостна война с враговете ви. С Дивото. И с всички хора, които ви се противопоставят.

Кралят се почеса по брадата.

— Ангел Господен ви е казал да дойдете, за да избиете враговете ми? — попита той. Дезидерата смяташе, че рицарят е проявил ирония, но не беше сигурна. По някакъв странен начин дьо Вреи я заслепяваше, изпълваше стаята. Усещаше присъствието му дори със затворени очи.

— Да — отвърна той, а кралят поклати глава.

— Тогава кой съм аз, че да ви откажа — рече той. — И все пак ми се струва, че и вие искате нещо от мен.

Дьо Вреи се разсмя и мелодичният му глас изпълни залата.

— Разбира се! В замяна ще стана ваш наследник и ще наследя кралството след вас.

Тоубри залитна, все едно го бяха ударили, а кралят поклати глава.

— В такъв случай е най-добре да се върнете в Гале заедно с ангела си — отвърна той. — Моята съпруга ще ми роди наследник от моята кръв или аз сам ще посоча някой по свой избор.

— Разбира се! — каза дьо Вреи. — Но разбира се, кралю мой! — Той кимна, а очите му искряха. — Аз обаче ще се докажа и вие ще изберете мен. Възнамерявам да ви служа и вие ще видите, че нямам равен.

— И вие знаете това, защото ви го е казал ангел.

— Да — отвърна Жан дьо Вреи, — и предлагам да го докажа на всеки, когото изпратите срещу мен, на кон или пеша, с каквото оръжие изберете.

Предизвикателството му, изречено с меден ангелски глас, докато стоеше на едно коляно като молител, носеше авторитета на закон.

Кралят кимна, привидно задоволен.

— В такъв случай очаквам с удоволствие да премеря копието си срещу вашето — каза той, — но не като предизвикателство срещу вашия ангел. Просто за удоволствие.

Дезидерата видя как съвършеният рицар разменя поглед с братовчед си. Нямаше представа какво се разбраха, но изглеждаха доволни. Доволни от себе си, а вероятно и от краля. Това я стопли и тя се усмихна.

Гастон, граф д’О, също ѝ се усмихна, но златният дьо Вреи не сваляше очи от съпруга ѝ.

— С радост ще премеря сили с вас, сир — каза той.

— Е, не тази вечер, твърде тъмно е. Може би утре. — Кралят погледна към граф Тоубри и кимна. — Благодаря ви, че ми доведохте този чудесен човек. Надявам се да ми стигнат средствата да задържа и него, и армията му!

Графът задъвка мустака си, а после сви рамене.

— Удоволствието е мое, Ваше величество — отвърна той.

Лисен Карак — Червения рицар

— Бог да е с вас — тихо каза игуменката, положи ръце върху главата на Уил Главореза и той потръпна. Когато край тясната порта не остана никой, тя потърси погледа на капитана.

— Преследваха ли ви? — обърна се той към сер Джордж Бруз, командирът на задното крило на ротата. Беше приятел на Йеханес, но не и на Том. Все още чакаше на портата с ясното съзнание, че е отворена, а очите му бяха вперени в мрака навън.

Бруз сви рамене.

— Откъде да знам? — отвърна той, но после отстъпи. — Според мен не. — После поклати глава. — Подпалихме гора колкото десет чифлика и насочихме огъня към лагера им. Вятърът духа точно натам.

— Колко бяха? — попита капитанът.

— Поне сто. Може и да са били три пъти повече. В мрака нямаше как да ги преброим, както трябва, сер. — Бруз сви рамене и допълни: — Милорд.

Появиха се група прислужници и един стрелец и започнаха да затварят портата.

— Пазете се! — извика някой от най-високата кула, която се извисяваше над общата спалня на монахините, а капитанът различи познатия звук от стрела, пусната от арбалет. Нещо затъмни луната.

За щастие всички войници бяха по стените и нащрек. В противен случай когато змеят се спусна в двора, разперил крила, широки дванадесет лакти, впивайки нокти в беззащитните танцьори, певци и смешници, касапницата щеше да бъде още по-жестока. Вместо това в тялото му се забиха дузина стрели още преди да отекне първият писък. Чудовището вдигна глава, нададе протяжен вой, пълен с ярост и болка и отново се издигна.

В същия миг Майкъл, все още без броня, прескочи два трупа, извади тежката си кама и се хвърли на гърба му. Огромната опашка замахна и с все сила се стовари върху бедрото му, а той изкрещя от болка и се стовари върху камъните на няколко метра встрани.

Младежът му спечели време и Червения рицар не го пропиля, изтегли меча си и се намери до портата още преди писъкът да се затъркаля между стените на конюшните и параклиса.

Влечугото се извърна, за да довърши оръженосеца, но между него и плячката му пристъпи Том Лошия с дълго копие в ръка и замахна към черепа му. Звярът беше бърз, но гъвкавата шия му служеше така, както торсът — на човека и след като отмести рязко глава, за да избегне удара, той не можеше нито да ги нападне, нито да полети, преди да е възвърнал равновесието си.

Том Лошия направи крачка напред, стегна хватката си и тласна копието в гърдите на змея, а към крилете и корема му полетяха дълги стрели. Той пронизително изписка, скочи във въздуха и замахна с опашка към Том, плющейки мощно с криле. Великанът подскочи и успя да я избегне, но върхът на едното крило го перна по гърба и той се стовари на земята. През това време стрелците методично обстрелваха чудовището от стената, а на няколко метра от него стоеше Уил Главореза и внимателно се целеше във всички уязвими места.

Кладата в двора озаряваше целта им, жестоките върхове на стрелите се впиваха в кожата на чудовището като длета в древно дърво, а искрите от огньовете пърхаха като светулки под ритъма на отслабващите му криле. Когато змеят полетя отново, капитанът се намираше на стената зад гърба му и скочи заедно с него. Приземи се върху дългата му шия, прекара меча си пред гърлото му, хвана го и от другата страна и увисна във въздуха, превръщайки оръжието в безмилостна ос, която повлече хищната глава надолу.

Огромното създание загуби височина и се стовари върху стълбите на параклиса, а острието се впи дълбоко в меките части на врата му. Челюстите му не можеха да достигнат капитана и то само се нараняваше, докато мяташе глава по стъпалата, заслепено от ярост и паника.

Един самотен стрелец с арбалет притича по стената, скочи в двора, залитна, възстанови равновесието си и пусна стрела в главата му от около метър разстояние. Мощният изстрел я отметна назад, а капитанът се изтърколи наляво, освободи лявата си ръка, изправи се и замахна към шията на влечугото, после пак, и пак, а когато то надигна глава, приплъзна меча по бронираните люспи, за да стигне до по-мека плът и го заби с всичка сила. Успя да нанесе десетина удара за десет секунди, но внезапно главата отскочи назад, змеят се претърколи като човек и смелият стрелец загина, когато могъщите нокти го сграбчиха през кръста и го разкъсаха на две.

— Идва още един! — кресна Том някъде отляво, надвиквайки грохота от бясното плющене на огромната опашка. Върхът ѝ шибна капитана през глезените, подкоси краката му и докато падаше, той мислено изруга — не беше облякъл доспехите си. Главата му се удари в едно от стъпалата на параклиса и за миг той загуби съзнание.

Змеят надвисна над него, но точно тогава от мрака вдясно изскочи някаква жена — шивачката — и го замери с едно буре, което закачи главата му и той загуби равновесие. Един механик стреля с балистата и тежкото копие се вряза във врата му с такава сила, че главата му разби вратата на параклиса, стовари се върху каменните плочи и ги строши, а вратът му се прекърши. Полетът на копието нанесе разрушения за сто леопарда, предсмъртните гърчове на влечугото — за още толкова, а по свещения килим върху мраморния под бушуваше река от кръв и черва.

Капитанът се изправи и установи, че още стиска меча си. Кожените му ръкавици бяха съсипани, а лявата му ръка кървеше, защото беше хванал острието твърде високо, над мястото, което ковачите оставяха ненаточено точно с тази цел. Глезенът го болеше, а светът сякаш се въртеше наоколо му и той примигна няколко пъти, за да избистри погледа си. Огромното създание потръпна и Червения рицар заби острието си в едното му око.

Миг по-късно пламъците в двора се отразиха в корема на второто влечуго. Четиридесет души го обсипаха със стрели и към озареното от огъня гъвкаво тяло сякаш литна колона от искри. Макар и не внезапно, както би станало след изстрел с обсадно копие, в огромните криле зейнаха дупки, змеят загуби подем и изпищя от страх, разбрал, че няма да се спаси от смъртоносния възходящ дъжд от стомана. Спускаше се все по-ниско, пляскайки все по-отчаяно, докато накрая рязко зави и едното могъщо крило го предаде. Змеят се стовари на билото с такава сила, че стъпалата се разтресоха под ботушите на капитана.

— Вилазка! — извика той. Искаше да извика, но по-скоро изграчи. Въпреки това го разбраха, осемте рицаря отвориха портите и се спуснаха по пътя под командата на Дръзката.

Щом суматохата в двора утихна, стана ясно, че има двадесет загинали… загинали или потресаващо осакатени. Едно момиче на около петнадесет години пищеше ли пищеше, а жената, която бе метнала бурето, го прегръщаше. Едно дете се опитваше да пълзи на ръце, защото краката му ги нямаше.

Изведнъж монахините изскочиха от общежитието — десет, двадесет, петдесет — и наобиколиха ранените и загиналите като вихрушка от сива вълна и чисто платно. Разделиха се, за да преброят мъртвите, ранените и ужасените, а капитанът се облегна на стената. Кракът му туптеше от болка, прииска му се просто да загуби съзнание.

Девойката продължаваше да пищи. Той я огледа още веднъж и чак тогава си даде сметка, че лявата страна на торса ѝ липсва. Не беше за вярване, че още е жива и може да крещи. Жената, спасила живота ѝ, бе покрита с кръвта ѝ и се опитваше да ѝ помогне, но нищо не можеше да се направи. Прииска му се тя просто да умре. Две монахини я увиха стегнато в чаршаф, който почервеняваше още преди да успеят да добавят нов слой, но тя продължаваше да крещи, прибавяйки гласа си към отчаяния хор, който огласяше нощта.

Капитанът залитна и се заклатушка към Майкъл, който лежеше прекършен до параклиса. Беше още жив и той потърси Амичия. Преди малко стоеше точно до агонизиращата млада жена, а сега я нямаше. Той надигна глас, за да повика някоя сестра и четири от тях се отзоваха, като внимателно прокараха длани по тялото му, преди да го отделят от Майкъл.

Сега ревнаха мъжете. Гласовете им ехтяха ликуващо дори на фона на писъците, но той не им обърна внимание и се довлече до Том, който седеше до конюшнята.

— Бронята ми пое удара — каза той с усмивка. — Ей Богу, мислех си, че съм свършен. — Великанът посочи към меча му. — Хубав номер.

— Полумеч срещу змей — рече капитанът. — Стандартен ход, всички добри инструктори го преподават. — Той свали съсипаната си лява ръкавица и я уви стегнато около раната. — Само че трябва да потренирам още.

Том се изкиска.

— На бас, че Дръзката тъкмо е убила другия — рече той и посочи към ликуващите стрелци. И наистина, след миг през главната порта премина вилазката, повлякла след себе си главата на втория змей. Свален на земята от петдесет стрели, той беше умрял, набучен на копията им, без да рани и един човек.

Том кимна.

— Браво, капитане.

Червения рицар сви рамене.

— Бяхме готови, заложихме капана, изгорихме лагера им, изненадахме ги и въпреки това пак убиха наши хора. — Той поклати глава. — Не бях достатъчно подготвен. Хванаха ме със смъкнати гащи.

Том също сви рамене.

— Много народ избиха — отбеляза той и повдигна вежда. — Но не много от нашите.

— Коравосърдечно копеле си, Том Лохлан.

Том Лошия сви рамене, очевидно приемайки думите му за комплимент, но тогава мерна нещо в параклиса и сбърчи нос, сякаш надушил неприятна миризма.

— Какво?

— Забелязали ли сте, че като умрат, се смаляват? — попита Том. — Само страхът ни ги кара да изглеждат толкова огромни.

Капитанът кимна. Той също разглеждаше змея и трябваше да признае, че му се струва по-малък, отколкото по време на битката. Изглеждаше и по-различно, някак по-блед. Купчина накълцана, пронизана плът. Беше почти жалък.

Том се усмихна, понечи да се изправи и точно тогава се появи игуменката. Капитанът очакваше да е ядосана и да му се накара, но тя просто протегна ръка и хвана неговата.

— Да изцерим хората ви — рече тя, а капитанът кимна, като все още притискаше ръкавицата към ръката си. Течеше много кръв. На лицето ѝ изплува странно изражение и точно тогава той припадна в ръцете ѝ.

Албинкърк — сер Алкеос

Врагът нападна замъка в Албинкърк късно следващата нощ. Сер Алкеос вече не беше просто изтощен — той живееше от единия удар на сърцето си до следващия, а света около себе си виждаше на проблясъци, сякаш в мрака лумваха светкавици.

Стените на замъка често понасяха атаки, но за разлика от онези, които обрамчваха града, бяха твърде високи и добре поддържани, за да ги прехвърлят вражеските орди. Малкото чудовища, които стигаха до горе, биваха убити, но всяко нападение му костваше все повече.

По време на един от онези проблясъци се би с ърк — високо, слабо, красиво същество с нос, закривен като клюн на хищна птица и ризница с брънки като рибени люспи, от които мечът му постоянно отскачаше. Когато с отчаяно усилие успя да го повали на камъните и шлемът му отлетя встрани, очите му го замолиха за милост и Алкеос никога не забрави това. Докато отнемаше живота му с камата си, той усети, че в него има нещо човешко.

Онова, което последва, беше още по-лошо.

От страховитите горящи руини изникна нещо огромно и страховито и тръгна напред с ужасяващи тромави крачки. Беше високо колкото градската стена, ако не и повече… и беше живо. Вдигна жезъла си, голям колкото тежкото копие на рицар на кон и в стените на замъка се вряза лъч искрящозелен огън. Камъкът удържа толкова, колкото беше нужно на ужасените мъже, за да преброят до десет. После се разнесе оглушителен трясък и стената се пропука на десетина крачки вляво от портата, а от нея заваляха мъже и камъни, премазвайки изчадията долу.

Страшилището вдигна ръце, сякаш за да призове звездите да паднат от небосвода. Когато те го послушаха, Алкеос едва се пребори с желанието да се просне по лице и да се скрие.

Звездите падаха с гневен писък и се забиваха в земята със зловещ неземен вой. Една се удари в полето, смазвайки вълна от блатници. Друга падна в центъра на града и към небето се изви огнена топка. Целият замък потрепери, а към небето се протегна юмрук от прах. Третата звезда рухна върху стената само на метър от голямата пукнатина и огромен къс мазилка и камък с тътен се стовари долу.

Алкеос хукна към пробойната и се озова до друг мъж в броня. „Картрайт — помисли си той. — Или онзи гал, Беноа.“ Пукнатината беше тясна, колкото да се промъкнат двама мъже. Двамата я затъкнаха с телата си, а ордата се понесе към тях. Изведнъж Беноа падна. Беше замаян и Алкеос се опита да го прикрие, но врагът посегна към краката му със стотици ръце и нокти, впи ги в плътта му и го затегли, сантиметър по сантиметър, към ръба на стената. Той изпищя, обезумял от страх и се опита да се изправи. Оръжията на блатниците се забиха в незащитените от бронята места и я свалиха от него. Ядяха го жив.

Алкеос бясно мушкаше и кълцаше, отчаяният ужас му даваше сила. Възседна тялото на пищящия мъж и продължи да сече, но това не беше достатъчно. Внезапно Беноа сграбчи неговите глезени. Морейският рицар успя да се изтръгне от хватката му и да отскочи към несигурната опора на пукнатината, а Беноа изчезна — изчадията пируваха с него, бронята му беше разкъсана… Алкеос се насили да диша.

Внезапно се появи сер Джон с боздугана си. Дългото метър и половина оръжие се движеше равномерно като метла на домакиня в пролетна сутрин и той смаза първо блатниците, а после и черепа на Беноа. Някъде на изток блесна светкавица, съпроводена от далечен тътен. На левга-две от тях се изви огнена колона, а после още една, по-висока от първата. Създанията от Дивото се поколебаха и надзърнаха през рамо, а яростта на атаката им бързо изстина.

Албинкърк — Торн

Торн веднага разбра, че нещо не е наред. Беше се изтощил, за да призове дори най-малките камъни от небесата. Това беше ефектно, но неточно заклинание, само че проработеше ли, резултатът беше удивителен. Освен това той обичаше да го прави, също както силен мъж обича да показва мускулите си.

Демоните бяха много впечатлени — усилието си струваше дори само заради това, пък и градът бе напълно унищожен, което се оказа много по-лесно, отколкото си представяше.

„Колко силен съм станал!“ — каза си той. Опитът му просто да отвлече вниманието се бе превърнал в истински триумф. Тя щеше да научи за случилото се и да се свие, ужасена.

„Може би превземането на Скалата все пак си заслужава. Може пък да стана военачалник.“

Двете огнени колони зад гърба му обаче идваха от лагера на най-многобройните му съюзници, ърките и блатниците. Там бяха оставили храната, личните си вещи, робите и плячката си, а сега огънят ги поглъщаше, въпреки че бе оставил на пост най-верните си войници.

Обърна се заедно с армията си и тръгна натам с големи крачки. Повечето създания от Дивото го последваха, без дори да им даде мислена заповед. Бяха недисциплинирани и се носеха като рибен пасаж…

Албинкърк — сер Алкеос

Отпуснат до стената, Алкеос наблюдаваше оттеглянето на врага. Войникът от Гале приличаше на заклано животно с оголени кости — блатниците бяха пирували с него. Слънцето вече изгряваше над долната част на града, озарявайки ужасяващата сеч. Ърките бяха отделили време грижливо да одерат един човек и да го разпънат на кръст на централния площад. Той беше още жив.

Стрелецът Джеймс пристъпи към пукнатината, огледа я, вдигна оръжието си и застреля разпнатия. Предвид разстоянието, изстрелът беше добър. Пищящата ощавена глава на мъжа висна и той млъкна.

Сер Джон се облегна на другата стена, а Джеймс му помогна да вдигне забралото си. Старецът му намигна.

Намигна му.

В този миг старият рицар стана герой за Алкеос. Въпреки всичко той трябваше да отвърне на усмивката му. Болеше го от загубата на Беноа. Още помнеше как се беше вкопчил в глезените му…

— Трябва да отидете при краля — каза сер Джон. — Още сега, докато трае тази отсрочка… на каквото и чудо да я дължим.

Алкеос явно се беше съгласил с него. Час по-късно, свалил бронята си, той възседна най-добрия му кон и препусна на юг. Залогът беше огромен, рискът — отчаян… а той бе твърде уморен, за да го е грижа.

Глава седма

Южно от Албинкърк — Джералд Рандъм

— Портите на Албинкърк са разбити, сер — докладва Гилбърт, свивайки рамене. — Градът гори. И… ще ме прощавате за езика, но катедралата изглежда тъй, сякаш я е светнал някакъв шибан юмрук. Кралското знаме още се вее над замъка, но като извиках, никой не ми отговори.

Джон Джъдсън, религиозният тъкач и Пол Силвър, златарят, спряха конете си до мястото, където Рандъм седеше със Стария Боб. Той беше приятел на Гилбърт, последният човек, когото нае — плешив червендалест пияница, чийто глас и походка подсказваха, че шпорите на краката му всъщност са си негови. Боб беше най-възрастният в групата, с безформен осеян с бабуни нос, чупен многократно. Рошавата му прошарена коса изригваше на гейзери иззад ушите му и беше винаги мръсна, но очите му бяха дълбоки, интелигентни и леко плашещи, дори за някой с опита на Джералд Рандъм.

Стария Боб носеше хубава броня и никога не я сваляше.

— Така рекоха и селяните вчера — спокойно отбеляза той, а Рандъм погледна към останалите пътуващи търговци.

— Значи Албинкърк е в руини? — попита той. — Трудно стигнахме дотук, приятели. Границата е на сто левги по̀ на север, освен това Дивото е на запад от нас, а не тук.

— И все пак някой е изравнил града със земята — рече Джъдсън. Ъгълчетата на устата му бяха побелели, а устните му — стиснати. — Аз казвам да се връщаме.

Пол Силвър носеше високи ботуши, като джентълмен. Златарите често бяха по-добре облечени от клиентите си, такъв беше животът. Силвър обаче служеше на краля и носеше тежък меч — скъпо, грижливо поддържано оръжие, готово за битка.

— Човек трябва да е малоумен, за да не види, че нещо става — съгласи се той, — но колкото и сериозно да е, не съм сигурен, че е достатъчна причина керван от петдесет фургона да се върне обратно.

Кацнал на един висок хълм, Албинкърк се показа след следващия завой на реката. Корабите всяка година успяваха да стигнат толкова далеч на север, но по-късно през лятото, когато наводненията приключеха и ледът в планините се стопеше, а реката не влачеше цели борови дървета, достатъчно големи, за да избутат и кораб от пътя си. Албинкърк беше най-северният град, до който можеше да се стигне по вода, но и най-южният на края на Великата гора, покрила планините. Някога Големият панаир се беше провеждал именно там, но лошото управление и високите данъци го бяха изтласкали на изток, в манастира на Лисен Карак.

Днес Албинкърк беше труп — червените керемидени покриви изглеждаха сиви, стари или почернени от сажди, а кулата на катедралата вече я нямаше.

— Какво е станало с катедралата? — попита Рандъм, а Стария Боб направи кисела физиономия.

— Нападнали са я дракони. — Той сви рамене. — Или пък самият Сатана.

Рандъм си пое дълбоко въздух. Точно за такива моменти живееше — за важните решения, за безразсъдния хазарт.

— Може да излезем от пътя, да свием на изток от тази страна на реката и да използваме моста на Лисен Карак — чу се да казва той. — Да поставим реката между нас и Албинкърк.

— Реката няма да спре змейовете — рече Стария Боб.

— И без друго нямаме друг избор — рече Гилбърт. — Портите са затворени, тъй че няма как да минем по Главния път.

— Те би трябвало да искат да влезем в града — каза Рандъм.

Джъдсън го наблюдаваше, а на лицето му бе изписано нещо, което Рандъм не можа да разчете — ужас? Страх? Любопитство? Най-после мъжът събра кураж да се обади.

— Аз ще си взема фургоните и ще се върна обратно на юг — предпазливо изрече той. Рандъм кимна, но джъдсъновият дял беше вторият по големина в кервана — осем фургона, една шеста от всичко.

— Мисля да взема и наемниците си — добави Джъдсън.

Рандъм се замисли за миг и поклати глава.

— Как така, месир?

Джъдсън сви рамене, но очите му святкаха гневно.

— Платил съм за осем фургона, толкова се присъединиха към кервана ви — каза той. — Според мен това е една четвърт от цената на наемниците, така че ще взема четирима от тях. Шестима ще е и по-добре.

Рандъм кимна.

— Разбирам — каза той. — Не може, и сам знаете, че не става така. Присъединихте се към кервана ми срещу такса. Ако искате да го напуснете, решението е ваше — не купихте дял, а място.

— Смятате ли, че кралският съд ще се съгласи с вас? — попита Джъдсън. Страхът го беше направил смел. — До няколко дни ще се върна и ще разкажа историята си. — Той повдигна рамене и извърна поглед. — Дайте си ми шестимата наемници и дума няма да кажа. — Джъдсън погледна към Пол, а после се наведе напред. — Искате да станете кмет, нали, Рандъм? Тогава се дръжте подобаващо. Политиката е игра — играйте я.

Рандъм го изгледа, а после тръсна глава.

— Не. Нито ще се карам с вас, нито ще ви дам наемници. И един няма да получите, какво остава за шестима. Вървете си по пътя. Едва ли е твърде опасно.

— Ще ме върнете без нито един пазач?! — възкликна Джъдсън.

— Не ви връщам аз, вие си тръгвате. Решението е ваше. — Рандъм погледна към Гилбърт и Стария Боб. — Освен ако и вас ви е хванало шубето?

Стария Боб почеса нещо неописуемо на върха носа си.

— Ако продължим, няма да ни е лесно — каза той. — Но не искам да се върна.

Гилбърт изгледа възрастния мъж.

— Какво няма да ни е лесно? — каза той. — За какво говориш, по дяволите?

— Змейове — рече старецът. — Демони, ърки, блатници. — Боб се ухили и гледката беше ужасяваща. — Пред нас е Дивото.

Дворецът „Харндън“ — Дезидерата

Арената изглеждаше като с ръка непипана — чакълът беше внимателно заравнен, а искрящобелите бариери щяха да приличат на фермерска ограда, ако не бяха червените пилони от двете им страни. На върха на всеки имаше по една бронзова топка с размерите на човешки юмрук, полирана до блясък.

Трибуните бяха почти празни — кралицата бе заела мястото си, заобиколена от своите придворни дами, а младите рицари седяха на по-долните редове и хвърляха цветя на любимките си. Имаше и професионална публика — дузина войници, повечето от гарнизона. Слухът, че кралят е бил предизвикан от чуждоземеца и възнамерява да го постави на мястото му, се беше разпространил бързо.

Дезидерата наблюдаваше съпруга си, който мълчаливо седеше до дървената къщурка, където му бяха облекли доспехите и пиеше вода. Косата му беше дълга и добре поддържана, но дори от това разстояние тя можеше да види прошарването сред тъмнокестенявите му кичури. От другата страна на арената косата на съперника му беше като недокосвано злато, като златист залез, като полиран месинг, като зряло жито.

Сер Жан бе приключил с приготовленията и тихо говореше с братовчед си, а през това време оръженосецът му държеше юздата на най-големия боен кон, който кралицата беше виждала някога — красиво същество, високо и с елегантна стъпка, с блестящ, неопетнен от нищо черен косъм, с червено седло и сини такъми, украсени със златно и червено. Гербът на сер Жан — златен лебед на червен и син фон — украсяваше върха на шлема му, плътно прилепналата туника над бронята му, покривалото на коня и извития като нос на военна галера малък щит на лявото му рамо.

Денят беше приятен, може би първият истински топъл пролетен ден, а кралицата се припичаше на слънцето като лъвица и сияеше със своя собствена светлина, която озаряваше дамите ѝ и дори рицарите, седнали по-долу. Днес чуждестранният рицар ѝ хвърляше погледи често-често, както ѝ се полагаше.

Тя отново погледна към краля. В сравнение с рицаря той изглеждаше дребен и мъничко… опърпан. Оръженосците му бяха най-добрите в кралството, но той обичаше старата си червена туника и многократно изкърпваната броня, изкована в планините далеч зад океана още по времето, когато закалената стомана беше новост. Харесваше си старото червено седло със сребърни токи — може да оставяха черни петна по кожата, но какво от това, отлично седло си беше. Докато чуждоземният рицар бе пременен в нови одежди от главата до петите, нейният крал беше по-стар. Захабен.

Бойният му кон — Отец Джероум, както го наричаше кралят — също беше по-дребен, макар и ветеран от петдесет големи турнира и дузина битки. Негово величество имаше и други коне, по-млади и по-едри, но когато влизаше в истински бой, яздеше Отец Джероум.

Глашатаят и разпоредителят на арената ги повикаха. Това беше приятелски турнир и върховете на копията бяха затъпени. Дезидерата зърна как Гастон, приятелят на красивия рицар, се покланя и казва нещо на краля, сочейки към врата му.

Негово величество се усмихна и се извърна.

— Не носи горжета[38] си под шлема — прошепна сер Драйънт на ухото ѝ. — Младият Гастон пита защо и моли краля да си го сложи. — Той кимна одобрително. — Много любезно от тяхна страна. Чужденецът иска да се бие както трябва, но не желае да го обвинят, че е ранил Негово величество. И аз щях да се почувствам така, ако кралят ме беше предизвикал.

— Кралят не го предизвика — каза Дезидерата.

Сер Драйънт я изгледа подозрително.

— Аз чух друго — каза той. — Въпреки това предполагам, че Негова светлост ще го повали на пясъка и всичко ще приключи.

— Мъжете приказват, че бил най-добрият рицар на света — отвърна кралицата с лека студенина.

Сер Драйънт се разсмя.

— Мъжете приказват такива неща за всеки рицар-красавец — рече той и погледна към сер Жан, който възседна коня си с подскок и взе копието. — И все пак, този е истински исполин.

Кралицата усети, че я обзема нарастващо безпокойство, каквото не бе изпитвала преди, докато наблюдаваше как мъже се бият. Това беше мястото ѝ, такава бе ролята ѝ. Неин дълг беше да остане безпристрастна при сблъсъка на покритите с броня тела и да отсъди кой е най-добрият. Да забрави, че единият е неин любим и крал, а другият — амбициозен чужденец, който едва не я обвини, че е безплодна. Трябваше да ги съди само според заслугите им, но докато маневрираха от двете страни на бариерата, сърцето ѝ се сви. Кралят беше забравил да поиска благоволението ѝ и тя почти вдигна шала, който държеше в ръка. Не помнеше кога за последен път е наблюдавала бой, без поне единият претендент (а понякога и двамата) да е получил нейното благоволение.

Сер Жан носеше чуждоземен шлем — объл басинет с кръгла горна част и забрало във формата на кучешка муцуна, с вграден в него Христов кръст от бронз и злато, а кралят — островърхият шлем, типичен за албинците, с изпъкнал наличник. Мъжете го наричаха „свинска зурла“, но той всеки път ѝ напомняше на птица — на величествен сокол.

Още докато ги наблюдаваше, кралят го спусна и той се затвори с прищракване, което се чу чак на другия край на арената. В двора на замъка цареше суматоха — някои от войниците кривяха вратове, други се катереха по стените, а трети бяха изтикани чак до портата, зад която се чуваха викове и бесен тропот на копита.

Кралицата рядко се молеше, но докато наблюдаваше краля, тя положи ръка на броеницата на шията си и отправи молитва към Небесната кралица, просейки милост.

През портата влетяха два коня и в галоп се спуснаха по калдъръмения път, към двете алеи край заградения с ров двор. Ездачите им викаха, а изпод подковите им хвърчаха искри, видими въпреки слънчевата светлина. Дезидерата усети как в двора се събира сила, точно както бе почувствала надигането ѝ у Хармодий. Това обаче беше друг вид сила — приличаше на ярка бяла светлина в мрачен ден.

Чуждоземният рицар докосна коня с шпорите си и в същия миг Негово величество сръчка Отец Джероум. В друг случай тя щеше да запляска с ръце. Докато кралят и рицарят се спускаха един към друг, двамата вестоносци галопираха край рова… но внезапно конят на сер Жан подскочи под него. Една тлъста конска муха бе впила жилото си в незащитения му нос, точно там, където меките му устни се подаваха изпод бронята.

Бойният кон се стресна, пропусна една крачка, повдигна се на задните си крака и наполовина се извърна от бариерата. Сер Жан се бореше да остане на седлото и се опита да принуди животното да се обърне отново към нея, но вече беше изостанал катастрофално и нямаше да може да нанесе истински удар. Вдигна копието си и го хвърли встрани, а раненият му кон отново вдигна предните си копита във въздуха.

Кралят галопираше с пълна скорост, с изпънат гръб и копие, насочено сякаш от лъка на някой древен бог, а Отец Джероум бе напълно спокоен. На около тридесетина сантиметра от щита на Жан дьо Вреи върхът на оръжието се изви нагоре, отнесе лебеда на върха на шлема му и кралят с грохот профуча по алеята, накланяйки отново копието, за да удари бронзовата топка на пилона в края ѝ. Ударът попадна в самия ѝ център с такава сила, че тя се откъсна от пилона и полетя във въздуха, после отскочи, търкулна се покрай сер Гастон и двамата вестоносци, които с гръм се носеха към арената, и падна в рова.

Кралицата запляска с ръце… но въпреки това си каза (макар да се опита да потисне тази мисъл), че кралят можеше да вдигне копието си и да подмине рицаря, без да свали герба му. Щеше да бъде много щедро от негова страна, нещо нормално между приятели, когато единият рицар очевидно се бори с коня си. През това време дьо Вреи стигна до своя край на арената, изправил гръб, окончателно овладял жребеца си.

Дузина кралски стрелци хукнаха напред, за да застанат между краля и двамата ездачи, които се приближаваха решително към него с нечленоразделни викове. И двамата държаха свитъци, а цветните им панделки бяха развързани и висяха. Стрелците се разделиха, за да им направят път, а кралят вдигна забралото си и ги повика при себе си. Беше ухилен като малко момче, което се радва на победата си. Кралицата не беше сигурна дали тя е резултат от нейната молитва, или не, така че се помоли отново. През това време вестоносците стигнаха до краля, слязоха от конете и коленичиха в краката му още преди оръженосците да започнат да свалят доспехите му.

От същата страна на арената, само на метър-два разстояние, Жан дьо Вреи слезе от коня. Братовчед му остро го заговори, но великанът не му обърна внимание и изтегли меча си — толкова бързо, че жестът му бе почти незабележим. Целейки се в лакътя му, Гастон удари силно ръката, с която държеше оръжието и чуждестранният рицар едва не го изтърва — това бе единственото несръчно движение, което си беше позволил пред очите на кралицата. Дьо Вреи нападателно се извърна към братовчед си, който не му отстъпи.

Дезидерата разпознаваше необузданата ярост, щом я зърнеше и затаи дъх. Не очакваше да види гала тъй излязъл от кожата си и гледката я смая, но мъжът се овладя пред очите ѝ и наклони глава към братовчед си, сякаш за да признае, че е претърпял загуба. После се обърна и каза нещо на един от оръженосците си, а той грабна юздата на величествения кон и започна да сваля бронята му с помощта на два пажа.

За миг кралицата ги изпусна от очи, обмисляйки видяното. Внезапно до нея изникна кралят.

— Бесен е — каза той, докато се накланяше над ръката ѝ. Гневът на съперника му сякаш му доставяше удоволствие. — Слушай, мила моя, крепостта в Лисен Карак е била нападната от Дивото. Поне така твърдят и двамата вестоносци.

Тя изправи гръб и нареди:

— Разкажи ми!

Сер Гастон пристъпи към краля с уважение, което липсваше у братовчед му дори когато беше коленичил.

— Ваша светлост… — започна той, но кралят вдигна ръка.

— Не сега. Турнирът приключи за днес, милорд, и аз съм благодарен на братовчед ви за развлечението. Ще събера рицарите си, потегляме на север веднага щом се подготвят. Един от замъците ми, при това не най-маловажният, е бил нападнат.

Сер Гастон се поклони.

— Моят братовчед моли за реванш, Ваше величество. — Той пак се поклони. — И би желал да знаете, че уменията ви с коня ви правят чест. Също така ви праща своя с надеждата Ваша светлост да го обучи така добре, както своя собствен.

Кралят се усмихна като момченце, похвалено от родителите си.

— Много обичам конете — каза той. — И не бих пожелал коня на любезния рицар, но щом той сам предлага…

Кралят облиза устни, а сер Гастон кимна на оръженосеца, който водеше врания жребец, вече без броня.

— Ваш е, кралю. Моят братовчед пита дали бихте му позволили да вземе друг и отново да язди срещу вас, Ваша светлост.

Лицето на краля се затвори също като забралото му.

— Вече опита веднъж — рече кралят. — Ако желае втора възможност да се докаже, нека събере рицарите си и да потегли с нас на север.

Негово величество изглеждаше така, сякаш се кани да каже още нещо, но се овладя и си позволи една кралска усмивчица.

— Кажете му, че ще се радвам да му заема кон.

Гастон се поклони.

— Ще яздим с вас, Ваша светлост.

Кралят обаче беше приключил с него и се обърна към кралицата.

— Сериозно е — каза той. — Много сериозно, ако човекът, написал писмото, знае за какво говори. Демони, змейове… Цялата мощ на Дивото се е обединила срещу нас.

При тези думи дамите се прекръстиха, а кралицата им каза:

— Да помогнем на тези достойни господа. — Тя се изправи, целуна краля по бузата и продължи: — Ще ви трябват каруци, фураж, провизии, манерки и бурета с вода. Имам списък. Събери рицарите си, а до обяд аз ще се погрижа за останалото.

За миг ветровете на войната — на истинската война, с всичките подвизи, слава и чест, които носеше — издухаха интереса ѝ към чуждоземеца. Нейният любим беше кралят. Кралят, които отиваше на бой с Дивото.

Той я погледна с обожание в очите.

— Благословена да си — прошепна той, извърна се и повика дворцовия управител и граф Тоубри, който чакаше в пълна готовност и прояви добрия вкус да му се усмихне лукаво.

— Всичките ми рицари са готови за поход, а вие свикахте вашите на турнир. Колко удобно, нали, Ваша светлост?

Кралят рядко имаше време за шегите му, но в този миг двамата се разбраха и Негова светлост го потупа по рамото.

— Ех, само да го бях планирал — каза той.

Тоубри кимна.

— Рицарите ми са на ваше разположение.

Кралят поклати глава.

— Това ви е лошото, Тоубри. В мига, в който открия повод да ви презирам, вие намирате начин да помогнете. И за съжаление след година отново ще направите нещо, което да ме ядоса.

Тоубри се поклони.

— Аз съм такъв, какъвто съм, Ваша светлост. В този случай — ваш покорен слуга.

Той хвърли поглед на кралицата, която не го забеляза, защото вече съставяше списък с каруците, които можеха да се намерят в Харндън. Кралят обаче последва погледа на графа и оголи зъби.

Тоубри също го наблюдаваше. Лесно беше да го подцени човек — изглежда нямаше по-възвишени интереси и цели от арената и леглото на жена си. Въпреки това Дивото ги беше нападнало, а кралят сякаш по поръчка вече беше събрал рицарите си. Този късмет сякаш го преследваше постоянно.

Лисен Карак — Червения рицар

Капитанът се събуди в лазарета на манастира. Главата му беше положена на пухена възглавница, а ръцете му (лявата беше отлично превързана) — върху одеяло от фина вълна и тънки ленени чаршафи. Слънцето грееше през тесния прозорец високо над главата му и лъчите му осветяваха Том Лошия, който хъркаше в леглото отсреща. На това до него с лице към стената лежеше малко момче, а срещу него — по-възрастен мъж, чиято глава бе цялата в превръзки.

За миг капитанът не помръдна, чувствайки се странно щастлив, но след това си спомни всичко наведнъж. Поклати глава, прокле Бог, седна и свали крака на пода, а раздвижването накара дежурната монахиня да се надигне. Не я беше забелязал.

Тя се усмихна. Амичия.

— Не те ли е страх да оставаш сама с мен? — попита той.

Спокойствието ѝ беше осезаемо.

— Не — отвърна тя. — Не се страхувам от теб, мили мой. Трябва ли? — Тя се изправи на крака. — Освен това Том точно заспа, а старият Харолд, който е прокажен, спи съвсем леко. Вярвам, че няма да ги безпокоиш.

Капитанът трепна при думата „вярвам“, приведе се към нея — ухаеше на зехтин, тамян и сапун — и трябваше да потисне желанието да положи ръце на бедрата, на кръста ѝ…

Амичия наклони глава на една страна.

— Не си го и помисляй — остро каза тя, но без да повишава тон. Страните му пламнаха.

— Но ти ме харесваш! — рече капитанът и реши, че едва ли е казвал нещо по-глупаво през живота си. Изпъчи се с цялото достойнство на титлата „капитан“. — Защо винаги ме отблъскваш, кажи — рече той, а гласът му беше спокоен, закачлив и престорен. — Снощи не ме отблъсна.

Когато срещна погледа му, нейният беше сериозен, дори строг.

— Защо щом се събудиш, проклинаш Бога, кажи — попита тя.

Тишината помежду им се проточи дълго и през това време той дори се почуди дали да не ѝ каже. Амичия взе лявата му ръка и започна да развива превръзките. Заболя го.

След малко Том отвори едното си око и докато се възхищаваше на бедрата и гърдите ѝ, на капитана не му стана особено приятно. Том му намигна, но той не му намигна в отговор.

Младата жена наложи ръката му с лапа от риган, превърза я и кимна.

— В бъдеще се постарайте да не сграбчвате острите части, когато се биете, месир — каза тя. Капитанът се усмихна, тя също се усмихна, тишината помежду им беше забравена, а той се почувства лек като перце.

Усещането не го напусна дори когато слезе по стръмните вити стълби и видя увитите като вързопи двадесет и три тела, положени под един навес в иначе празния двор.

След битката игуменката беше наредила на всички да останат вътре. Никой нямаше да спи на открито, независимо колко топли и уханни бяха пролетните нощи. Литургиите се отслужваха в един страничен параклис — главният беше превърнат в спалня.

Той премина под арката, която водеше към главната му квартира и намери там Майкъл и сер Ейдриън — професионалният писар на ротата. Майкъл, който усърдно пишеше, се изправи сковано и се поклони. Ейдриън продължи работата си.

Капитанът не се сдържа и се усмихна на младия оръженосец — очевидно жив, а не един от вързопите в двора.

Въпроса зададе с изражението си.

— Две счупени ребра. По-зле, отколкото когато се опитах да яздя бойния кон на баща ми — кисело обясни Майкъл.

— В нашата работа приемаме куража и дързостта за даденост, но постъпката ти беше много смела — рече капитанът и младежът засия. — И глупава — продължи той и сложи ръка на рамото му. — И малко безсмислена, но смела.

Майкъл продължи да грее от щастие, а капитанът въздъхна и отиде до масата си, покрита със свитъци и кожени калъфи. Откри списъка с дежурствата — изготвяха го за първото число от всеки месец, а утре беше първи май.

Защо въобще му хрумна, че би могъл да ѝ каже защо проклина Бог? Хората често бяха глупаци, но той не беше свикнал да бъде един от тях.

Прочете разписанието. Разполагаха с тридесет и един копиеносци и свитите им — не, тридесет, защото Хюго беше мъртъв, а копието му — счупено. Трябваше да го замени с някой добър войник, макар че в тази пустош това му се струваше невъзможно. Но пък все трябваше да има местни рицари — по-малки синове, тръгнали да дирят слава, пари или спасение от нечия бременност…

Цялата тази бумащина го изтощаваше, но имаше нужда от хора, а трябваше да мисли и за Дивото.

— Трябва да поговоря с Том Лошия, щом се почувства достатъчно добре. А също и със стрелците от снощи. Кой беше най-старши? — попита той.

Майкъл си пое дълбоко дъх. Капитанът знаеше, че така проверява колко силна е болката от превръзката, която носеше — знаеше, защото беше чупил доста ребра.

— Дългата лапа беше старши. В съзнание е, видях го да яде — отвърна Майкъл и се изправи, но капитанът вдигна ръка.

— Ще видя и него, и Том, стига да може да напусне лазарета — поясни той. Ръката му туптеше, докато подписваше списъка. — Доведи ги, ако обичаш.

Майкъл направи пауза и капитанът преглътна една раздразнена въздишка.

— Да?

— Какво… какво стана снощи? — Майкъл повдигна рамене. — Искам да кажа, всички мислят, че сме спечелили голяма победа, но аз не съм толкова сигурен. Освен че убихме змейовете, де — добави той с непринуденото нехайство на младостта.

На капитана му се прииска да изкрещи „Убихме два змея, безполезно конте такова!“, но разбираше отношението на момчето, макар да бе недоизказано. Той внимателно седна на един стол с ниска облегалка, изработен от серия дъги, свързани в основата — красива мебел с червена кадифена възглавница, която го приласка и той се облегна назад.

— Капитанът-чирак ли пита или моят оръженосец?

Майкъл повдигна вежда.

— Капитанът-чирак — отвърна той и господарят му си позволи една пестелива усмивка.

— Хубаво. Кажи ми какво мислиш, че постигнахме.

Майкъл изсумтя.

— Това го очаквах. Много добре — цял ден пращахме патрули да прибират селяните. По онова време не си дадох сметка, но излязоха повече патрули, отколкото се върнаха.

Капитанът кимна:

— Браво. Така е, наблюдават ни постоянно, но изчадията, които ни държат под око, не са много умни. Притежаваш ли силата?

Майкъл сви рамене.

— Изучавах я, но не мога да задържа всички образи в съзнанието си. Всички фантазми.

— Ако заловиш звяр и го накараш да ти се подчини, можеш да гледаш през неговите очи. Заклинанието е мощно, но прахосва твърде много енергия, защото първо трябва да пречупиш волята на друго същество. Усилието е голямо, а после трябва да го насочиш, в този случай от разстояние.

Майкъл слушаше с огромен интерес. Дори сер Ейдриън беше спрял да пише. Капитанът му хвърли бегъл поглед, писарят тръсна глава и понечи да стане.

— Простете — рече той. — Просто никой никога не говори за тези неща.

Капитанът се смили.

— Остани. Това е част от живота ни, така воюваме. Използваме разузнавачи, защото нямаме маг, който да използва птици, но дори да имахме, пак бих предпочел съгледвачите. Те могат да наблюдават, да докладват, да броят, да ти кажат дали виждат все същите три коня всеки ден. Една птица не може да прецени всичко това, а възприятията на мага, който я използва, се пречупват през… нещо. — Капитанът се отпусна. — Не знам точно какво е, но си го представям като тръба, твърде тясна, за да пропусне цялата информация. Затова сякаш гледаш през вода или мъгла.

Майкъл кимна.

— Дивото няма разузнавачи, тъй че предположих, че използват животни, за да ни шпионират — продължи капитанът. — Хванахме доста птици, а после аз го подведох.

Той сключи ръце зад главата си.

— Също и с готварски огньове. Нали така казахте — допълни Майкъл и се приведе напред.

— Гелфред и без друго рядко ходи в Замъка на моста. В гората е и наблюдава лагерите им, откакто осъзнахме, че по-голямата част от армията им ни е заобиколила. За храброст ли искаш да говорим? Пратих там патрули с оръжие — морейците го приготвят. Зехтин, петрол, китова мас — битум, ако можеш да намериш, сяра и селитра. Има много формули и всеки майстор ги знае. От всичките се получава лепкав огън.

Майкъл кимна, а писарят се прекръсти.

— Дори създанията от Дивото спят, дори адверсарият е смъртен. Щом се събират, за да нападнат хората, значи е логично да имат лагер. Дали могат да говорят? Събират ли се край огъня, играят ли на карти, карат ли се помежду си? — Капитанът погледна през прозореца. — Замислял ли си се някога, Майкъл, че сме впримчени в безмилостна война с враг, когото изобщо не разбираме?

— Значи ги наблюдавахте и нападнахте лагера им — каза Майкъл със задоволство. — Хубавичко ги ударихме!

Той се усмихваше.

— И да, и не. Може и въобще да не сме им навредили — отвърна капитанът. — Може Том Лошия и Уил Главореза да са подпалили някакви маловажни палатки, а врагът да ги е последвал до тук, за да ни удари много по-зле. Уби двадесет и трима, а загуби само два змея — обясни той.

Усмивката на Майкъл замръзна.

— Ама…

— Искам да разбереш, че победата и загубата са въпрос на гледна точка, освен ако си мъртъв. Знаеш, че всеки мъж и жена в тази рота — не, в тази крепост — гледа на случилото се като на голяма победа. Подпалихме лагера на врага и убихме две ужасни чудовища в нашия. — Докато Майкъл кимаше, капитанът се изправи. — Благодарение на тази гледна точка, сега всички ще се бият повече и по-дълго и ще бъдат по-смели, въпреки че допуснах да оставя цивилни в двора, което ни струва двадесет и трима души. И въпреки това ние побеждаваме. — Очите му срещнаха тези на Майкъл. — Разбираш ли?

Майкъл поклати глава.

— Вината не беше ваша…

— Вината беше изцяло моя — прекъсна го капитанът, — но моралното бреме не е на моите рамене, не аз ги убих. Само че можех да ги спася, ако не се бях разсеял онази вечер. А да ги спася е мой дълг. — Той се изправи и взе командирската си палка. — Трябва да бъдеш наясно с това, ако искаш да станеш капитан. Трябва да можеш да гледаш реалността в очите. Аз прахосах живота им. Не мога да си позволя да рухна от тази мисъл, но не мога и да я забравя. Това ми е работата. Разбираш ли?

Майкъл кимна и преглътна, а капитанът направи физиономия.

— Отлично, урокът за победата приключи. А сега ми доведи Дългата лапа и Том Лошия, ако обичаш.

Майкъл кимна и отдаде чест.

— Веднага!

— Пфф — изсумтя капитанът.

Дългата лапа беше на петдесет години. Жалките останки от червената му навремето коса бяха посивели почти напълно и обрамчваха плешивото му теме като тонзура[39]. Бакенбардите и мустаците му обаче бяха огромни и в крайна сметка се оказваше, че по лицето си има повече коса, отколкото на главата. Ръцете му бяха необичайно дълги и въпреки че беше стрелец, се славеше като най-добрия мечоносец в ротата. Говореше се, че навремето е бил монах.

Той стисна ръката на капитана и се ухили.

— Вълнението ми дойде в повече.

След него влезе Том Лошия. Беше с една глава по-висок и от капитана, и от стрелеца, а металносивата му коса странно контрастираше със заострената му черна брада. Веждите му бяха толкова изпъкнали, че челото му приличаше на носа на боен кораб и никой не би го нарекъл хубав мъж. Облечен само в риза и одеяло от лазарета, той изглеждаше заплашително дори на дневна светлина. Стисна ръцете на капитана и на Дългата лапа, усмихна се на сер Ейдриън и настани великанското си тяло на един от столовете.

— Хубав план — каза той на капитана. — Чудесно си прекарах.

Майкъл безшумно се вмъкна в стаята. Никой не го беше канил, но изражението му подсказваше, че никой не му е казал и да не идва.

— Донеси на всички по чаша вино — нареди капитанът и му даде да разбере, че е добре дошъл. След като върху петте облегалки за ръце изтракаха пет костени чаши и сер Ейдриън сведе глава, за да продължи да пише, Том опита виното, облегна се назад и каза:

— Добре ги подредихме. Какво да ви кажа, най-големият зор беше да стигнем дотам. Момчетата бяха бая скокливи и във всяка сянка им се привиждаше я блатник, я ърк, а на мен ми хрумна, че май ще трябва да посека Типит на две, за да го накарам да си затвори плювалника. Така че се надвесих над него…

Дългата лапа се ухили.

— Надвеси се над него с оная огромна кама в ръка!

— И той се напика — довърши Том Лошия с явно задоволство. — Отсега нататък ще му викаме Пикоча.

— Том! — сгълча го Дългата лапа, а той сви рамене.

— Като не става за тая работа, да ходи да тъче одеяла или да шие кесии. Некадърен стрелец е и някой ден ще затрие някого. Както и да е, през повечето време яздихме и се придвижвахме доста бързо, защото вие рекохте, че…

Том Лошия замлъкна — явно си търсеше думите.

— Само бързината може да ви направи невидими.

„Един от афоризмите на Хайуел.“

— Тъй го рекохте, да — съгласи се Том. — Така че не му мислихме много и им се метнахме. И да са имали часовои, не ги видяхме въобще, просто влязохме сред огньовете им. Прерязах гърлата на куп спящи говеда — каза той със зловеща усмивка. — Глупаци. Да спят, докато между тях броди убиец!

Думата „угризения“ не беше позната на Том. Капитанът потръпна, а здравенякът погледна към Дългата лапа.

— Аз си имах работа, ти разкажи.

Другият повдигна вежда.

— Всички носехме сместа на гърба си. Хвърлих моята в един огън — да дам тон, така да се каже. — Той кимна. — Беше поразително. Ако това е точната дума.

Дългата лапа очевидно се гордееше с постижението си.

Том кимна.

— Добре ни светеше — каза той и в комбинация с изражението му думите бяха достатъчно ужасяващи, за да накарат Дългата лапа да извърне поглед от него. — Кьорава палатка не видяхме, но на земята спяха хора. И всякакви твари. Имаше и животни — коне, говеда, овце. И много каруци, цели дузини. Ако не са нападали търговците на път за панаира, аз съм гал.

Капитанът кимна.

— Изгорихме всичко, убихме животните и всяка гад, която сварихме.

— Какви бяха, блатници? Ърки? Разкажете ми — подкани ги капитанът и думите увиснаха между тях.

Том изкриви лице.

— От ситните, най-вече блатници и ърки. Тъй, де. Демоните хукнаха подире ни — бързи са, дявол да ги вземе. Бих се с една златна мечка, моят меч срещу брадвата и ноктите ѝ. — Том издуха носа си с ръка и метна сополите през прозореца. — Обаче не ми се падна да се бия с демон — със съжаление допълни той.

Капитанът се зачуди дали нейде по широкия свят има друг човек, който да съжалява, че не се е изправил срещу същество, което внушава ужас. Том Лошия не беше като другите.

— Колко бяха? Колко останаха? — попита капитанът.

Дългата лапа сви рамене.

— В мрак и огън думата ми нищо не струва, капитане, но мисля, че убихме към петдесет човека и още повече гадини. — Той сви рамене. — При това само разбунихме мравуняка.

Том го изгледа с благодарност.

— Каквото каза той. Разбунихме го, ама с як ритник.

Майкъл се задави.

— Убили сте петдесет бунтовници?! — попита той.

Том го изгледа, сякаш миришеше лошо.

— Помогнаха ни, сополанко. И не бяха все бунтовници. Не знам колко убих — пет, десет? — преди да осъзная, че са навързани един за друг. Клетите нещастници.

Майкъл сякаш се задави.

— Пленници? — успя да изрече той, а Том сви рамене.

— Тъй мисля.

Възмущението на младежа беше явно, така че капитанът вдигна ръка и му посочи вратата.

— Още вино — каза той. — И недей да бързаш.

След като оръженосецът излезе и тръшна вратата, Дългата лапа поклати глава.

— Аз не искам, капитане. Ще ме приспи.

— Аз така или иначе приключих — отвърна капитанът. — Резултатът е по-добър от очакваното. Благодаря.

Дългата лапа пак стисна ръката му.

— За туй си струва да се пише, кап’тане.

Писарят погледна драскулките си.

— Ще го препиша на чисто — каза той, изгледа Дългата лапа за довиждане и също се запъти към вратата. След излизането му капитанът остана насаме с Том Лошия, който протегна голите си крака под одеялото и отпи голяма глътка вино.

— Твоят Майкъл е твърде мекушав за тоя начин на живот — рече той. — Старае се, не казвам, че за нищо не става, но най-добре го отпрати.

— Няма къде другаде да отиде — каза капитанът.

— Тъкмо се чудех — кимна той, отпи още веднъж и се ухили. — Онова момиче, монахинята…

Лицето на капитана остана безизразно, но Том и за миг не се подведе.

— Не ме гледай така. Попита те защо кълнеш Бога. Слушай, ако искаш моя съвет…

— Не го искам.

— Пъхни коляно между краката ѝ и го дръж там, докато проникнеш в нея. Ти я искаш, тя те иска. Не казвам да я изнасилиш. — Каза го с професионален авторитет, който беше по-зловещ дори от признанието, че е убил пленниците. — Само казвам, че свършиш ли тая работа, ще имаш топло легло, докато си тук. — Той сви рамене. — Топло легло и меко рамо, все полезни неща за един капитан. Никое от момчетата няма да ти се сърди.

Неизказаната му мисъл също беше явна: „На някои даже ще им се издигнеш в очите.“

Том кимна на капитана, а той усети как в него се надига черна ярост. Съсредоточи се върху нея, опитвайки се да ѝ придаде форма, да я овладее, но тя беше като сместа, която бе изпратил на врага — гъста, мазночерна и докоснеше ли се до огън…

Том Лошия си пое дълбоко въздух и отстъпи назад.

— Прощавайте, капитане — каза той. Каза го със същата увереност, с която и останалото. — Явно прекрачих границата.

Капитанът преглътна и усети вкус на жлъчка.

— Очите ми светят ли? — попита той.

— Малко — рече Том. — Знаете ли какво не ви е наред, капитане?

Младият човек се облегна на масата, а пристъпът на гняв постепенно стихна и остави след себе си изтощение и главоболие в Древни размери.

— Много неща.

— Изрод сте, също като мен. Не сте като тях. Аз… аз взимам каквото искам, а за останалото не ме е грижа. Вие обаче искате да ви обичат. — Том поклати глава. — Хората като нас не ги обичат, капитане. Дори като убия враговете им, пак не ме обичат, не е ли така? Знаете ли какво е грехожаден?

Това пък откъде дойде.

— Чувал съм го и преди.

— Имаме ги в Хълмовете. Обикновено е някое жалко копеле с едно око, без ръце или… някакъв такъв изрод. Като умре някой мъж, понякога и жена, оставяме върху трупа парче хляб, напоено с вино. Преди го квасехме с кръв. Слага се на корема и на сърцето. После бедният човечец идва, изяжда хляба и с него поглъща всичките грехове на мъртвеца. Тъй че той отива на небето, а човечецът — в ада.

Мисълта на Том се беше загубила в спомените му. Никога преди не го беше виждал такъв. Беше странно, че и малко страшничко да води толкова личен разговор с Том Лошия.

— Всичките сме грехожадни, до един — продължи той. — За вас и за мене е сигурно, но не сме само ние. Дългата лапа, Уил Главореза, сер Хюго и сер Майлъс — и те са като нас. Дръзката също, дори онова момче. Поглъщаме греховете им, убиваме враговете им, а после ни отпращат.

Капитанът се сети как демонът изкорми коня му. „Поглъщаме греховете им.“ Думите го удариха като гръм от ясно небе и той се облегна назад. Когато мисълта се оттече като водопад, разхвърляйки размишленията му във всички посоки, той установи, че сенките са се променили. Виното беше изпито, Том Лошия си беше отишъл, краката му бяха схванати, а ръката го болеше.

Майкъл стоеше на прага с чаша вино в ръка. Капитанът успя да се усмихне, сви рамене, пое я и отпи.

— Жак отиде в Замъка на моста с жито и се върна със съобщение от месир Гелфред — съобщи му Майкъл. — Пише, че спешно трябва да говори с вас.

— Значи ще трябва да навлека доспехите — рече капитанът и сам си даде сметка, че хленчи. — Е, да приключваме.

Пътят към Албинкърк — сер Гавин

Гавин бе изгубил чувството си за време. Вече не беше сигурен дори къде се намира. Прекара още един пролетен ден в езда, заобиколен от килими от диви цветя, които се стелеха като утринна мъгла под копитата на коня му и оставаха зад гърба му на кръгли туфи и заоблени хълмчета — хиляди съвършени цветчета, навсякъде, във всички посоки, сини и лилави, бели и жълти. В далечината всичко се сливаше в килим от жълто и зелено заради маранята и слънчевите лъчи, огряващи склоновете на планината, която се приближаваше все повече, а върховете ѝ се подаваха като гоблен между клоните на дърветата — все по-дебели и все по-нагъсто с всеки изминат километър.

— Рицарю? — обади се момчето с арбалета.

Той го погледна, а то трепна. Гавин въздъхна.

— Конят ви спря — каза му то.

Гавин притисна шпорите си в хълбоците на жребеца, премести тежестта си и той тръгна. Красивата навремето юзда сега бе опетнена от смъртта на петдесет хиляди цветя, защото Архангел изяждаше всяко, което успееше да докопа — беше разбрал, че доскоро строгите ръце едва ли ще му попречат. Ето какво означаваше страданието му за бойния му кон — повече цветя за ядене.

„Аз съм страхливец и недостоен рицар.“

Гавин погледна назад, към един живот, изпълнен с лошотия, зачуди се къде беше сбъркал и за пореден път се сети за едно — как бе изтезавал по-големия си брат. Как петимата се бяха съюзявали срещу него, как го бяха били. Удоволствието, което беше изпитвал, писъците му…

„Така ли започна всичко?“ — зачуди се той.

— Рицарю? — отново се обади момчето.

Конят отново беше свел глава, а те пак бяха спрели.

— Идвам — измърмори Гавин. Зад него керванът, който не вардеше, продължи на север. Пред себе си пък виждаше Големия завой, където пътят свиваше на запад. На запад, към врага. На запад, където го очакваше замъкът на баща му, изпълнен с омразата на майка му и страха на брат му.

„Защо пътувам на запад?“

— Рицарю — обади се момчето. Този път в гласа му се долавяше страх. — Какво е това?

Гавин се отърси от мислите си. Чиракът на златаря (Ейдриън? Алън? Хенри?) боязливо отстъпваше от група дървета вляво от него.

— Там има нещо — каза момчето, а Гавин въздъхна. Дивото не беше тук. Конят му стоеше насред диви цветя, виждаше се, че миналата година тази нива е била разорана… Внезапно зърна една болнава, бледа ръка, светлокафява и лъскава като хлебарка, стиснала копие с каменен връх. В мига, в който я видя, гадината видя него. Гавин се приведе наляво с рутина, изградена от дълги тренировки и изтегли меча от ножницата си.

Блатникът метна оръжието си и острието му го пречупи още във въздуха. Уродливото създание тъпичко изписка от гняв, че са му отнели плячката и момчето на златаря го застреля. Стрелата изчатка, заби се в него с влажен мляскащ звук и изскочи от другата му страна сред кървави пръски. Дребната гадинка се мяташе безпомощно сред дивите цветя като пъстърва на сухо и също като нея продължи да се бори за въздух с беззъбата си уста, докато накрая очите му се замъглиха и то си отиде.

— Винаги носят злато — каза чиракът на златаря и пристъпи към блатника.

— Назад, млади момко, и презареди арбалета.

Гавин се удиви от тона си — спокоен, повелителен. Жив.

Момчето се подчини, а рицарят накара Архангел да отстъпи и огледа най-близките гори.

— Тичай при фургоните, момко. Бий тревога!

В далечината нещо се раздвижи, показаха се още копия, противното кафяво проблесна отново и момчето хукна, а Гавин с трясък спусна забралото си. Бронята му не беше съвсем пълна — беше оставил част от доспехите си във фургона на златаря, увити в лой и грубо зебло в два плетени коша, защото нямаше оръженосци, които да ги поддържат. И защото ако ги носеше, това би имало своето значение. Затова бе отделил само лекьосания си жупон, ботушите, хубавите бронирани ръкавици и шлема си и яздеше кон, който струваше повече от три от фургоните с фина вълна, които охраняваше. Задърпа юздите напред-назад, за да накара Архангел да отстъпи по-бързо и накрая той почти хукна в тръс, но на заден ход.

Първото копие долетя от гората. Гавин държеше меча си с дясната ръка, ниско и вляво, както го беше учил инструкторът на баща му. Почти чуваше гласа му: „Сечи нагоре! Не коня, глупаво момче!“

Той замахна нагоре и счупи копието, прекъсвайки полета му, а зад него момчето изкрещя:

— На оръжие! На оръжие!

Гавин рискува, извърна се и хвърли продължителен поглед на кервана. Не беше лесно да различи движение в далечината през отворите в наличника си, но му се стори, че Стария Боб е поел командването и дава наставления на мъжете.

Щом се обърна отново, въздухът се изпълни с копия и той започна да ги сече — нагоре, надолу и отново нагоре, бърз като мисълта. Едно от тях одраска слепоочието му и шлемът звънна като камбана въпреки подплатената шапка отдолу. Гавин подуши собствената си кръв и обърна главата на коня — хвърлеха ли всичките си копия, щеше да разполага само с миг, за да избяга.

Двама блатници тичаха към него като насекоми — толкова близо до земята, че застрашаваха краката на коня. Архангел се вдигна на задните си копита, извъртя се и замахна с предните като боксьор.

Гавин плъзна меча между пръстите си и промени хватката, докато накрая държеше само главичката на ефеса, а после замахна надолу и назад. Блатникът пред Архангел се пръсна като зряла диня, вратът и гръдният му кош хлътнаха и от тях пръсна мощна струя ихор. Другият изпищя, когато студеното острие хлътна в тялото му — желязото беше отровно за себеподобните му и той изпищя от омраза, а дребната му душица се издигна над трупа като малък буреносен облак и се разнесе при първия повей на вятъра.

В следващия миг вече се бяха измъкнали, а едрият жребец с лекота препускаше сред дивите цветя. Гавин едва дишаше, сякаш забралото не позволяваше на въздуха да влезе в дробовете му, а гърдите го стягаха. Докато яздеше, видя още блатници, може би четири или пет, пръснати из цветята като петна от фъшкии по красива рокля. Изведнъж го изпълни свръхестествена енергия, желание да извърши нещо велико и да умре, за да го постигне.

„Аз съм рицар!“ — свирепо си рече той, изпъна рамене, решително вдигна дългия си остър меч, обърна Архангел и го пришпори към блатниците. Когато слънцето огря острието му и го накара да засияе като факла, пламъкът, замрял в него, се съживи отново. Гавин усети докосването на нещо божествено и му отдаде чест, сякаш се състезаваше на турнир.

— Благословени свети Георги — помоли се той, — позволи ми да умра, както ми се иска да бях живял.

Пришпори Архангел — внимателно, без да го дере — и огромният кон се понесе напред. Блатниците се пръснаха. Полетяха копия, а той се носеше сред тях, като използваше коленете си, за да насочи Архангел към следващата група, която вече тичаше към дърветата. Нямаше намерение да оцелее, така че препусна след тях, наведен ниско над седлото, посичайки всички, които не тичаха или бяха твърде бавни, за да избягат.

Внезапно нещо в гората нададе смразяващ кръвта вой, а след миг изскочи от дърветата и се понесе към него. Архангел беше готов и когато тежестта на Гавин се премести, извърна цялото си масивно тяло, движейки се като собствените му крака. Огромният враг, вонящ на изгоряла козина, сапун и стара пепел, прелетя край тях и една дълга ноктеста ръка се протегна към шията на Архангел като гневна котешка лапа. Жребецът обаче беше бърз и един подкован със стомана крак я стъпка със смъртоносна точност.

Чудовището изкрещя, а левият му нокът увисна — крайникът беше прекършен. То застана на задните си крака, вдигна дясната си ръка и от рязко изскочилите ѝ нокти блъвна огън, който улучи Гавин там, където хълковият авентейл се диплеше над подплатения му жупон. Тъй като не усети натиск или удар, той наведе глава по-скоро инстинктивно, отколкото благодарение на обучението си и подложи върха на шлема си под огъня. Още преди първият леден шип от агония да се вреже в рамото му, болката прониза лявото му око и той замахна на сляпо с меча — тялото му действаше само, без напътствия от ума.

Ударът му беше слаб и лошо насочен, острието дори не одраска кожата на страшилището, но мечът го перна по челото и то залитна. Архангел подложи рамо и Гавин почти падна от седлото, а високата облегалка се впи в гърба и задника му — конят сам решаваше как да действа и се метна върху чудовището с цялата си тежест и инерция. То залитна и загуби равновесие, а Архангел му нанесе още два удара с подкованите си със стомана копита, принуди го да падне на четири крака и то изрева от болка, когато се подпря на счупения крайник.

Тревата се изпълни с блатници, които ръчкаха Гавин с копия с каменни върхове. Еленската кожа, от която бе ушит подплатеният му жупон, отклони няколко удара, а пълнежът от влажна овча вълна — още няколко, но поне едно от копията го прониза и одра кожата му. Без да мисли, той пришпори Архангел, едрият кон скочи мощно напред и двамата хукнаха, свободни.

Гавин обърна коня, описвайки широк кръг. С лявото око не виждаше нищо, а болката в кръста му беше толкова силна, че той не я усещаше. Всъщност не усещаше каквото и да било.

„Искам главата му — каза си той. — Нека я занесат в Харндън, нека я покажат на краля. Това ми стига.“

Обърна Архангел, който беше ранен от копия поне на две места. Също като ездача си обаче, жребецът бе обучен да се бори с болката и се спусна към жертвата си с всичката смелост, на която можеше да се надява Гавин. Чудовището обаче бягаше, макар и само на три крака, изнесло тежестта си напред и ниско над земята, а около него се бяха събрали дузина блатници. Силната слънчева светлина ярко ги освети точно преди да изчезнат в гората.

Гавин дръпна юздите, изненадан от себе си. Сред тези дървета го очакваше смъртта, но да се бие до последен дъх тук беше едно, а да последва Дивото и да умре в гората сам и то за нищо — съвсем друго. Дръпна юздите и огледа купчината прекършени блатници. Изведнъж образът им се замъгли, устата му се изпълни с вкуса на сол и мед и…

Лорика — сер Гастон

Пак Лорика.

Гастон изплю чуждестранното име, втренчен в наближаващите каменни стени и хвърли поглед на братовчед си, който яздеше спокойно до него.

— Ще ни арестуват — рече Гастон, а Жан изкриви лице.

— За какво? — попита той и се разсмя, а смехът му звънна като сребърни камбанки и накара цялата колона да се усмихне. Пътуваха с третата група — първа беше свитата на краля, после — тази на граф Тоубри и накрая тяхната, в която имаше повече рицари, отколкото при краля и графа взети заедно.

— Убихме двама оръженосци, заключихме шерифа в една барака, изгорихме хана.

При последните думи Гастон потръпна. След десет дни, прекарани в Алба, започваше да си дава сметка колко отвратително е било поведението им.

Жан сви рамене.

— Не беше замесен нито един важен човек освен рицаря — каза той. Тонът му беше почти презрителен. — Който избра да не се засегне. Според мен прояви изключителна мъдрост.

— Въпреки това в следващия един час кралят ще разбере точно какво се случи.

Жан дьо Вреи се усмихна тъжно на братовчед си.

— Приятелю, имаш още много да учиш. Ако бяхме в каквато и да е опасност, моят ангел щеше да ме предупреди. Освен това ми се струва, че нашите рицари са най-добрите в строя — по-едри са, по-добре обучени. Яки мъже в чудесни доспехи, яхнали добри коне. Винаги можем да се бием, а бием ли се, ще победим. — Дьо Вреи отново сви рамене. — Виждаш ли? Много е просто.

Гастон се замисли дали да не събере хората си и да си тръгне.

Лисен Карак — Червения рицар

Яхнал коня си и придружен единствено от Майкъл, капитанът влезе през страничната порта на Замъка на моста. И двамата бяха в пълно снаряжение. През страничната порта на крепостта бяха минали без излишна суетня — просто двама войници, излезли да патрулират. Капитанът обаче препусна по моста в галоп, защото небето на запад беше пълно с гарвани. Направи му впечатление, че над замъка и над крепостта не се виждат никакви птици.

Слезе в двора на замъка, където големите фургони на търговците бяха спрели един до друг, оставяйки място точно колкото за една вилазка. Капитанът се огледа и осъзна, че във всички фургони има хора, търговците живееха в тях. Нищо чудно, че сер Майлъс каза, че има място. До главната кула скимтяха и лаеха кучета — четири глутници, все от хубави хрътки. Той спря и ги остави да го подушат, а възторженото им одобрение го накара да се усмихне. Всички кучета го харесваха.

Появи се Изедника, камериерът на сер Майлъс и го поведе към главната кула, където гарнизонът се беше настанил на най-ниския етаж. Там имаше няколко купчини прясна слама, а шест местни жени и още половин дузина от проститутките на ротата седяха върху тях и шиеха. Правеха дюшеци и вече бяха скроили и нарязали двадесетина лакътя раирано зебло. Капитанът бе виждал това в поне десет страни — от чистото зебло ставаха чудесни дюшеци, докато мръсният лен носи болести. Всеки войник го знаеше.

Жените се надигнаха и направиха реверанс, а той им се поклони.

— Няма да ви притеснявам, дами.

Сер Майлъс стисна ръката му и двама стрелци — по-възрастни, улегнали мъже, Джак Кейвз и Пушека — избутаха търговците от пътя му. Трима от тях размахваха свитъци.

— Протестирам! — извика по-високият. — Кучетата ми…

— Ще ви дам под съд! — кресна по-набитият.

Капитанът не им обърна внимание и се изкачи по една тясна стълба до най-горния етаж, където бяха разделили помещението с палатки, за да го превърнат в спални за командирите.

Сер Йеханес кимна отсечено на началника си, който му кимна в отговор.

— Готов ли си да се изкачиш обратно по хълма? — попита капитанът.

Йеханес кимна.

— Дължа ли ви извинение?

Младият човек сниши гласа си.

— Ядосах те, а ти се нацупи. Имам нужда от теб. Трябваш ми в крепостта, за да командариш, да риташ задници и да раздаваш правосъдие.

Йеханес отново кимна.

— Ще се върна с вас — склони той, после погледна към Гелфред и му кимна. — Зле сме.

— Никой не ме вика, за да ми каже добри новини.

Облекчен, че не е загубил възрастния мъж завинаги, капитанът тупна Йеханес по гърба с надеждата, че това е правилният жест.

— Съжалявам — каза той, а другият замълча за миг.

— И аз съжалявам — изрече накрая той. — Не съм като вас, липсва ми увереността ви. — Той сви рамене. — Как е Пияндето?

— Много добре.

Пияндето беше стрелец от взвода на Йеханес, а също и най-старшият в крепостта.

— Ще ти пратя сер Брут — каза капитанът на Майлъс, който се ухили.

— Искате да кажете, че ми заменяте най-добрия рицар в ротата за хлапе, което не може да си контролира стрелеца? — Той се засмя. — Както и да е. Йеханес е с по-висок ранг от мен, така или иначе нищо не върша.

Капитанът не за пръв път си отбеляза колко са чувствителни наемниците му. Йеханес бе избрал да отиде в дворцовия гарнизон като обикновен войник, вместо да остане в крепостта, защото беше сърдит на капитана и всички го знаеха — в лагер или в гарнизон уединение няма. Сега двамата се бяха сдобрили и останалите бяха много внимателни — закачките щяха да дойдат по-късно.

„Удивително е, че мъже като тях могат да бъдат тъй тактични, но явно е така.“

Гелфред го очакваше и ако се съдеше по изражението му, бе на път да избухне всеки миг. Капитанът влезе в стаята му и седна на коженото столче до ниската походна масичка, а ловецът покани другите двама да влязат. Йеханес се спря на прага и се заговори с някого от другата страна на опънатото платно.

— Опразнете етажа — каза той.

Мъжете замърмориха, а след малко Маркъс, оръженосецът на Йеханес гърлено изрече:

— Всички си тръгнаха.

Гелфред се огледа.

— Не съм сигурен откъде да започна.

— Какво ще кажеш за началото, с чаша вино за отскок?

Капитанът се опита да звучи шеговито, но другите изглеждаха твърде сериозни.

— Търговците пристигнаха, двама от тях имаха животни. — Гелфред сви рамене. — Лошо го разказвам. Двама от тях имаха дузина хубави соколи и няколко кучета. Позволих си да ги конфискувам в наша полза.

Дузина хубави соколи и няколко ловни кучета си бяха цяло съкровище. Нищо чудно, че търговците бяха побеснели.

— Продължавай — каза капитанът.

— Днешната сутрин е първата, която прекарвам тук. — Гелфред прочисти гърлото си. — Бях в гората.

— И свърши чудесна работа — кимна капитанът. — Том удари лагера им като по учебник, без да се натъкне на часовои.

Гелфред се усмихна на похвалата.

— Благодаря. Както и да е, от тази сутрин аз… — Той погледна към сер Майлъс. — Ами, започнах да използвам соколите срещу птиците — онези, които наблюдават замъка. — Той сви рамене. — Знам, че звучи глупаво…

— Нищо подобно — каза капитанът.

Гелфред си отдъхна с облекчение.

— Боях се да не ме помислите за луд. Ще ми повярвате ли, ако ви кажа, че виждам… че мога да видя, че някои от животните служат на врага? — попита той, шепнейки последните думи.

— Вярвам ти — кимна капитанът. — Продължавай.

Йеханес поклати глава.

— На мен ми звучи като богохулство.

Гелфред с досада опря ръце на кръста си.

— Имам разрешително от епископа.

Капитанът сви рамене.

— Давай по същество, Гелфред.

Ловецът извади една торба за дивеч. Беше станала корава от кръв, но това им се стори съвсем нормално. Той измъкна от нея един гълъб, много едър при това, сложи го на масата и разпери крилете му.

— Най-едрият ни сокол го свали преди два часа — каза той.

Капитанът се втренчи в цилиндърчето за съобщения на крака на птицата, а Гелфред кимна.

— Излетял е от манастира, капитане — каза той.

Майлъс му подаде свитък, голям колкото кутрето му.

— Написано е на ниския стил на Стария език — каза той. — Това би трябвало да намали броя на заподозрените.

Капитанът огледа написаното. Беше прегледно, педантично и напълно изобличаващо — списък с рицари, войници и стрелци; цифри, провизии и защитния им план… но нямаше описание. Нищо, което да ги насочи към шпионина.

— Да намали броя на заподозрените в манастир? — с горчивина повтори капитанът. — Това са сто жени, всяка от които може да пише и чете на ниския стил. Както и да използва силата.

За една от тях знаеше още, че е отвъдстенка.

— Имаме си предател — обобщи Гелфред, а сърцето на капитана се сви и той облегна глава на ръката си.

— Затова поиска да се видим тук.

— Предателят не е тук — кимна той. — Предателят е в крепостта.

Известно време капитанът кима — така кимат хората, когато чуят лоши новини, но не могат да ги осмислят.

— Някой е убил бунтовника в гората — каза накрая той и срещна погледа на ловеца. — Някой е намушкал сестра Хавизия в гърба.

— Да, милорд. И аз си мислех за същото.

— Някой е помогнал на един демон да убие монахиня. — Капитанът се почеса по брадата. — Това е доста сериозно дори по моите стандарти.

Никой не се усмихна, а младият мъж се изправи.

— Ще ми се да ти възложа да откриеш нашия предател, но си ми нужен в гората — каза той. — Там ще става все по-зле и по-зле.

Гелфред се усмихна.

— Там ми харесва. — Той се огледа. — Във всеки случай повече, отколкото тук.

Лорика — сер Гастон

Под Кралския дъб извън града чакаха четири фургона с фураж, четирима местни рицари и шерифът на Лорика. Кралят слезе от коня си и го прегърна, а дворцовият управител прие четиримата рицари и клетвите им за вярност. Интендантът пък се зае с фургоните.

Докато разказваше на краля за изгарянето на „Двата лъва“, шерифът ненадейно пребледня, а после почервеня.

— Но това е той! — извика той. — Ваша светлост! Това е човекът, който нареди ханът да бъде опожарен!

Той посочи към дьо Вреи, който сви рамене.

— Познавам ли ви, сер? — попита галът и подкара коня си към краля, шерифа и другите членове на кралската свита, събрани под голямото дърво.

Шерифът щеше да се задави.

— Вие… Ваша светлост, това е мерзавецът, който нареди да изгорят хана! Той позволи да пребият ханджията, ваш верен слуга и добър…

Дьо Вреи кротко поклати глава.

— Вие наричате мен мерзавец?

Кралят положи длан върху юздите му.

— Спокойно, милорд. Трябва да изслушам обвиненията му. — Кралят изгледа шерифа. — Колкото и да са безпочвени.

— Безпочвени?! — извика шерифът, а дьо Вреи се усмихна.

— Ваша светлост, онова, което казва този човек, е вярно. Оръженосците ми набиха презряния пейзан и изгориха хана като наказание за наглостта му.

Той леко повдигна лявата си вежда, изящните му ноздри се разшириха, устните му се свиха, а кралят си пое дълбоко въздух. Гастон го наблюдаваше много внимателно и вече беше разхлабил меча в ножницата на хълбока си. Даже дьо Вреи нямаше да се измъкне този път. Кралят не можеше да си позволи да се покаже мекушав пред собствените си хора, пред васалите и служителите си.

„Дьо Вреи е луд“ — помисли си Гастон, а братовчед му повдигна и двете си вежди.

— Аз съм благородник и имам право да раздавам всякакво правосъдие. Не ми е нужно ничие позволение, за да отнема човешки живот, а селските колиби, които съм опожарил, са повече от мухите, на които момченце би изтръгнало крилата. — Дьо Вреи поклати глава. — Кълна ви се, Ваша светлост, онзи човек си получи заслуженото за глупостта си. Нека не говорим повече за това.

Шерифът опря ръка на седлото си, сякаш за да запази равновесие.

— На мен ми го разказаха другояче. Слушайте, Ваше благородие, този надут чужденец, този тъй наречен рицар уби и двамата оръженосци на сер Гавин Мюриен, а когато отидох при него, нареди да ме набият. Хвърлиха ме вързан в една барака, а когато ме извадиха оттам, заварих хана опожарен.

Гастон побутна коня си към разгневеното сборище.

— Думите ви по никакъв начин не доказват вината на братовчед ми — настоя той. — Не сте били свидетел на нито едно от тези неща, а ги разказвате, все едно са истина.

— Именно вие бяхте този, който ме удари! — каза шерифът.

Гастон си наложи да не повдигне рамене.

„Ти си жалък некадърник, излагаш краля си и ми се изпречи на пътя.“

Вместо това се усмихна, погледна краля и протегна ръка.

— За което ви поднасям извиненията си. С братовчед ми току-що бяхме пристигнали и не познавахме законите по тези земи.

Кралят се бореше с извънредно противоречиви чувства, цели и нужди, а неспособността да вземе решение бе ясно изписана на лицето му. Имаше нужда от Жан дьо Вреи и неговите триста рицари, но освен това трябваше да раздаде правосъдие пред очите на всички. Гастон се надяваше шерифът да поеме ръката му и да я стисне. Кралят се надяваше на същото.

— Милорд, братовчед ми и аз се присъединихме към краля, за да воюваме с Дивото. — Тонът на Гастон беше тих, настоятелен и все пак успокояващ. — Прося прошката ви, преди да влезем в боя.

Гастон се молеше кралят да не погледне към братовчед му, чието изражение при думата „прося“ можеше да пресече литър мляко от десет крачки.

Мъжът изсумтя, раменете на краля започнаха да се отпускат. Сякаш пряко волята си шерифът на Лорика пое ръката на Гастон и я стисна. Не свали ръкавицата си, което беше достатъчно невъзпитано само по себе си и не срещна погледа му. Кралят обаче веднага използва момента.

— Ще платите обезщетение на града и на ханджията — заяви той, — възлизащо на пълната стойност на хана и стоките и животните в него. Шерифът ще направи оценката и ще ви изпрати призовка. — После кралят се обърна към каптал дьо Рут. — Вие, който заявихте готовността си да ми служите, първо ще приемете следната присъда: надницата ви, както и надниците на всичките ви рицари, ще бъдат изпращани на ханджията и на града, докато дългът, определен от шерифа, бъде изплатен.

Жан дьо Вреи седеше на коня си, а красивото му лице беше спокойно и умиротворено. Само братовчед му осъзнаваше, че обмисля дали да не убие краля.

— Ние… — започна Гастон, а кралят се извърна в седлото си, демонстрирайки гъвкавостта, която бе показал по време на турнира.

— Нека каптал дьо Рут да говори сам за себе си — прекъсна го той. — Защитавате братовчед си много сладкодумно, милорд, но аз искам той сам да потвърди, че приема.

„Бива го, много го бива. Преценил е братовчед ми по-добре от повечето хора и е намерил начин хем да го накаже, хем да го задържи при себе си и да използва способностите му срещу враговете си. Жан и неговият ангел няма да стъпят на врата на този крал за един ден“ — каза си Гастон, поклони се и изгледа Жан.

Той също се поклони.

— Дойдох, за да се бия с враговете ви, Ваша светлост — каза дьо Вреи с очарователния с акцент. — И то за моя сметка. Тази заповед няма никакво значение за мен.

Гастон потръпна. Кралят се огледа, преценявайки погледите на хората, израженията, езика на тялото им и безпокойството на конете им, за да прецени какво мислят. Накрая прекара език по зъбите си, което Гастон вече беше оценил като израз на раздразнение.

— Това не е достатъчно — заяви кралят, а дьо Вреи сви рамене.

— Желаете да кажа, че приемам законите и заповедта ви, така ли? — отвърна той, а всяка дума бе пропита с презрение.

„Започна се“ — помисли си Гастон.

Граф Тоубри смушка коня си и застана между краля и дьо Вреи.

— Това — каза той, — се случи по моя вина.

И кралят, и дьо Вреи го изгледаха така, сякаш се беше намъкнал между тях на арената.

— Аз поканих графа в Алба, за да ми служи и при все, че прекарах младостта си на континента, не можах да преценя как ще ни възприеме. — Тоубри сви рамене. — Грешката е моя, аз ще понеса последствията.

Дьо Вреи прояви благоразумието да изглежда изненадан.

— Но как… Не! — възкликна той. — Настоявам! Аз ще платя!

Кралят гледаше Тоубри така, както човек гледа рядко цвете, поникнало върху купчина тор. Внезапно Гастон си спомни да диша. След няколко минути хората облекчено бъбреха, конвоят отново се подреждаше, а той пак можеше да язди до братовчед си.

— Не това предрече ангелът — рече той. Гастон повдигна вежда, а дьо Вреи сви рамене. — Така или иначе и това ми стига, но, братовчеде, неприятно ми беше да слушам как се унижаваш пред жалко създание като онзи шериф. Най-добре е да избягваш подобно поведение, за да не ти стане навик.

Гастон замръзна за миг, а после се приведе напред.

— А на мен, братовчеде, ми беше неприятно да слушам как се докарваш пред краля на Алба. Допускам, че не можеш да се сдържиш.

Той се обърна, върна се при свитата си и остави Жан да язди сам.

Западно от Лисен Карак — Торн

Торн едва усещаше тялото си, докато седеше под огромния зелен дъб и се пресягаше над морето от дървета. Усещаше себе си, седнал в самия му център, усещаше страха и гнева на бунтовниците, спокойната арогантност на кветнетогите, скръбта на крилатите абнетоги и далечното присъствие, което предсказваше идването на сосагите от север, оттатък Стената. Усещаше всяко дърво, прехвърлило десет зими, големите поляни, покрити с ириси, дивите аспержи край реката, където някакъв човек си беше построил колиба преди стотина години, усещаше говедата, откраднати от войниците му, за да хранят бунтовниците, рисът с пухкавите уши, едновременно уплашен и разярен, че армията се е настанила на негова територия, както и присъствието на хиляди други създания, далеч отвъд пределите на силата му.

Той искрено съчувстваше на риса. Непознаваеми същества с голяма мощ, гнусни мисли и омърсени от страх и омраза тела дойдоха в горите му, подпалиха лагера му, ужасиха съюзниците му, унищожиха дърветата му и го накараха да изглежда слаб. По-висшестоящите кветнетоги щяха да заподозрат, че не е достоен да му служат, а най-силните може би дори биха пожертвали себе си в опит да го предизвикат.

За един Властелин от Дивото е трудно да има верни помощници, но в името на Дивото и тяхната кауза Торн щеше да продължи да се опитва да създава подобни връзки. Изправи се и влезе в лагера, като разпръсна по-дребните зверове и уплаши бунтовниците. После тръгна на запад към малкото златни мечки, които се съюзиха с него и си построиха колиби от храсти и листа и кимна на Боровинка, едър мечок със сини очи.

— Торн — каза той и седна. Мечките не се страхуваха от никого, дори от него.

— Боровинка — кимна Торн. — Бих искал да привлека и други от народа ти. Дай ми детето и ще го отведа до ледените пещери.

Боровинка се замисли за миг.

— Да — каза той. — Там има по-добра храна и женски. Добре си го измислил.

Залез, най-едрата от мечките, доведе малката, която беше достатъчно дребна, за да може да я носи с лекота. Щом я вдигна, тя измяука, а Торн я погали. Мечето го ухапа, усети вкуса на странната му плът и кихна.

Той си тръгна, без да каже и дума и се отправи на север. Разтъпчеше ли се, можеше да се движи по-бързо от галопиращ кон и да поддържа тази скорост толкова дълго, колкото желае. Гушна мечето и се затича още по-бързо.

Още преди слънцето да се помръдне и на един пръст, лагерът му бе останал твърде далеч, за да чува мислите на съюзниците си или да подушва огньовете на човеците, избрали да му служат. Прекоси няколко зелени ливади, като се наслаждаваше на свежестта им, на пъстървата в изворите и видрите край реките. Прекоси един голям поток, течащ на юг от Аднаканарите, свърна и продължи по крайбрежието на север, към планините. Километрите летяха, а Торн черпеше сила от хълмовете, от долините, от водата, от дърветата. Черпеше вдъхновение.

Не им беше обявил война умишлено, тя бе просто злощастна случайност, но щом се налагаше да я води, трябваше да си спомни защо. Щеше да воюва заради това. За този необятен пущинак, за да защити чистотата му. И за себе си, разбира се. Всяко създание, което избереше да го последва, го правеше по-силен.

Потокът плъзна по един голям хребет, все по-бързо и по-бързо, после се спусна надолу, после — отново нагоре. Торн беше в подножието на планината и минаването му раздвижи дърветата като силен вятър. Няколко елена вдигнаха стреснато глави, птиците уплашено хвръкнаха.

Той знаеше къде да отиде — в долината на реката, която сосагите наричаха Черната. Тя извираше от ледените пещери в планините — забележително място, почти толкова наситено със сила, колкото и Скалата. Там властваха мечките.

Торн се изкачи по една стръмна пътека, почти път, която водеше от потока до върха на хребета. Армията му беше на петдесет левги от тук. Той остави мечето на земята и зачака. Зад него слънцето започна да залязва и той остави мисълта си да се рее. Зачуди се дали врагът няма отново да нападне лагера му. Сега, когато се беше отдалечил от проблема, му хрумна, че вражеският капитан сигурно е пратил някого да го наблюдава.

„Разбира се.“

Как иначе би могъл да знае къде да удари?

„Сигурно използва животни вместо шпиони.“

Удивително беше каква яснота можеше да постигне, когато не го заливаше хаосът от чуждите мисли.

— Торн.

Гласът беше на мечка, живяла повече от век. Наричаха го Кремъка и го възприемаха като Властелин. Беше висок почти колкото Торн и макар че ушите и муцуната му бяха побелели, тялото му беше силно и здраво като младо ябълково дърво през есента.

— Кремък.

Старият мечок посегна и мечето изтича при него.

— Хора поробиха и изтезаваха майка ѝ — обясни Торн. — Ако трябва да бъда справедлив, след това я спасиха други хора и я доведоха при Боровинка в моя лагер.

— Човеци — каза Кремък и Торн усети яростта на старата мечка.

— Изгорих Албинкърк — каза той и осъзна колко безсмислено е това самохвалство. Кремък вече знаеше.

— Със звезди от небето — кимна той. Дълбокият му глас стържеше като пила върху дънер.

— Дойдох да помоля…

Лице в лице с Кремък изведнъж му стана трудно да обясни. Мечките бяха известни с абсолютното си презрение към организацията, управлението и правилата. И към войната. Убиваха, когато ги предизвикат, но войната ги отвращаваше.

— Не моли — каза Кремък.

— Онова, което правя… — започна Торн.

— Няма нищо общо с мечките — рече Кремък и кимна. — Това е мечето на Слънчев лъч, от клана на Дългия бряг. Брат ѝ без съмнение ще отмъсти за нея — добави старата мечка с видима тъга. — Приятелите му също. — Кремък вдигна мъничето. — Те са млади, нищо не разбират. Аз съм стар. Разбирам какъв си, Торн. Познавам те.

Кремък се обърна и си тръгна, а на Торн изведнъж му се прииска да догони старият мечок и да седне в краката му. Да се учи, да го убеди… не в невинността, а в намеренията си. Друга част от него обаче жадуваше да го превърне в пепел.

Обратният път до лагера му се стори безкраен.

Лисен Карак — сестра Майрам

Сестра Майрам не можеше да намери любимата си ленена шапка, така че използва свободните мигове между изучаването на високия стил на Стария език и службата в три часа, за да посети пералнята. Спусна се бързо по стълбите на северната кула (за едра жена беше удивително пъргава), но един проблясък на интуицията ѝ я накара да спре пред вратата. Вътре работеха шест сестри по долни ризи, със зачервени от жегата лица, а дузина местни момичета им помагаха.

Лиз Уейнрайт също беше по долна риза. Четиридесетте ѝ години не бяха развалили фигурата ѝ. Майрам можеше да се усмихне, но не го направи. Зад Лиз стояха няколко по-млади момичета. Тя ги познаваше до едно, беше ги обучавала — дъщерите на Картър и на Ланторн. Ланторновите момичета се усмихваха престорено, което не се случваше често в пералнята.

След сто монахини и послушници оставаше куп пране, а след идването на четиристотин семейства и двеста професионални войници пералнята трябваше да работи денонощно. Просторите се сменяха на всеки час и дори по-висшите сестри като Майрам получаваха прането си леко влажно и лошо изгладено. Или им се губеха шапките.

Тя потърси сестра Мери, която беше наред да дежури в пералнята и чу мъжки глас, отлично школуван, който пееше. Заслуша се внимателно и си даде сметка, че това е галска любовна песен.

Не можеше да зърне певеца, но ясно виждаше как четирите момичета на Ланторн се кикотят, кипрят, гиздят и показват краката и раменете си. Майрам присви очи. Те си бяха такива, но изобщо не беше нужно някакъв си благородник със змийски език да ги насърчава по пътя им към Ада. Майрам тръгна с бърза крачка по влажния под и го намери облегнат на вратата на пералнята. Свиреше на лютня и не беше сам.

— Вашето име, месир? — попита тя. Беше го изненадала толкова сръчно, че той се обърка — да продължи ли да свири, или да избяга?

— Лилиар, ma soeur[40] — отвърна той със сладък глас.

— Рицар ли сте, месир? — попита тя, а мъжът се поклони. — Нито една от тези четири неомъжени девици не е от благородно потекло, месир. И докато на вас ви отърва да ги вкарате в леглото си, бременността и безбрачието им ще тежи на моя манастир, на сестрите ми и на вашата душа. — Тя се усмихна. — Надявам се, че се разбрахме.

Лилиард изглеждаше така, сякаш го беше погнал змей.

— Ma soeur!

— Приличате ми на оръженосец — каза Майрам на младежа до Лилиар. И той държеше лютня и макар че му липсваше хлъзгавият чар на господаря му, Мириам смяташе, че с времето и той ще дойде. Младежът беше мускулест, с просташка, вулгарна красота.

— Аз съм Джон от Рейгейт, сестро.

Беше достатъчно млад да сведе поглед като ученик, пипнат на местопрестъплението. Всъщност си беше точно така — тя не биваше да забравя, че макар че им плащаха да убиват, наемниците също бяха хора като всички останали. Третият нахалник беше най-красив от всичките, надарен както с чар, така и с добър външен вид. Беше се изчервил.

— Вие сте оръженосецът на капитана — каза тя, а момчето сви рамене.

— Не е честно. Славата ми ме изпреварва.

— Недейте да подражавате на господаря си. И тримата сте синове на благородници и би трябвало да се засрамите от себе си. А сега вървете.

Лилиар ѝ се стори смутен.

— Слушайте, сестро, ние просто жадуваме за женска компания. Не сме лоши хора.

Тя изсумтя.

— Искате да кажете, че ще платите за взетото, така ли? — Тя изгледа и трима им. — Че ще прелъстите невинните момичета, вместо направо да ги изнасилите? Трябва ли да съм впечатлена?

Оръженосецът на капитана изсумтя и потупа превръзката около кръста си.

— Вие изобщо не разбирате кои сме или какви сме. И срещу какво се изправяме всеки ден.

Майрам го погледна в очите и пристъпи съвсем близо до него, сякаш ѝ беше любовник. Носовете им почти се докосваха. Очите му бяха сини, а навремето тя беше жена, която се забавляваше с красиви мъже. Нейните бяха дълбоко, мъдро зелени.

— Зная, млади оръженосецо — каза тя. — Отлично зная срещу какво се изправяте всеки ден. — Тя не мигаше, а Майкъл не можеше да откъсне поглед от нея. — Остави перченето за курвите, момченце. А сега иди и кажи „Отче наш“ двадесет пъти. Кажи я искрено и си помисли какво означава да бъдеш рицар.

На Майкъл му се щеше да не ѝ беше отстъпил, но щом монахинята извърна поглед от него, той залитна. Майрам се усмихна и на тримата, а те се изнизаха през вратата. След миг монахинята се върна при прането, където се Ланторновите момичета ужасено се мъчеха да прикрият голите си крака. Появи се и сестра Мери с огромен кош в ръце.

— Майрам! — извика тя. — Станало ли е нещо?

— Обичайното — отвърна Майрам и започна да търси изгубената си шапка.

На север от Лисен Карак — Торн

Торн се почувства уязвен от презрението на старата мечка. По обратния път си даде сметка, че хората от Скалата са му нанесли две поражения. Трябваше да приеме горчивата истина — за ърките, за блатниците и дори за демоните тези две убождания с огнена топлийка си бяха загуба.

Не вярваше, че някой от съюзниците му наистина ще го предизвика и посягаше все по-далеч на изток, докато накрая усети скверното присъствие на нашествениците. Не бяха като селяните, като монахините или като овчарите в крепостта. Те воняха на насилие. Открай време мразеше себеподобните им, дори когато се разхождаше сред тях като човек.

Наравно с тях, заобиколена от студените камъни, издигнати от хората, зад древни заклинания, които не биха издържали само на най-мощните му магии, усещаше игуменката — същинско слънце от сила — и монахините ѝ, които блещукаха край нея като звездно небе.

Той се отдръпна, а търсещите пипалца на силата му съзряха и още едно, по-тъмно слънце — фарът, който бяха видели демоните му. Фарът, съзрян от Туркан, най-умният сред тях, който го беше избегнал. Човекът с щита, който устоя на силата му на бойното поле, пък макар и за малко.

Мечките не му бяха отказали направо, но и не му помагаха с нищо, освен с няколко разгневени воина, които търсеха отмъщение. Той пое голяма глътка чист въздух, обърна се обратно на север, към планините и ускори крачка, докато накрая се затича. Сега огромното му тяло се движеше по-бързо и от най-бързия кон. Можеше да стигне до целта си и с фантазъм, но внезапно реши да не използва твърде много сила. Тя винаги привлича друга сила, а тук в Дивото това често означава скоропостижен край — като нищо можеше да се отзове нещо по-голямо от теб… и да те изяде.

Докато тичаше през гората, Торн се замисли дали да не изяде Туркан.

Лисен Карак — Кейтлин Ланторн

След мъмренето на сестра Майрам четирите момичета на Ланторн бързо се окопитиха и по обед вече чистеха ябълки зад кухнята. Наоколо нямаше нито сестри, нито послушници.

Най-голямата се казваше Елиса. Беше тъмнокоса, висока колкото мъж, слаба, с дълги крака, без никакви извивки и с нос като на ястреб. Въпреки това мъжете я намираха за неустоима, най-вече защото се усмихваше често и рядко използваше най-популярното оръжие в семейството си — острия език.

Втора по ред беше Мери, пълна противоположност на по-голямата си сестра — ниска, но не и набита, с пищна фигура, златиста коса, тънък кръст и чипо носле. Имаше се за голяма красавица и постоянно се чудеше защо момчета предпочитат Елиса пред нея.

Третата, Фран, имаше кестенява коса, чувствени устни и заоблен ханш. Беше наследила красотата на майка си и интелекта и честността на баща си и рядко се интересуваше от това забелязват ли я мъжете, или не.

Кейтлин беше най-малката — само на петнадесет. Не беше нито висока като Елиса, нито закръглена като Мери, нито остроумна и заядлива като Фран. Имаше светлокестенява коса и сърцевидно лице и беше най-тиха и порядъчна сред дъщерите на Ланторн.

— Кучка — заяви Фран и метна встрани една ябълкова сърцевина. — Въобразява си, че цял живот ще си останем послушни момиченца със свински фъшкии по петите.

Елиса внимателно се огледа.

— Трябва да си изиграем картите правилно — замислено каза тя и изяде парче ябълка, като сръчно измъкна нож изпод сукмана си, отряза едно резенче, избърса ножа в престилката си и го прибра толкова бързо, че повечето хора изобщо не биха успели да проследят движенията ѝ. После изгледа Фран иззад дългия си нос.

— Обявявам сбирката на клуба „Омъжи се за благородник“ за открита.

— Детински глупости — присмя ѝ се Мери, която беше на осемнадесет. — Никой тук няма да се омъжи за нас. — Тя огледа сестрите си. — Освен за Кейтлин, може би — призна тя.

Фран яростно метна една сърцевина в кочината зад тях.

— Ако някои хора спрат да се въргалят с всеки срещнат селяк във всяка копа сено…

Елиса се усмихваше все така широко.

— Значи ти ще легнеш девствена в брачното легло, тъй ли, Фран? — изсумтя тя.

Следващата сърцевина я удари по носа и тя изсъска.

Мери сви рамене.

— Все едно е дали ги вкарвам в леглото си, или не — каза тя. — Те винаги разправят, че съм спала с тях и хората им вярват.

Другите кимнаха, а Елиса сви рамене.

— Слушайте, войниците не си приказват със селяните. Нищичко не знаят за живота ни. — Тя повдигна рамене. — Освен това дори стрелците имат повече пари от всяко фермерче наоколо. Войниците обаче…

— Не всички са благородници — каза Мери. — Онзи Том Лошия не бих го докоснала дори с доспехите.

Фран сви рамене.

— На мен пък ми харесва.

— Значи си по-глупава, отколкото си мислех. Нали уж си най-умната и най-схватливата? Тръпки ме побиват от него.

Мери потрепери, а Елиса вдигна ръка, за да ги накара да млъкнат.

— Може и да е тъй, може и да не е. Казвам само, че ние с вас — бавно изрече тя и се огледа, — притежаваме нещо ценно.

Усмивка озари лицето ѝ и я превърна от млада брантия с квадратна челюст в извънредно привлекателна жена. Мери се извърна и видя, че причината за това е оръженосец на средна възраст, който минаваше край кухнята с кофа пепел в ръце. Отиваше да лъска нечия броня.

Усмивката на Елиса угасна.

— Тук има шейсет войници — рече тя. — Ще рече, шейсет възможности някой от тях да се ожени за една от нас.

Мери изсумтя, но Фран се приведе напред, а ябълката остана забравена в ръката ѝ.

— Може да имаш право — каза тя.

Елиса и Фран рядко се разбираха, но Елиса срещна погледа ѝ и двете се усмихнаха.

— Така че няма да го правим — каза Елиса. — Просто няма. Само това се иска от нас, момичета. Не го правете. Да видим какво се предлага на пазара.

Мери не беше толкова сигурна.

— И какво? Да не спим с тях ли? Какво друго да правим? Мислиш да се научиш да стреляш с лък ли? Или да се хванеш за иглата като Маг?

Елиса тръсна глава.

— Лиз ще продължи да си ляга с всеки, който си заслужава — каза Мери.

— Лиз може да прави каквото си ще, тя е стара, ние не сме. — Фран се огледа. — Капитанът не изглежда никак зле.

Елиса изсумтя.

— Той оправя една от монахините.

— Не е вярно! — каза Кейтлин. Досега си беше мълчала, но някои неща не можеше да премълчи.

— Ти пък кога стана такъв специалист? — попита Мери.

— Чистя стаята му — отвърна Кейтлин и се изчерви. — Понякога.

Елиса я погледна.

— Тихите води са най-дълбоки, а, млада девойко?

— Не! — каза Кейтлин, готова за подигравките им.

— Значи влизаш в стаята му? — каза Елиса.

— Почти всеки ден. — Кейтлин се огледа. — Какво?

Елиса сви рамене.

— Някоя от нас може да се намъкне в леглото му.

Кейтлин покри уста с ръката си, а Мери се изплю. Фран, от друга страна, сякаш обмисляше идеята.

— Това е отчаян ход — заяви тя. — Освен това той ме плаши.

— Тръпки ме побиват от него — каза Мери.

— Оръженосецът му е красив като картинка — каза Елиса.

Кейтлин се изчерви. За щастие, останалите не гледаха към нея.

Северно от Лисен Карак — Торн

Торн искаше да научи повече. Щеше му се приятелят му на Скалата да не беше тъй сдържан. Докато тичаше през гората в гаснещата светлина, той повика няколко птици от небето. Пред него се извисяваха високи хребети. Спускането от северната страна никога не беше тъй стръмно, както пътят нагоре и той се изкачваше все по-високо и по-високо в планината. Дърветата се разредиха, а на открито той се движеше по-бързо.

Двойка гарвани се спуснаха към юмруците му като ястреби към рицар. Той им заговори, загнезди съобщения в мъдрите им глави и ги прати в крепостта. Никой не подозираше гарваните. Те се издигнаха над него и се зареяха на югоизток, а той се обърна, видя колко високо се е изкачил и огледа пущинака. В краката му — далеч, далеч в ниското — зърна боброви езерца, които искряха на последните слънчеви лъчи. Потокът, който ги свързваше, се виеше като сребърна нишка, тук-там видима сред преплетения вътък на дърветата.

Торн се обърна и се изкачи още по-високо. Пътеката сега беше по-стръмна и нямаше как да върви толкова бързо. Наложи му се да използва дългите си силни ръце, за да се придърпва от дърво до дърво, а до него потокът потече отвесно надолу, каскада след каскада. Най-после магьосникът преодоля една гладка скала и мощно се изтегли до върха, като пъхтеше от усилието и разпери широко ръце, за да изтегли цялата тежест на огромното си тяло. Тридесет метра над главата му шумеше водопад и се изливаше в дълбокото черно езеро в краката му. Пръските го измокриха, а той се наведе и жадно отпи от вълшебната вода.

На повърхността ѝ изникна глава, на по-малко от една ръка разстояние от него, и той се стресна.

„Кой пие от езерото ми?“

Не се чу нито звук, думите просто изникнаха в съзнанието му.

— Наричат ме Торн — каза той.

Безмълвното създание се надигна от езерото, а по тялото му се стичаше черна вода. Докато се носеше към брега, ставаше все по-голямо и по-голямо. Кожата му беше катраненочерна и блестеше като обсидиан. Наближаваше бързо и все пак изглеждаше съвършено застинало, сякаш единствено периферното зрение би могло да долови придвижването му. Когато се показа напълно, Торн установи, че е два пъти по-нисък от него. Това беше лъскав, черен каменен трол, без лице, очи или уста.

„Не те познавам.“

— Аз пък съм чувал за теб — отвърна магьосникът. — И се нуждая от съюзници. Казват, че себеподобните ти са страховити воини.

„Усещам силата ти. Не е никак малко.“

— Аз пък усещам бързината и силата ти. И те не са за подценяване — кимна Торн.

„Стига приказки. Какво ИСКАШ?“

Викът в мислите му почти свали Торн на колене.

— Искам една дузина от твоя народ да ми станат телохранители. Войници.

Гладкото чудовище отметна глава назад и се изсмя — в крайна сметка се оказа, че има уста, пълна с хищни зъби. Каменното му лице — ако беше от камък — се стичаше като вода.

„Ние не служим никому.“

Ако все още можеше, Торн щеше да се усмихне. Вместо това направи обвързваща магия, като в същия миг издигна щит около съзнанието си, за да го предпази от вика, който със сигурност щеше да последва.

Тролът застина. После изкрещя, зъбите му изтрещяха като камъни в прелял поток, а от гладките му ръце изникнаха длани с дълги нокти, които посегнаха към Торн. Магьосникът не помръдна, а мрежата на волята му, изтъкана от искрящи зелени нишки, се спусна върху страшилището и се затегна. Всичко приключи много бързо.

„Ще посека и теб, и себеподобните ти по начин, твърде ужасяващ, да се побере в ума ти.“

Торн се обърна.

— Нищо подобно — отвърна той. — А сега се подчини. Трябва да намерим и други като теб, а и ни чака дълга нощ.

Тролът се мяташе в оковите си като вълк в клетка. После закрещя и гласът му отекна из пущинака като камбана.

Торн поклати леко глава.

— Подчини се — повтори той и подсили оковите още малко. Зловещото създание му се опъна, наклони цялото си тяло към него и показа ужасяващите черни зъби в черната си паст. Или пък му пораснаха нови.

На Торн му се струваше, че се бори с дете — силно, но все пак дете. Волята му се стовари върху трола и неговата рухна. Такъв беше законът на Дивото. Не му беше трудно да намери останалите. Втория покори по-лесно, отколкото първия, но седмият го затрудни много повече от шестия. До залез-слънце го следваха цял отряд могъщи създания, а той се чувстваше като мъж, вдигнал нещо толкова тежко, че вече не може да помести ръце. Седна в едно тясно сухо дере и се заслуша във вятъра, а безизразните тролове наклякаха около него.

След известно време, когато слънцето се спусна зад края на света и той се почувства по-добре, Торн протегна пипалце от сила към тъмното слънце в далечната крепост. И рязко се отдръпна, защото…

Лисен Карак — Червения рицар

Капитанът се беше облегнал на камуфлажната стена, която покриваше външната порта. Дойде почти несъзнателно, защото изведнъж се почувства като хванат в капан в пределите на главната квартира.

Беше ѝ оставил бележка. Не беше на петнадесет, така че написа една, а не десет и я затъкна в чатала на старото ябълково дърво. После, след като се прокле, че я чака и се надява тя да изникне сякаш по волята на благосклонен магьосник, реши да се разходи до стената и да глътне малко въздух.

Звездите горяха в далечното небе, а в двора на Замъка на моста пламтяха огньове. Долният град в подножието на хребета беше празен, охраняван само от почетна стража и никой друг. Не се виждаше дори една светлинка.

Капитанът се загледа в мрака — Дивото беше тъмно като морето.

Нещо го търсеше. Първо някой сякаш подръпна косата му, но после го обзе гибелно предчувствие, а след това изведнъж се почувства по-уязвим от когато и да било и приклекна до парапета, борейки се с един особено неприятен детски спомен.

Когато чувството не го остави, той си пое дълбоко дъх и си наложи да се изправи. Обърна се и въпреки смазващия страх с усилие тръгна нагоре по стълбите, издълбани в стената на първата кула. Второто стъпало беше толкова стръмно, че се наложи да използва ръцете си на четвъртото и петото. До осмото вече пълзеше. Напрегна се, превърна волята си в меч и се пребори. В мига, в който влезе в каменната постройка, чувството го отпусна като хватката на нежелан ухажор.

Пияндето скочи на крака — в ръцете му имаше тесте рисувани карти.

— Капитане! — извика той, а дузина стрелци припряно се изправиха и му отдадоха чест.

Капитанът се огледа.

— Свободно — каза той. — Кой е на стената?

— Акробата — отвърна Пияндето. — Полузадник е отпред, а кулите с катапултите са под командата на сер Гийом Дългия меч и Сопола. Караулът се сменя на всеки час.

— Удвоете го — нареди капитанът. Прищя му се да се извини — „Съжалявам, момчета, но имах лошо предчувствие, така че ще ви отнема съня тази нощ“, но се беше научил да не се извинява за заповедите, които не им харесваха и най-важното — да не прекалява с обясненията. Освен това успешният набег му беше осигурил кредит в твърда валута — за всеки командир най-голямото постижение е последната му проява.

Пияндето направи физиономия, но послушно се захвана с вървите на везаната си кожена жилетка. Като много ветерани и той предпочиташе да облича богатството си — фино самохвалство, което демонстрираше както колко струва собственикът, така и готовността му да го предложи на онзи, който успее да го убие.

Мургавият мъж се огледа и като истински войници останалите комарджии избегнаха погледа му.

— Хети, Чудака, Торбалан, тръгвайте с мен. Хети, ако не искаш да дежуриш, не се изнизвай толкова очевидно към кенефа. — Пияндето изгледа най-младия мъж в стаята и се обърна към капитана. — Това достатъчно ли е, милорд?

Капитанът не го познаваше много добре, Пияндето беше от хората на Йеханес, но това, че най-старшият му стрелец лично пое поста на стената, все пак го впечатли.

— Продължавайте — студено каза той и пресече стаята, оглеждайки купчините монети, зарове и карти по масите. Беше сигурен, че сер Хюго никога не би позволил това открито комарджийство, тъй че се почеса по брадата и привика Пияндето.

Стрелецът дойде като куче, което очаква ритник, а капитанът посочи парите на най-голямата маса, без да каже и дума.

Пияндето повдигна вежда и отвори уста.

— Не се хаби — каза капитанът, — а ми напомни какво е правилото на ротата относно комарджийството.

Пияндето изкриви лице.

— Пълната стойност на залога да не надвишава дневната надница на най-нисшестоящия — цитира той.

На масата искряха два розови дуката, дузина сребърни леопарди и купчина медни котки. Капитанът сложи ръка на купчината.

— Значи това е мое — заяви той. — Аз съм единственият в ротата, който печели толкова всеки ден.

Пияндето преглътна, но очите му се присвиха от гняв. Капитанът вдигна ръка, без да взима нищо, втренчи се в очите на стрелеца и се усмихна.

— Схващаш ли, Пиянде?

Стрелецът едва не въздъхна от облекчение.

— Да, капитане.

Младият човек кимна.

— Лека нощ, Пиянде — каза той и докосна рамото му, сякаш искаше да му каже „Това беше, стига да не решиш да ми се пуйчиш“. Беше се учил от специалисти и му се щеше да вярва, че се държи точно като капитан.

Излезе на стената и чувството пак се появи — не страх, а усещане, че го наблюдават. Че го преценяват. Този път беше готов за това, посегна към кръглата стая и…

… ето я Пруденция.

„Търси те — рече тя. — Името му е Торн и е Властелин от Дивото.“ Спомняш ли си какво трябва да правиш, за да не позволиш да те открият?

Той спря, за да ѝ целуне ръка.

„Откъде знаеш, че става дума за този Торн?“ — попита той.

„Има си свой стил, а и тази вечер прави много заклинания, за да събере съюзници. Ако обръщаше повече внимание на Имагинерното, вместо да си губиш времето с…“

Той се усмихна.

„Това не ме интересува. Прилича точно на истинска работа.“

Вратата беше открехната. Често я оставяше така, за да си осигури бърз достъп до силата, но тази вечер усещаше дирещото присъствие през пролуката — много по-силно, отколкото на стената.

Разбира се.

Той подмина Пруденция и затвори плътно вратата, а тежкото желязно резе падна с успокояващо прищракване.

На северозапад от Лисен Карак — Торн

… тъмното слънце угасна като факла, хвърлена в езеро.

В началото изгуби ориентация. Тъмното слънце помръкваше и засияваше, помръкваше и засияваше, но годините търпеливо изучаване на силата го бяха научили да не се вглежда твърде много в колебанията, предизвикани от разстоянието, от времето, от стари фантазми, блуждаещи наоколо като сенки на предишната си мощ или от животните, които използваха силата както прилепите използват звука. Съществуваха куп естествени фактори, които заглушаваха силата така, както други влияеха на звука.

Торн си каза, че би било ползотворно използването на силата и пренасянето на звука да се изучават заедно. Тази мисъл му достави удоволствие и той посвети част от съзнанието си на това да погледне на движението на звука като на алегория или дори проявление на силата. Междувременно седна, напълни дробовете си с нощен въздух и почти без усилие продължи да поддържа веригите на силата, които оковаваха троловете. Трета част от личността му търсеше тъмното слънце с нарастващо раздразнение, а четвърта обмисляше следващия му ход.

Конфликтът на Скалата го беше принудил да събира ресурси и съюзници, а това бе свързано с непредвидени рискове и предизвикателства. Ако продължеше в същия дух, щеше да настъпи момент, в който на равните нему да им се стори, че ги предизвиква. Могъщият дракон от Зелените хълмове вече го беше усетил и, образно казано, повдигаше люспеста вежда, озадачен от бързината, с която Торн събираше сила, васали, хора и ресурси. Старата мечка в планините също го недолюбваше, а троловете, които бяха по-скоро жестоки животни, отколкото съзнателни същества, рано или късно щяха да намразят веригите му и да намерят начин да ги отхвърлят. По същия начин един феодал щеше да се притесни или най-малкото да прояви интерес, когато съседът му привика васалите си и събере армия. Тази алегория хрумна на четвъртата част от него, защото тя някога беше човек — човек, способен да събира армии… преди да научи истината.

От друга страна, крепостта очевидно нямаше да рухне по негова команда. Външната стена на Албинкърк бе паднала толкова лесно, че той позволи на леката победа да го прелъсти. Пълната с ужасени човеци цитадела обаче все още не беше в ноктите му и лесните завоевания бяха дотук.

Каквото и да представляваше тъмното слънце, то бе могъщо и опасно, а мъжете-насилници, които го заобикаляха — смъртоносни врагове. Той нямаше да ги подцени отново, нито да приеме оскверняването на земите си, нападението на лагера си или предхождащия ги непрекъснат цикъл от предизвикателства и ответни предизвикателства, които го бяха склонили да направи услугата, довела до пряка конфронтация с крепостта.

Къде точно беше тъй нареченият му приятел на Скалата?

Стига толкова.

Торн бе направил избора си и това доведе до война. Сега трябваше да свика армията си, без да обиди равните нему, да заличи крепостта от лицето на земята — предупреждение, легенда, която да разказват всичките му врагове — и да върне Скалата на Дивото.

Докато обмисляше следващия си ход, онази част от него, която се наслаждаваше на нощния хлад, продължи да отбягва златната светлина, хвърляна от игуменката, сякаш самото признание на съществуването ѝ би било поражение.

На двадесет левги по̀ на юг стотина от спящите му васали се раздвижиха с тътен в студения мрак, двеста от човеците му се свиха до огнищата си и поставиха твърде много часови, а зад планината на север стотици воини на сосагите се събудиха, накладоха огън и се приготвиха да дойдат, за да му служат. На запад и на север най-различни създания се събудиха в леговищата, пещерите, дупките, скривалищата и домовете си — ърки, блатници и други, по-могъщи твари, цял клан от демони и група златни мечки. И тъй като силата винаги отвръща на своя зов, те идваха при него.

Троловете щяха да се справят с рицарите, от сосагите ставаха надеждни съгледвачи, а от ърките и блатниците — пешаци. До сутринта щеше да разполага с армия, която би се справила с всичко, което можеха да ѝ предложат хората. Тогава щеше да сключи ноктите си около крепостта. Разбира се, в това да повери боя с човеците на други човеци, а не на деца на Дивото, имаше известна ирония.

С това решение четирите части от личността му една по една се събраха обратно в тялото му, а то се протегна, въздъхна и заприлича почти на човешко.

Почти.

Лисен Карак — Кейтлин Ланторн

Кейтлин въздъхна, претърколи се и усети допира на човека до себе си. Въздъхна повторно и се зачуди защо сестра ѝ трябва да се шири така в леглото им… но внезапно осъзна къде се намира и издаде гърлен звук. Мъжът до нея се обърна, положи ръка на гърдата ѝ, а тя се усмихна и леко простена.

Той прокара език под брадичката ѝ, целуна я и лекичко облиза ъгълчето на устните ѝ, а тя се разсмя и го обгърна с ръце. Не беше уличница като сестрите си и никога преди не беше допускала мъж в леглото си, но нямаше да позволи да я ограничават алчните им планове или лошият им вкус. Беше влюбена.

Любовникът ѝ облиза крайчеца на ухото ѝ, а пръстът му проследи линията на зърното ѝ. Тя се разсмя, той също.

— Обичам те — каза в мрака Кейтлин Ланторн. Никога не беше изричала тези думи преди, дори когато той отне девствеността ѝ.

— И аз те обичам, Кейтлин — каза Майкъл и покри устата ѝ със своята.

Глава осма

Северно от Албинкърк — Питър

Първата мисъл на Питър готвача беше „Все още съм свободен човек“. Вече два дни вървеше по пътя на изток, без да среща друг човек. Вчера по обед подуши дим и видя на юг да се извисява крепост. Предположи, че това е град Албинкърк, макар че изобщо не познаваше западна Алба и се водеше само по дочутото от похитителите си. Двамата търговци явно се бяха движили на изток — той пак се оказа там, откъдето беше тръгнал… или се въртеше в кръг.

Албинкърк се издигаше на около пет левги от него и гледката го подтисна — в края на краищата, именно натам го бяха повели, за да го продадат. При тази мисъл той сви по първата свястна пътека, която водеше на север, към планините. Трябваше да прояви усилие, за да стъпи на нея и така взе първото си решение.

Нямаше да се върне обратно.

Успя да се отърве от ярема — оказа се по-лесно, отколкото очакваше и макар че това му отне време, в крайна сметка успя да го направи на трески с няколко едри камъка. Като всички роби (а и много свободни хора) и той беше чувал, че съществуват човеци, които живеят в мир с Дивото. Даже у дома имаше такива, които правеха и повече…

По-добре беше да не мисли за тях, те бяха продали душите си. Не искаше да се сеща за това и все пак тръгна на север с брадвата на рамо. Вървя, докато падна мрак, подминавайки десетки изоставени ферми. Отмъкна толкова храна, че нямаше как да носи повече. Намери читав лък, макар да нямаше нито колчан, нито стрели.

Чувстваше се странно, когато влизаше в изоставените къщи по пътя. Някои от собствениците им бяха прибрали внимателно всичката си покъщнина — раклите бяха пълни със завивки, а по полиците блестяха гледжосани зелени паници от източните планини, морейски чинии и калаени съдове. Не си направи труда да ги краде, с изключение на една хубава рогова чаша, която намери на полицата над една камина. В други къщи из кухнята все още се валяше храна — месото гниеше, хлябът съхнеше. Първия път, когато попадна на неприбрана маса, той яде, а после не спря да се оригва, докато накрая повърна.

Когато стигна до дванадесетата по ред хижа, вече не внимаваше толкова. В плевнята откри бременна свиня, изоставена от стопанина си, който беше или твърде милозлив, или твърде практичен, за да я подкара към Албинкърк в това състояние. Питър се запита дали е достатъчно коравосърдечен, за да я заколи, когато вратата изскърца и в хамбара влезе създание от Дивото. Беше голо и яркочервено, а по скалпа му се извиваха пламъци, вместо коса. В ръцете си държеше лък, стрелата бе насочена право към гърдите му, а железният ѝ връх блещукаше зловещо.

Питър кимна. Гърлото му се стегна, но той подтисна гаденето, пренебрегна потенето на ръцете си и успя да каже:

— Здравей.

Червеното създание изкриви устни, сякаш беше надушило нещо отвратително и Питър изведнъж разбра — то всъщност беше човек, покрит с алена боя, а косата му бе намазана с някаква червена кал. Извърна се леко, за да застане с лице към непознатия и вдигна празните си ръце.

— Няма да бъда роб — каза той.

Червеният човек повдигна брадичка и буквално го изгледа край носа си, а Питър потрепери. Лъкът беше напълно обтегнат, а стрелата не потрепваше.

— Ти натак она! — каза червеният със заповеден тон. Гласът му беше човешки.

— Не разбирам — изрече Питър. Гласът му трепереше. Това явно беше някакъв вожд, което означаваше, че наоколо има и други хора. Каквито и да бяха, не отговаряха на очакванията на Питър и това го обнадежди и отчая едновременно.

— Ти натак она! — повтори мъжът с нарастваща настойчивост. — ТИ НАТАК ОНА!

Питър вдигна ръце във въздуха.

— Предавам се! — извика той, а онзи пусна стрелата, която прелетя на една педя от гърдите му. Стомахът му се обърна, краката му се подкосиха, той клекна и обви ръце около тялото си, проклинайки слабостта си.

„Ето че отново съм роб.“

Зад него се разнесе вой — червеният мъж бе прострелял свинята в главата. Тя потръпна няколко пъти и умря.

Изведнъж плевнята се изпълни с намазани с боя мъже — червени, червено-черни, черни с бели отпечатъци от ръце, черни с нарисуван череп на лицето. Бяха ужасяващи и се движеха с изящна, могъща грация, по-страшна от всичко, което си бе представял за създанията от Дивото. Пред очите му заколиха свинята и неродените ѝ прасенца, а него изведоха от плевнята — грубо, но без злоба. Червеният мъж запали факла с едно съвсем обикновено на вид огниво и опожари сградата, която лумна като маса на алхимик, въпреки че от седмици не спираше да вали.

Надойдоха още воини, близо петдесет за един час и до един минаха през къщата, а когато покривът на плевнята се срути сред адските пламъци, събраха полуизгорелите дъски на множество по-малки клади около хижата, набучиха неродените прасенца на пръчки от зелена елша и на няколко метални шиша, намерени в къщата, и ги изпекоха. Останалите откриха мазето и започнаха да пекат царевица и ябълки — купища ябълки.

Постепенно в падащия мрак се събраха стотина изрисувани мъже и жени, повечето с лъкове и стрели на рамо. Някои носеха дълги ножове или мечове, един — цели два. Косите на повечето бяха дълги, пищни и боядисани в ярки цветове, но повечето си бяха оставили само един кичур на темето и втори на слабините. Видяха му се особени и когато умът му постепенно се научи да ги приема, той осъзна, че по телата им няма и грам мазнина. Никаква. Бяха кльощави като роби.

Никой не му обръщаше внимание — не представляваше заплаха за тях, но не им беше и от полза. Имаше десетина възможности за бягство и стигна чак до далечния край на просеката, където фермерът бе отсякъл дървета, по-стари от дядо му, за да отвори място за посевите си. Там спря, настани се на един нисък ябълков клон и започна да ги наблюдава.

Преди руменото слънце да изчезне от небето, Питър свали панталона си — евтин, мръсен и изпокъсан — и се върна при тях само по риза, за да прилича на онези от тях, които носеха ризи от лен или еленова кожа. Надяваше се, че ще разберат намека му. Все още носеше чантата и брадвата си на рамо, лъка също. Отиде при тях и застана до огъня, наслаждавайки се на топлината му, а щом подуши аромата на печено свинско, червата му бясно закъркориха.

Един от изрисуваните хора бе подпалил хижата и останалите се смееха. Друг се изгори, докато се опитваше да отмъкне някой къс от трупа на свинята и воините наоколо му се кикотеха като демони.

Ако някой им даде сигнал, Питър не го чу, но изведнъж те се нахвърлиха едновременно на прасенцата, сякаш бе ударил гонгът за вечеря. Сякаш наблюдаваше хранещи се животни — не се чуваше друго освен хрускане и късане на плът от кокал, изпъстрено с плюене на хрущяли и непрестанен смях, без който сцената би била кошмарна. Той обаче беше топъл, човешки и Питър осъзна, че се присламчва все по-близо и по-близо до огньовете, привлечен колкото от него, толкова и от миризмата на храна.

Червеният мъж беше съвсем наблизо. Ненадейно очите им се срещнаха, той му се усмихна свирепо и размаха едно ребърце насреща му.

— Додек? — попита той. — Гаерлеон?

Воините наоколо му се обърнаха и погледнаха към Питър. Един от мъжете — по-висок от останалите, с мазна черна коса, намазан с мазночерна боя и една-единствена червена черта през лицето — се извърна и му се ухили.

— Искаш ли да ядеш? — попита той. — Скадай те пита.

Питър направи още една крачка напред, давайки си сметка колко различен изглежда с голите си крака, врат и лице. Червеният мъж — Скадай — му махна.

— Яж! — каза той.

Друг воин се разсмя, каза нещо на непознатия си език и Скадай също се разсмя.

— Прасето твое ли беше? — попита черният воин.

Питър поклати глава.

— Не — каза той. — Просто минавах оттук.

Черният воин изглежда преведе думите му на приятелите си и му подаде парче месо. Питър го изяде твърде бързо, кожата изгори пръстите му, а месото и мазнината — езика му. Черният воин му подаде кратуна, пълна с вино, той отпи, задави се и му я върна. Изгарянията по ръцете изведнъж започнаха да го болят. Всички го наблюдаваха.

— Бях роб — внезапно каза той, сякаш можеха да го разберат. — Вече никога няма да бъда роб. По-скоро бих умрял. И ваш роб няма да бъда. — Той си пое дълбоко дъх. — Но иначе бих искал да се присъединя към вас.

Черният воин кимна.

— И аз бях роб — каза той и хитро се усмихна. — Е, нещо такова.

На сутринта всички станаха в ранни зори и тръгнаха по тясната пътека, по която се беше изкачил Питър предния ден. Напредваха съвсем тихо, като комуникираха единствено с подсвирвания и птичи гласове. Той се присламчи към черния воин, които се наричаше Ота Куон и следваше Скадай, който според Питър беше предводителят им. Не, че командваше когото и да било.

Никой не говореше с него, но те тъй или иначе почти не приказваха, така че той си постави за цел да се движи като тях. И без друго стъпваше безшумно, така че никой не му направи забележка. Последва Ота Куон през едно блато, пълно с елши, после по склон, осеян с брези, а след това — по една еленска пътека, виеща се сред обрасли с букове хълмове. От едната страна на склона се простираше езеро, а от другата — великата река.

Пресякоха пущинака, като понякога следваха пътеки, а друг път — естествените очертания на терена. Постепенно Питър започна да разбира накъде отиваха — движеха се на запад почти по права линия и избягваха реката. Не можа да прецени броя им дори когато спряха да лагеруват, защото нея нощ те просто легнаха и се свиха на огромно кълбо, с преплетени ръце и крака. Никой нямаше завивка, малко от тях носеха ризи, а нощите бяха студени. Питър осъзна, че ненавижда допира им, било отпред, било откъм гърба, но бързо заспа, забравяйки отвращението си.

На сутринта — сумрачна, сива и дъждовна — предложи на Ота Куон къс изсъхнал хляб, а той го прие с благодарност, хапна малко и го подаде нататък. Останалите лакомо наблюдаваха, но никой не се ядоса, когато коматът свърши, без да стигне за всички. Питър не хапна и залък. Очакваше да му го върнат, но сви рамене с примирение.

Втората нощ, която прекара сред изрисуваните хора, не можа да мигне и за миг. Ръмеше и допирът на мокра плът, боя и мръсотия го накара да стане и да затрепери сам-самичък. Накрая обаче се намъкна обратно в купчината тела — отвратен, но почти замръзнал.

Следващият ден беше същинска агония. Целият отряд се движеше по-бързо, на бегом по покрита с трева ливада, пресечена от множество канали, широки колкото изпънат мъжки крак. Изрисуваните хора ги прескачаха с лекота, но Питър падна няколко пъти. Винаги му отвръщаха с протегната ръка и гръмогласен смях.

Спътниците му носеха меки обувки от тънка кожа, често боядисани в същия цвят като телата им, тъй че в началото не ги беше забелязал. Неговите — евтини, като за роб — се разпадаха, а ливадата бе осеяна с остри пръчки, които постоянно нараняваха стъпалата му. Всеки път му помагаха, всеки път — с присмех. Беше изтощен, куцаше лошо и изобщо не знаеше къде се намира, така че когато Ота Куон спря, Питър почти се блъсна в него.

На два метра пред тях стоеше същество, изскочило сякаш от нечий кошмар — красиво чудовище с размерите и тежестта на кон.

На главата му имаше гребен като ангелски шлем, а на лицето му — хищен клюн и безизразни сиви очи с цвета на току-що изковано желязо. Имаше и крила, малки, но болезнено красиви.

Питър не можа дори да го погледне — за трети път през изминалите дни го връхлетя ужас, който му пречеше да мисли.

Ота Куон успокоително сложи ръка на рамото му, а Скадай вдигна ръка.

— Ламбо! — извика той, а величественото създание изръмжа и вдигна ноктестата си лапа. Питър забеляза, че лявата е обвита в платно, като ранена човешка ръка. Чудовището отново изръмжа (ако това беше говор, значи гласът му бе твърде дълбок, за да го разбере Питър), а после изчезна в храсталака. Скадай се обърна и вдигна лъка си.

— Гоц она! — извика той. Отвсякъде му отвърнаха с рев и Питър залитна, осъзнал, че около него има десетки, ако не и стотици изрисувани воини. После сграбчи ръката на Ота Куон.

— Какво… какво беше това? — попита той, а боядисаният в черно мъж хитро му се усмихна.

— Адверсарий. Пазител на Дивото. — Той се вгледа в Питър. — Демон, дребни човече. Още ли искаш да станеш един от нас?

Питър с мъка си пое дъх. Гърлото му отново се беше стегнало.

Ота Куон сложи ръка на рамото му.

— Ще прекараме нощта в истински лагер. Може пък да поговорим, сигурно имаш въпроси. Аз не знам много, — сви рамене той, — но обичам живота със сосагите и съм един от тях. Никога не бих се върнал обратно, дори да бях граф. — Той сви рамене. — Този живот не е за всеки. Сосагите са свободни хора. Ако не искаш да живееш с тях, просто си върви. Дивото може да те убие, но сосагите няма да го направят.

— Свободни хора ли? — попита Питър. Това го беше чувал и преди.

— Имаш много да учиш — отвърна Ота Куон и го плесна по рамото. — Тръгвай сега, после ще говорим.

Дормлинг — Хектор Лохлан

Хектор Лохлан влезе в двора на големия хан в Дормлинг като принц, който се връща у дома си. Хората наизлязоха, за да го гледат и дори го аплодираха. Ханджията излезе лично, за да му стисне ръката.

— Колко глави караш? — попита той.

Лохлан се ухили.

— Две хиляди шестстотин и единадесет — отговори той. — Имай предвид, ханджийо, че това включва и козите, а тях аз не ги обичам.

Ханджията на Дормлинг, чиято титла бе толкова благородна и му осигуряваше толкова власт, колкото тези на лордовете от Юга, въпреки че принадлежеше на дебел, плешив мъж с престилка, потупа Лохлан по гърба.

— Вече десет дни те чакаме. Братовчед ти дойде, за да се присъедини към теб. Казва, че на юг нищо не е както трябва. — След миг той добави: — Бояхме се да не си разорен. Или пък мъртъв.

Лохлан прие чашата вино, подадена му лично от дъщерята на ханджията и вдигна тост.

— За твое здраве, девойче.

Тя се изчерви, а Хектор отново се обърна към баща ѝ.

— Хълмовете са безлюдни — рече той. — Сега разбирам защо. Колко далеч на юг са неприятностите? Да не е нещо с краля?

Ханджията поклати глава.

— Братовчед ти каза, че Албинкърк гори — рече той. — Но ела, седни. И доведи хората си. Загражденията са готови и ще стигнат дори за твоите две хиляди шестстотин и единадесет говеда. Умирам да купя няколко — ако тая вечер ще искаш пържола, Хектор Лохлан, първо ще трябва да ми продадеш кравата, толкова съм закъсал.

Понесли подноси със силно пиво и планини от пресен хляб и миризливо сирене, хората на ханджията нападнаха джелепите като армия. Когато и най-младият сред тях получи заслужената си дажба за добре дошъл, водачът им вече се беше измил от насъбраната кал. Почиваше си в зала, достатъчно пищна, за да се сравни с дома на някои лорд, разглеждаше един нов гоблен, внесен от Изтока и се усмихваше на задника на една от местните хубавици, която се оказа зряла жена със собствено мнение, както бе научил току-що. Лохлан потърка ръката си на мястото, където го беше ощипала (силно като сухоземен рак) и се разсмя.

— Конър се опита да ме накара да платя такса — продължи той, а ханджията и останалата част от публиката поклатиха глави. — Тъй че сами си отворихме пътя — сви рамене джелепинът. — Доста народ избихме. Съмнявам се да са останали достатъчно, че да удържат земята, ако някой реши да я превземе сега.

Джелепите никога не се опитваха да превземат чужди земи. Те караха добитък.

Братовчед му Ранълд си проправи път през тълпата.

— Я колко си пораснал! — извика Хектор и мощно го прегърна. После се отпусна обратно в стола си и отпи голяма глътка пиво. — Албинкърк гори, така ли? Лоша новина. Ами панаирът?

Ранълд поклати глава.

— Бързах много и не съм спирал. Като стигнах до Петия мост, вече бях от източната страна, тъй че останах там и продължих през провинцията. — Той сви рамене. — Нищо не видях.

Ханджията сви рамене.

— Ако знаех, че ще пристигнеш днес, щях да задържа проклетите търговци — каза той. — Твърдяха, че били част от търговски керван, който идвал от Тива. Загубили и стоката, и робите си.

Хектор кимна.

— Възможно е.

Това беше сезонът на големите кервани.

— Морейци бяха. Двама. Казаха, че ги нападнали от засада и унищожили целия керван. — Ханджията повдигна рамене. — Синовете ми казаха, че преди десет дни видели голям керван от Тива на южния път, тъй че оттук не са минавали. — Той пак сви рамене. — Нямам вяра на морейците, но онези нямаха причина да лъжат.

— Какво точно ги е нападнало? — попита Хектор.

— По този въпрос така и не се разбраха — отвърна домакинът.

— Рекоха, че било Дивото — обади се един смел млад чифликчия, който често посещаваше хана и ухажваше една от дъщерите на ханджията. — Поне по-младият тъй рече.

Ханджията пак сви рамене.

— Вярно е. Някои казаха, че е било Дивото.

Хектор бавно кимна.

— По пътя насам не видях и едно животно, по-едро от куче, в това съм сигурен — рече той и поклати глава с уморено отвращение. — Дивото да нападне Албинкърк?! А кралят къде е? Моят добитък изхранва и неговите хора.

Ханджията въздъхна.

— Честно казано, не знам — каза той. — Пратих двама от синовете ми и още десетина мъже да проучат, конете им са бързи. Ще видим какво ще ни кажат. Хората разправят, че зърнали отвъдстенци из гората. Сосаги. Ако беше вярно, сосагите щяха да ги видят първи и да ги изядат с парцалите, мен ако питаш, но аз съм си подозрително копеле.

Хектор си пое дълбоко дъх.

— Значи ще има война.

Ханджията извърна поглед.

— Да се надяваме, че няма да има.

Хектор отпи още една глътка бира.

— Хвани надеждата с едната ръка, фъшкията — с другата и виж кое от двете вони по-силно. Кога очакваш новини от твоите пратеници?

— Утре.

— Стига отвъдстенците да не са ги изяли. — Хектор срита меча пред себе си, за да освободи място за краката си и се облегна назад, подпирайки стола си на стената. — Кълна се в петте рани на Христа, ханджийо, това приключение няма да го забравя! Да прекарам животните през армия от Дивото — туй дори тейко ми не го е правил.

— Ако няма да има панаир, само ще прахосаш куража и стрелите си — отбеляза ханджията. — От Лисен Карак може да не е останал камък върху камък, докато стигнеш до там.

Хектор изправи стола си.

— Истината казваш — рече той. — Няма какво да го мисля, преди да науча повече. — Той огледа хората в залата. — Водя арфист и дузина други музиканти и освен ако Дормлинг е останал без пари, смятам да заложа златен дукат срещу медна котка, че тази вечер ще се насладим на танци и толкова хубава музика, че феите ще ни завидят. Така че стига сме приказвали за война. Дайте да пием и да се забавляваме!

Една висока сервитьорка, застанала до далечния вход на залата, потропа с крак и кимна одобрително, а най-младата дъщеря на ханджията плесна с ръце.

— Ето затова си принц на джелепите — одобрително заяви тя. — Да пием за Хектор, принцът на Зелените хълмове!

Хектор Лохлан се намръщи.

— Зелените хълмове нямат друг господар освен дракона от Ерк — рече той. — Той не понася съперници и чува всичко, което говорят хората, тъй че хайде по-добре не ме изкарвайте господар на никакви хълмове, а, ханджийо?

Ханджията отпи голяма глътка пиво, обгърна раменете на дъщеря си с ръка и рече:

— Миличка, нали знаеш, че никога не бива да говориш така. Драконът не е приятел на хората, но не ни е и враг, поне докато не му се пречкаме и държим кошарите там, където ни заповяда. Мм?

Момичето избухна в сълзи и избяга под втренчените погледи на останалите. После мигът отмина и жената до вратата плесна с ръце:

— Майната му на дракона! — смело каза тя. — Викнете арфиста!

Дворецът „Харндън“ — Дезидерата

Облечена само в дълга риза от полупрозрачен лен и копринени чорапи с червени кожени жартиери, Дезидерата се излегна на кушетката в личните си покои. При вида на господарката си дойката неодобрително изцъка с език и се захвана с херкулесовата задача да събере обувките ѝ.

Дезидерата беше взела свитък, дневник и оловен молив със сребърна обвивка и яростно пишеше.

— Защо не правят всички колела за каруци с еднакви размери? — попита тя, а Дайота изкриви лице.

— Защото майсторите на колела не споделят размерите им едни с други, господарке.

Дезидерата приседна.

— Наистина ли?

Дайота отново изцъка, потърси втория копринен чехъл и го откри под кушетката.

— Всеки майстор използва свой собствен набор от размери. Обикновено го е наследил от баща си или дядо си. Някои правят самите каруци с ширината на най-тесния мост. Аз израснах в планините, а там най-тесен беше Мостът на орхидеите. Никой каруцар не би изработил каруца, по-широка от него и никой майстор на колела…

Дезидерата изсумтя нетърпеливо.

— Разбирам. Военните каруци обаче… — Тя поклати глава. — Такова нещо просто няма. Имаме васали, които ни предоставят каруци. Ние им даваме хижи и ферми, а в замяна получаваме каруца с каруцар. Можеш ли да си представиш нещо по-тромаво? Да не говорим, че когато каруцата се счупи, кралят трябва да се оправя. — Тя задъвка сребърния молив. — Той има нужда от професионален обоз. Каруци, готови за война и каруцари, на които се плаща.

След тези думи Дезидерата продължи настървено да пише.

— Предполагам, че би било твърде скъпо, милейди — каза Дайота, а кралицата поклати глава.

— Знаеш ли колко струва поправката на една каруца? Не е нужно войната да струва толкова скъпо.

— Караш ме да се смея, момиче — каза старицата. Бе открила и двата пантофа от червена телешка кожа, което си беше истинско чудо само по себе си и сега редеше цялата колекция на стойки, за да не се набръчкат.

Дезидерата дари дойката си с усмивката, за която се бореха оръженосците в двора.

— Разсмивам ли те, сладка моя?

— Ти си кралицата на красотата, главата ти е пълна с романтика и звезден прах, а сега организираш обоза му.

Дайота поклати глава.

— И рицарят, и конят му са безполезни, ако няма фураж — заяви Дезидерата. — Ако искаме да се покрият със слава, трябва да ги храним. — Тя се засмя. — Ако си мислиш, че съм празноглава, дойке, значи трябва да надникнеш в главата на някой младеж. Обзалагам се, че половината от простаците, които се мъчат да надникнат в деколтето ми и се боричкат да целунат ръката ми, ще тръгнат да вършат велики дела без торба за фураж за конете си, без намазнен парцал за мечовете си и без точило или огниво. — Тя решително отметна дългата си грива. — Цял живот наблюдавам рицарите. Половината са добри бойци, но по-малко от една десета са що-годе прилични войници.

Дайота направи гримаса.

— Мъже. Какво повече да говорим?

Дезидерата се разсмя и грабна друг свитък.

— Продължавам с плана за турнира. Тъй или инак всички рицари са с краля, така че ще изместя датата с един месец. Четвъртата неделя на Петдесетница е много подходящо. Посевите ще са хвърлени, ще остава само наторяването.

— Четвъртата неделя… Тогава е говедарският панаир в Лорика — каза Дайота.

Дезидерата въздъхна.

— Разбира се — навъси се тя. — По дяволите.

— Защо не проведете турнира в Лорика?

— Хммм. — Дезидерата се замисли. — Добре ще се отрази на града и на отношенията ни с тях, нали те ще оберат голяма печалба. Доколкото разбирам, съпругът ми е трябвало да им направи някои отстъпки.

— Защото твоят съвършен рицар е изгорил „Двата Лъва“ — гневно изрече Дайота. — Чуждоземен задник!

— Дойке! — Дезидерата метна една възглавница с извънредна точност и улучи тила на дойката си с мекия пискюл.

— Той е най-обикновен простак в доспехи.

— Казват, че бил най-добрият рицар на света — задъха се кралицата. — Не можеш да го съдиш по стандартите на…

— Йесу Христе! — възкликна Дайота. — Щом е най-добрият рицар на света, би трябвало да въплъщава тези стандарти.

Двете си размениха мрачни погледи, но Дайота беше наясно с дълга си и се усмихна.

— Сигурна съм, че е велик рицар, милейди.

Кралицата поклати глава.

— Съгласна съм, че му липсва нещо — призна тя, а Дайота изсумтя. — Благодаря ти, дойке, това е всичко. Въпреки грубиянското ти мрънкане имаш право — кралят, без съмнение, трябва да направи нещо хубаво за Лорика. Ако организираме турнира там и то в подходящия момент, ако армията мине през града, а старейшините са съгласни… Да, това ще свърши чудесна работа, а аз ще си получа турнира. — Тя удари сребърния звънец и в покоите ѝ влезе лейди Алмспенд, нейната секретарка — една от малкото жени в Алба, които бяха учили в университет.

— Бека, ако обичаш, напиши две писма.

Лейди Алмспенд направи реверанс, седна на писалището и извади мастило и сребърна писалка от чантата си.

— На вниманието на кмета и на шерифа на Лорика, кралицата на Алба ви поздравява…

Дезидерата диктуваше бързо и гладко, като спираше, докато секретарката ѝ попълваше титлите и подходящите любезности със същата лекота. Кралете и кралиците имаха навика да наемат за секретари известни учени, защото по-голямата част от благородниците не си правеха труда да се образоват достатъчно и наемаха други да пишат вместо тях. Ребека Алмспенд изучаваше произведенията на трубадурите, творили през последните двеста години, пишеше чудесна поезия и въпреки това успяваше да си върши работата съвестно.

— На вниманието на краля на Алба, от неговата предана възлюбена съпруга…

Лейди Алмспенд косо я изгледа.

— О, пиши това, което искам да кажа, а не това, което ти диктувам — нацупи се Дезидерата.

— Ако ми позволите да отбележа, Ваша светлост, желанието ви да играете своеволна красавица понякога засенчва видния ви интелект — отбеляза лейди Алмспенд, а Дезидерата леко прокара нокът по ръката на секретарката си.

— Постарай се писмото ми да звучи свенливо. Нека стане ясно, че съм проучила устройството на новите му военни каруци, така той сам ще се досети колко съм интелигентна — рече тя. — Ако му го заявя открито, само ще го разстроя. Мъжете са си такива, скъпа моя Бека. Никога няма да привлечеш любовник — дори очилат търговец, който те обожава, защото можеш да му водиш сметките — ако криеш лицето си със забрадка и искаш да докажеш на всеки ухажор, че си по-умната от двама ви.

Дезидерата беше пределно наясно, че нейната секретарка-интелектуалка е спечелила обожанието на един от най-мъжествените рицари на краля. Всички в двора се дивяха на това и дори кралицата беше любопитна как точно е станало.

Лейди Алмспенд седеше съвършено неподвижно и приятелката ѝ отлично разбираше, че току-що е преглътнала хаплива забележка.

Кралицата я целуна.

— Мир, Бека. Посвоему аз съм далеч по-образована от теб — тя се засмя. — Освен това съм кралица.

Тази проста истина разсмя дори сериозната лейди Алмспенд.

— Кралица сте.

По-късно, докато раздаваше правосъдие, Дезидерата повика двама от оръженосците на краля и ги прати да занесат писмата. Единият беше щастлив, че отива при армията, макар и само за ден-два. Другият яхна коня в по-мрачно настроение, за да отнесе вест на един оттеглил се от светския живот рицар.

Кралицата позволи и на двамата да целунат ръката ѝ.

Северно от Харндън — Хармодий

Хармодий караше втора безсънна нощ. Опита се да не мисли за лекотата, с която бе вършил подобни подвизи преди четиридесет години. Тази вечер, докато бавно яздеше уморения си кон, можеше само да се надява да се задържи на седлото и да се моли животното да не се спъне, да не загуби някоя подкова или просто да не умре под него.

Магьосникът беше изтощил всичките си запаси от сила, като издига защити, хвърля мълнии и тъка разубеждаващи фантазми с ентусиазма на много по-млад мъж. Грижливо събираните му запаси бяха напълно изчерпани. В интерес на истината, изживяването беше прекрасно.

Младите чародеи имат енергия, старите — опит, а някъде по пътя между младостта и старостта чака най-великият миг за всеки маг. Хармодий бе приел, че неговият е отминал преди двадесет години, но предната нощ хвърли завеса от огън, дълга близо километър, мятайки я пред галопиращия си кон като демоничен плуг.

— Ха! — изрече той на глас.

Час след като угаси огненото острие, срещна чужденец, възседнал изтощен кон. Мъжът го наблюдаваше предпазливо, а Хармодий дръпна юздите.

— Какво ново? — попита той.

— Албинкърк — изпъшка мъжът. Говореше с морейски акцент. — Само замъкът още се държи. Трябва да съобщя на краля. Дивото ни нападна!

Хармодий поглади брадата си.

— Слезте за миг от коня и ми позволете и аз да пратя съобщение на краля — помоли той, а после добави: — Аз съм личният му маг.

— Сер Алкеос Комнена — представи се смуглият мъж и прехвърли крак над задницата на коня. Хармодий му даде малко подсладено вино и със задоволство го наблюдава, докато той разтриваше коня си и преглеждаше краката му.

— Чист ли е пътят? — попита рицарят и за миг Хармодий си позволи да изпита огромно удовлетворение.

— Мисля, че няма да срещнете никого — каза той. — Алкеос, значи? Братовчедът на императора.

— Да, същият — отвърна мъжът.

— Колко странно, че ви срещам тук — каза Хармодий. — Чел съм някои от писмата ви.

— Изчервявам се, а вие не можете да го видите. Вие сигурно сте лорд Хармодий, чел съм всичко, което сте писали за птиците. — Той се разсмя малко истерично. — Вие сте единственият варва… единственият чужденец, чиито писания на високия стил се четат на глас в двора.

Хармодий беше запалил една самовилска светлинка и пишеше настървено.

— Тъй ли? — разсеяно попита той.

— Макар че не сте писали нищо ново вече от пет години, нали? Или десет? — По-младият рицар тръсна глава. — Съжалявам, милорд. Мислех, че сте мъртъв.

— Не сте били много далеч от истината. Ето, занесете това на краля. Аз пътувам на север. Кажете ми, видяхте ли херметисти да се бият срещу Албинкърк?

Сер Алкеос кимна.

— Към стените се спусна нещо грамадно. Призова самите звезди от небето и ги стовари върху замъка.

Двамата си стиснаха ръцете.

— Дано се срещнем отново при по-благоприятни обстоятелства — каза му сер Алкеос.

— И аз се надявам на същото, сер.

С тези думи се разделиха — единият потегли на север, а другият — на запад.

„Кой би могъл да призове звездите от небето и да ги запрати срещу крепостна стена?“ — запита се Хармодий, притеснен, че отговорът може да бъде само един.

Последните слънчеви лъчи му разкриха, че над Албинкърк се вие дим, а ако градът го нямаше, той оставаше без план за действие.

Първоначалният му ентусиазъм почти се беше изпарил. Според доказателствата и думите на сер Алкеос, от север се беше спуснала мародерстваща армия от Дивото и той се страхуваше до мозъка на изморените си, премръзнали кости, че от постигнатото от крал Хотор не е останало нищо. Най-лошото беше, че онзи, който бе омагьосал него, беше на свобода, при това с армия.

Въпреки това не обърна коня си обратно на юг. Щом стигна до пътя, който свиваше на запад към горите, Хармодий зърна пресни следи от каруца и ги последва. Взе това решение отчасти от прагматизъм — беше се преборил с три набега на Дивото, за да се доближи до Албинкърк и не беше подготвен за четвърти.

Два часа по-късно чу пръхтене в мрака, после цвилене. Кобилата му отговори и Хармодий се изправи в стремената, позволявайки ѝ да продължи колебливо напред — двата коня щяха бързо да се намерят.

Продължиха напред още няколко минути, а той се взираше в тъмнината, която ги притискаше като живо същество. Другият кон изпръхтя, а неговият изрева почти като муле.

— Спри! Ти, на пътя, спри и слез от коня или ще те набуча с толкова стрели, че ще заприличаш на бодливо свинче на панаир!

Гласът беше висок, писклив и съвсем младежки, което правеше собственика му опасен. Хармодий се свлече от коня, давайки си ясна сметка, че е малко вероятно да успее да се качи отново. Коленете и прасците му изгаряха от болка.

— Слязох — оповести той.

Насреща му зейна вратичката на маслен фенер, чиято светлина едва не го заслепи.

— И кой си ти? — попита досадният млад глас.

— Проклетият крал на Алба! — сопна се Хармодий. — Аз съм стар човек, а конят ми е капнал от умора. Много ми се ще да споделя огъня ви и ако бях шайка блатници, досега да съм ви натръшкал.

В мрака се разнесе кикот.

— Ето те и теб, Ейдриън. Свали това оръжие, Хенри. Щом е на кон, няма как да е от Дивото, нали? Това хрумна ли ти, момче? Как се казваш, старче?

Новият глас беше властен, но явно не принадлежеше на благородник. Мекият придворен акцент напълно липсваше.

— Хармодий да Силва, магът на краля. — Той тръгна към светлината на фенера и конят му, който беше не по-малко гладен и изморен от ездача си, го последва. — Не ви лъжа — добави той.

— На мен пък точно като лъжа ми звучи — каза новият глас. — Елате при огъня и изпийте чаша вино. Ейдриън, връщай се на пост, момче. Млади Хенри, ако още веднъж насочиш това оръжие срещу мен, ще ти счупя носа.

Човекът с доспехите носеше тежка брадва, но свали бронираната си ръкавица и стисна ръката на Хармодий.

— Викат ми Стария Боб — рече той. — Войник съм, служа на великите и на не чак толкова великите. — Той се засмя. — Вие наистина ли сте лорд да Силва?

— И още как — каза Хармодий. — А вие наистина ли имате добре охраняван лагер и вино? Ще получите един сребърен леопард, ако някое момче се погрижи за коня ми.

Войникът се разсмя.

— Дълга нощ, а?

— Три. Кълна се в кръвта и възкресението Христово — от три дни не съм преставал да се бия.

Влязоха в кръга, описан от блясъка на голям огън. Над пламъците се издигаше тежка рамка, от която на вериги висяха три масивни котела, а напреко на гредата ѝ бяха закачени два светилника. От залез-слънце насам не беше виждал по-ярка светлина. На сиянието на свещите успя да различи дузина мъже, приведени около нещо, както и високото колело на голяма каруца. Зад нея имаше още една.

— Това е керванът на търговеца Рандъм — каза войникът. — Общо петдесет фургона от всички гилдии в Харндън.

Хармодий кимна. Никога не беше чувал за търговеца Рандъм, но в крайна сметка (както му се изясни през изминалите три дни), той се беше изолирал от света за десет години, ако не и повече.

— Тук сте на сигурно място — каза Стария Боб. — Блатниците ни устроиха засада днес — допълни той и сви рамене, очевидно недоволен.

— Има ли ранени? — Хармодий гореше от нетърпение да попита за броя и силата на противниците им, но желанието му да се сдобие със сведения воюваше с изтощението му.

— Младият рицар — каза Старият Боб и посочи с брадвата си към групата мъже, които бяха наобиколили нещо на земята. — Би се с демон и пострада тежко.

Хармодий въздъхна.

— Направете път — каза той.

Бяха запалили свещ и почистваха раните на мъжа с конска пиявица и оцет. Младият рицар беше загубил много кръв и изглеждаше блед и уязвим без дрехи, а новоизлюпените пролетни мухи пируваха с месата му. Хармодий направи заклинание почти без да мисли и ги прогони. Изтощението, което преди го стягаше като ризница, сега стисна сърцето му като менгеме. Въпреки това той коленичи до ранения, а Стария Боб вдигна високо светилника.

За един-единствен миг раненият рицар му заприлича на краля. Хармодий се наведе и огледа раните му. Три прободни и няколко порязвания — нищо толкова сериозно, че да убие човек. Тогава забеляза изгарянията. Окото на мъжа приличаше на червена яма на алената светлина на фенера.

— Йесу Христе — възкликна магьосникът.

Мръсотията по рамото му не беше мръсотия — брънките на ризницата бяха прогорили плътта. Изгарянията дори не бяха червени, а черни.

— Изправи се срещу адверсарий — каза мъжът. — Пъклено изчадие. Не избяга дори когато то взе да бълва огън срещу него.

Хармодий усети, че затваря очи. Не разполагаше с достатъчно енергия, за да спаси този смел човек, което беше жалко, тъй като му беше нужна съвсем малко органична сила, за да стабилизира изгарянията. За тази магия бяха нужни много знания и умения, но малко сила. Макар че при мисълта, че тя е органична, му хрумна нещо.

Докосна се до собствените си резерви — предметите, които бе омагьосвал внимателно в продължение на години, просмуквайки ги със светлина, които бе насищал с обилното златно сияние на Свещеното слънце. Сега всички те бяха празни и студени, дори най-големият му резервоар — собствената му кожа. И все пак, ако следваше логиката от експеримента в кулата…

— Всички да се отдръпнат — нареди той. Нямаше сили да обяснява — или щеше да се получи, или не. — Изтощен съм — каза той на стария войник. — Разбирате ли какво означава това?

— Означава, че не можете да церите, нали? — рече Стария Боб.

— Почти. Ще се опитам да почерпя сили от местен източник. Ако се проваля, няма да се случи нищо. Ако успея… — Хармодий потърка очи. — В името на Хермес и на светците, ако успея, мисля, че нещо ще се случи.

Старият Боб изсумтя.

— Винаги ли обяснявате така ясно? — подигравателно попита той и му подаде една стъкленица. — Първо си пийнете. Виното е хубаво.

Хармодий отблъсна ръката му, а станалите се отдръпнаха или избягаха до огъня — никой не искаше да гледа как работи един магьосник освен Стария Боб, който наблюдаваше с предпазливото любопитство на котка. Хармодий посегна към зелената сила, която не беше далеч. Не искаше да знае какво представлява, просто се вкопчи в енергията ѝ…

… и нощта се взриви от писъци.

Никой не работи с абсолютните сили във Вселената години наред, без да развие способността да се съсредоточава до безскрупулност. Хармодий се съсредоточи върху силата, която му бе тъй трудно да сграбчи и която оставяше странен вкус в устата му. Той щеше да го отблъсне веднага, ако по време на експеримента си не се беше уверил по научен път, че създание от Дивото може да общува с херметист. Обратното също трябваше да е вярно.

Писъците продължиха и хората наоколо бяха обзети от нещо като дисциплинирана паника — сграбчваха оръжията си, успокояваха конете. Хармодий ги усещаше, но не достатъчно ясно, че да прекъсне желязната верига, която го свързваше с далечния зелен източник. Той се вкопчи в него като бебе, жадно захапало гърда. Вкопчи се безмилостно.

Тогава енергията се вля в него, изпълни го със странна вечнозелена горчивина… и изведнъж той разполагаше с много повече сила, отколкото му беше нужна за простичкото му заклинание. Въпреки това той започна да работи с нея, като първо я вложи в една сложна магия, а после — в два едновременни фантазма, които постигна, разделяйки се мисловно на две, точно както му бе показал учителят му толкова отдавна. Разполагаше с толкова сила, че можеше да се раздели още на две, позволявайки на част от себе си да наблюдава мрака. Имаше чувството, че черпейки от зелената сила, е разбунил кошер.

Една селска вещица можеше да насочва силата с двете си ръце поотделно. Хармодий умееше да използва всеки пръст като канал, а пръстените и другите си украшения — като клапи и резервоари. В този момент разчиташе на много от тях. Първата му работа беше да огледа изгарянията. Оказаха се много по-сериозни, отколкото му се сториха на светлината на огъня — почернялата кожа беше овъглена, а на някои места огънят бе проникнал през плътта чак до мускулите и подкожната тлъстина. Тези изгаряния бяха смъртоносни и докато Хармодий се бореше да спре болката и да изцери най-сериозните наранявания, човекът гаснеше.

От всички форми на лечителството церенето на изгаряния беше най-трудната, а въпреки цялото си могъщество Хармодий не беше лечител. В продължение на десетина секунди той се бореше с нишките на силата, опитвайки се да съгради овъглената плът наново, но успяваше единствено да я обгори още повече. За тази работа се искаше невероятен самоконтрол, а раздразнението и изтощението го принудиха да използва много повече от зелената сила, отколкото възнамеряваше. Тя преминаваше през него на талази и той я насочваше директно в рамото на младежа.

Хармодий беше чувал за чудотворни изцерявания, но никога преди не бе виждал такова. Частица от кожата, голяма колкото бронзова монета, заздравя под ръката му, а ясно видимите за изостреното му зрение белези просто избледняха и изчезнаха. Беше невероятно.

Не знаеше какво е направил, но беше магьосник, който разчита на емпирични заключения, тъй че почерпи още сила като човек, който се опитваше да извади огромна риба от океана с лека въдица, а после я запрати към обгорената плът…

… която зарасна. Раните с големината на човешка длан по врата на рицаря се затвориха и зараснаха. Хармодий пожела още сила, сграбчи я, сбори се с източника и го победи, най-вече благодарение на волята си, а после я затегли с всички сили и я вля в душата си. Накрая я предаде на рицаря, чиито очи се отвориха, а от устата му се изтръгна страхотен крясък.

Хармодий залитна, а писъците, ехтящи от гората, замряха.

— Защо ме уби? — жално попита младият рицар. — Бях толкова красив!

Той се отпусна и очите му се затвориха.

Хармодий се протегна и го докосна. Рицарят спеше, кожата по шията, гърдите, гърба и раменете му се лющеше, овъглената маса и струпеите просто падаха, а отдолу се показваше свежа плът. Нова бледа плът. С люспи.

Хармодий отскочи и се опита да разбере какво е извършил.

Лисен Карак — Червения рицар

Капитанът се събуди изморен. Стана, повика Тоби и се заклатушка към легена за миене, а момчето влезе, дъвчейки бисквита и започна да реди дрехите му. Движеше се предпазливо, с наведена глава и капитанът заподозря, че се е случило нещо. Каквото и да беше, щеше да му се наложи сам да налучка.

— Какво ново, Тоби? — попита той.

— В полето има блатници — отвърна момчето и продължи да дъвче.

— Къде е Майкъл? — попита капитанът, когато никой не се появи, за да му помогне да си избере панталон. Тоби извърна очи.

— В параклиса, предполагам.

— Майкъл би отишъл в параклиса само ако Йесу лично му се яви през нощта.

Сутрин ставаше ужасно хаплив. Тоби не беше виновен, но боготвореше оръженосеца и нямаше да го издаде.

Капитанът сам си избра панталон, а после грабна един стар жакет и започна да затяга вървите му. Не повика Майкъл, докато не стигна до маншетите и когато забеляза, че младежът още го няма, кимна на Тоби.

— Отивам да го намеря — обяви той, а Тоби изпадна в ужас.

— Аз ще отида, господарю!

Капитанът се подразни.

— Ще отидем заедно — рече той, излезе от покоите си и решително се запъти към главната квартира, където спеше Майкъл. Тоби се опита да го изпревари, но по-късите му крака и уважението към господаря му го принуждаваха да се движи с една крачка по-назад.

Капитанът отвори със замах тежката дъбова врата, а Майкъл скочи от сламеника си с кама в дясната ръка. И той, и красивото младо момиче, което дръпна зад себе си, бяха голи.

— Майкъл? — каза капитанът на камата. Оръженосецът се обля с червенина, която започна над слабините му, изби на петна по гърдите му и стигна чак до врата и лицето.

— Боже мой, милорд, толкова съжалявам…

Капитанът погледна момичето, което се беше изчервило по-ярко и от Майкъл.

— Ако не се лъжа, това е прислужницата, която се грижи за прането ми — каза той и повдигна вежда. — Предвид обстоятелства „прислужница“ май не е най-подходящата дума.

Тя скри лице в дланите си.

— Обличай се. Майкъл, навън е светло и когато клетото момиче мине по стълбите към двора, всички в крепостта ще разберат къде е била — или с теб, или с мен, или с Тоби. А може да решат, че е била и с трима ни едновременно. Тоби поне е на нейната възраст.

Майкъл се опитваше да си прибере камата.

— Аз я обичам — страстно каза той.

— Прекрасно. Заради тази любов на главата ти всеки миг ще се изсипят куп последствия, включително евентуалното ти уволнение.

Капитанът се ядоса.

— Поне не е монахиня! — каза Майкъл.

Това накара началника му да млъкне и го изпълни с черна ярост. За миг резервираният импулс да се засмее премина в спокойно желание да убива. Трябваше да положи усилие, за да не извади оръжието си или да използва юмруците си. Или пък силата.

Майкъл отстъпи крачка назад и Тоби застана между него и господаря си. Чифт силни ръце обгърнаха капитана изотзад и той започна да се мята, обзет от безпаметна ярост, но не можеше да се освободи от тях. Опита се да намери опора с крака и да отметне глава назад, за да удари противника си, но той просто го вдигна във въздуха.

— Ей! — извика Том Лошия. — Спокойно!

— Очите му сияят! — каза Майкъл с треперещ глас. Кейтлин Ланторн се беше свила в ъгъла. Том обърна капитана с лице към себе си и му удари шамар.

За миг всички застинаха. Силата на капитана се носеше във въздуха, осезаема дори за тези без усет към нея. Кейтлин Ланторн я видя като златистозелен облак около главата му.

— Пусни ме, Том — рече капитанът и исполинът го остави обратно на земята.

— За какво беше всичко това?

— Моят оръженосец-идиот е обезчестил местна девица за забавление.

Капитанът си пое дълбоко въздух.

— Аз я обичам! — извика Майкъл с хленчещ, изтънял от страх глас.

— Може, може — кимна Том. — И аз обичам жените, които чукам. — Той се ухили. — Това е просто една от пачаврите на Ланторн. Нищо страшно не е станало.

Кейтлин избухна в сълзи, а капитанът поклати глава.

— Игуменката… — започна той, а Том кимна.

— Да, няма да го приеме добре — съгласи се той и погледна към Майкъл. — Няма да те питам какво си мислил, защото мога и сам да се досетя.

— Разкарай го от погледа ми — каза капитанът. — Тоби, помогни на момичето да се облече и я заведи… не знам. Можеш ли да я изведеш от тук, без да ви видят всички?

Тоби кимна сериозно.

— Да — каза той с явно желание да помогне. Тоби не обичаше да вижда героите си сърдити, особено един на друг. Денят дори не беше започнал, а капитанът имаше свирепо главоболие.

— Ти какво правиш тук? — попита той Том.

— Дръзката беше излязла с един от патрулите и съобщи, че намерили останки от някакъв керван до Замъка на моста — обясни Том. — Имам лоши новини.

Дръзката се върна след час, свали едно дете от седлото на бойния си кон и отсечено отдаде чест на капитана.

— Двадесет и три фургона, изгорени до един. Намерихме шестдесет трупа, още не бяха започнали да се разлагат. Не са се отбранявали кой знае колко. — Жената сви рамене. — Бяха малко понаръфани — добави тя и понижи глас, защото наоколо имаше много хора, които чакаха новини. — Изгризани са до кокал, капитане.

Той потърка брадичката си, погледна отчаяните хора, наобиколили коня му и разбра, че макар че бе повдигнал духа им с набезите срещу вражеския лагер, след новата вълна от ужас от това не е останало почти нищо.

— Връщайте се на работа! — викна им Червения рицар.

— Нямаме работа! — извика един мъж и тълпата в двора гневно заломоти.

Капитанът беше яхнал коня и се готвеше да излезе да патрулира. Беше неспокоен и смазан, също като тях и имаше нужда да действа, за да се разсее… но той бе техният капитан.

— Потегляйте на север — кимна той на Гелфред, — и по-бързо. Знаеш какво ни трябва.

После прехвърли крак над гърба на Грендъл и слезе от седлото.

— Уил Главореза, Дръзката, елате с мен. Останалите — добра работа, вървете да си починете — подкани ги капитанът и ги поведе навътре в сградата. Майкъл също слезе от коня си и изглеждаше толкова бесен, колкото се чувстваше капитанът, след като пропусна възможността да превърне глождещия ужас в обикновен страх. Момчето знаеше, че сега няма да може да изкупи греха си, но поведе двата бойни коня към конюшните, без да обели и една обидна дума.

Сестра Майрам, най-едрата и по тази причина най-разпознаваемата от сестрите, минаваше през двора, понесла кош, пълен със сладкиши за децата. Капитанът срещна погледа ѝ и ѝ махна.

— Игуменката трябва да научи за това — каза ѝ той, а тя сложи една бисквита в ръката му го изгледа с такова кисело неодобрение, че погледът ѝ можеше да пресече мляко. Под бисквитата той намери парче паус.

Искам да се видим тази вечер.

Стори му се, че го удря гръм.

Когато се появи игуменката, той бе още в покоите си. Свали бронираните си ръкавици и ги остави на полицата, но шлемът още беше на главата му. Дръзката го пое, а той се обърна към царствената жена, която стоеше зад него, сключила ръце пред себе си. Носеше колосано расо без нито една гънка.

Капитанът се усмихна, тя не му отвърна, а той въздъхна.

— Изгубили сме още един керван на път към панаира, шест левги на запад по пътя към Албинкърк. Загиналите са повече от шейсет, а оцелелите всяват паника сред хората ви, сред моите — също. — Той въздъхна. — Сред тях има бежанци от Албинкърк, който за жалост е бил превзет от Дивото. За в бъдеще води новите бежанци при сер Майлъс — каза той на Дръзката. — Все едно колко са зле. Нека той овладее брътвежите им.

Дръзката кимна.

— Трябваше сама да се сетя… — уморено каза тя, но той я прекъсна:

— Не, Дръзката. Аз трябваше да се сетя.

Уил Главореза поклати глава.

— По-зле е, отколкото си мислите, кап’тане. Не сте оттук, нал’ тъй?

Капитанът го изгледа гневно и продължително и стрелецът се разтрепери.

— Извинявайте, сер.

— Всъщност познавам планините на север доста добре — тихо каза капитанът. Уил обаче нямаше да се откаже толкова лесно. Извади нещо от чантата си и го сложи на масата.

Щом го зърна, игуменката пребледня като смъртник, а капитанът повдигна вежда.

— Абенаки — каза той.

— Или куости, но най-вероятно са сосаги. — Уил му кимна с уважение. — Значи наистина сте оттук.

— Колко са? — попита капитанът.

Стрелецът поклати глава.

— Поне един. Що за въпрос е това?

Перото от чапла на масата беше богато украсено с боядисани в червено таралежови бодли, внимателно прикрепени по цялата му дължина. Уил се огледа, а после като същински магьосник измъкна втори предмет — малка кесия, украсена със сложно преплетени кожени плитки. Когато публиката му не реагира, той се ухили и разкри изпочупените си зъби.

— Ърки. Метър и половина високи, мускулести и зли. Изработват страхотни неща. — Той погледна игуменката. — И обичат да ядат жени.

— Достатъчно, Уил.

— Само казвам. Имаше и следи.

Той сви рамене.

— Добре си се справил, Уил. Сега ме остави на спокойствие — нареди капитанът и посочи към вратата с брадичка. Навъсеният Уил получи един сребърен леопард, захапа го, ухили се и излезе.

Щом останаха сами, капитанът погледна към игуменката.

— Какво става тук? — попита той, а тонът му беше любезен, но професионален. — Това не са случайни набези на Дивото, няколко изчадия, прескочили Стената, за да правят бели. Това е война. Демони, змейове, ърки, а сега и отвъдстенци… Липсват само няколко блатници, един-два трола, а накрая сигурно ще се появи и драконът. Игуменке, ако знаете нещо, мисля, че сега е моментът да го споделите с мен.

Тя срещна погледа му.

— Мога да направя някои предположения — каза игуменката, а ъгълчетата на устните ѝ се извиха надолу. — Доколкото разбрах, най-малката дъщеря на Ланторн е прекарала нощта тук, така ли е? — лукаво попита тя.

— Да. Изнасилих я няколко пъти, а на сутринта я изхвърлих гола на двора — отвърна капитанът с явно раздразнение. — По дяволите, говорим за важни неща.

— А Кейтлин Ланторн не е важна, така ли? Според моя Йесу е толкова важна, колкото сте вие, сер. Колкото съм и аз. А може и по-важна да е. Спести ми перченето си, момченце, знам защо си толкова докачлив. Прекарала е нощта с оръженосеца. Знам, защото разговарях с малката. — Тя го изгледа. — Той ще се ожени ли за нея?

— Не говорите сериозно — каза капитанът. — Майкъл е син на именит благородник. Точно сега може и да не се разбира със семейството си, но те рано или късно ще му простят. Мъжете като него не се женят за курви.

— Допреди няколко дни е била девица — рече игуменката. — Това, че я наричате курва, не я прави такава. За вас обаче не съм толкова сигурна.

— Добре — кимна капитанът. — Тя е добро, почтено момиче с висок морал, а моят пропаднал оръженосец я е прилъгал в леглото си. Ще се погрижа да си плати за това, както морално, така и финансово. Сега може ли да поговорим за истинската заплаха?

— Може би вече говорим за нея. Досега никое създание от Дивото не ни е навредило толкова, колкото вашите хора — рече игуменката.

— Това не е вярно, милейди. Кълна ви се, ще се погрижа това момиче да получи правосъдие. Признавам, сутринта никак не ми заприлича на курва и си казах, че е много млада. Срамувам се, че оръженосецът ми е постъпил така.

— Какъвто господарят, такъв и слугата — рече игуменката.

Капитанът сви юмруци, но се овладя се и сплете пръсти пред себе си.

— Мисля, че избягвате темата. Сестра Хавизия е била убита, а покушението е било планирано. Може тя да е била мишената, може би вие — във всеки случаи, някой от хората ви е помогнал на демона, който го е извършил. След това предателите са се изпокарали, единият е убил другия и е заровил тялото му на западния път. Ние пристигнахме малко след това, открихме змей и го убихме. Двамата с Гелфред се натъкнахме на двойка демони, единият загина, а другият избяга. Разузнахме и открихме армия, събрана от могъщ магьосник. От тази сутрин горите наоколо бъкат от чудовища, а пътят към Албинкърк е отрязан. Самият Албинкърк е бил превзет от Дивото и според мен, милейди, вие знаете повече, отколкото ми казвате. Какво всъщност става тук?

Игуменката се извърна.

— Нищо не зная — каза тя, а тонът ѝ ясно издаваше, че не умее да лъже.

— Да не сте отсекли свещената дъбрава? Да не би фермерите ви да насилват нимфи? В името на всичко свято за вас, игуменке, ако не ми помогнете да разбера какво става, всички ще умрем. Това е истинско нашествие, първото от младостта ви насам. Откъде идват? Северът рухнал ли е? Защо Дивото настъпва с такава сила? Израснах на Стената, бил съм в селата на отвъдстенците, ял съм от храната им. Повече са, отколкото ни се ще да признаем — десетки хиляди. Ако са се съюзили с Дивото, ще ни пометат. Какво точно става тук?

Игуменката си пое дъх, сякаш за да се овладее, успя и повдигна вежда.

— Наистина, капитане, знам толкова, колкото и вие. Не мога да си обясня действията на диваците, а Дивото е просто име, което сме дали на цялата пасмина, нали? Не е ли достатъчно, че сме праведни и се опитваме да се защитим, да защитим нашия Бог и нашия начин на живот, а те просто искат да ни ги отнемат?

Капитанът срещна погледа ѝ и поклати глава.

— Знаете нещо повече. Дивото не толкова елементарно.

— То ни мрази — каза игуменката.

— Това не е причина да ви напада сега — отвърна капитанът.

— На изток има изгорени дървета и нови ниви — обади се Дръзката.

Игуменката се обърна, сякаш за да я порицае, но сви рамене.

— Населението се увеличава. Щом трябва да храним повече селяни, нужни са ни повече ниви.

Капитанът погледна към Дръзката.

— Колко са изгорените дървета? Нямам спомен за тях.

— Не са точно край пътя. Не знам, питайте Гелфред.

— Стигат чак до Албинкърк — призна игуменката. — Договорихме се да изгорим гората помежду ни и да доведем още селяни. И какво от това? Такава беше и политиката на стария крал, нуждаем се от тази земя.

Капитанът кимна.

— Политиката на стария крал, която доведе до битката при Чевин. — Той потърка брадичката си. — Дано поне един от вестоносците ми да е стигнал до Негово величество, защото сме затънали до шията.

Майкъл влезе, за да донесе вино и щом зърна игуменката, ярко се изчерви.

Капитанът вдигна очи към него.

— Майкъл, повикай всички капрали, включително сер Майлъс от Замъка на моста.

Майкъл въздъхна, сервира виното и пак излезе.

Игуменката стисна устни.

— Нали няма да ни изоставите?

Капитанът стоеше до прозореца и гледаше на запад.

— Не, милейди, няма. Но вие положително сте били наясно, че Дивото ще ви отвърне.

Тя поклати глава, а гневът ѝ се бореше с безсилието.

— В името на свети Тома и свети Морис, капитане, твърде много очаквате от мен! Направих онова, което ми се полага, дългът ми дори го изискваше. Дивото беше победено — или поне така ми казаха шерифът и кралят. Защо да не разширя владенията си за сметка на няколко стари дървета? Когато започнаха убийствата… Капитане, разберете, че изобщо не подозирах, че са свързани, не и докато…

Капитанът се приведе напред.

— Нека ви кажа какво мисля — рече той. — Хавизия е изобличила предател и е платила с живота си.

Игуменката кимна.

— Възможно е. Изрично настоя да отиде в чифлика, а обикновено това е мое задължение.

— Ваш наместник ли е била? Преди сестра Майрам? — попита той.

Игуменката поклати глава.

— Не. Имаше повече сила от останалите сестри, но беше твърде млада за този пост.

— И никак не са я харесвали — добави Дръзката.

Игуменката трепна, но не опроверга думите ѝ, а капитанът облегна глава на ръцете си.

— Няма значение. Сега сме тук, те също. Смятам, че бунтовниците или демоните, а може би всичките заедно, са се канели да ви убият и да превземат манастира. Хавизия някак е провалила плановете им — или като е изобличила предателя, или като е заела мястото ви. Може никога да не научим отговора.

Той поклати глава, а игуменката сведе поглед към дланите си.

— Аз я обичах — рече тя.

Червеният рицар коленичи до нея и взе ръцете ѝ в своите.

— Кълна се, че ще направя всичко възможно да защитя тази крепост и да ви спася, но, милейди, все още ми се струва, че знаете нещо повече. Зад всичко това се крие някакъв личен мотив, а между стените ви все още се спотайва предател.

Когато тя не му отговори, капитанът се надигна. Игуменката го целуна по бузата, а той се усмихна и ѝ подаде чаша вино.

— Обикновено не ви наемат за такива неща, нали, сер — рече тя.

— По дяволите, милейди, точно за такива неща ме наемат. Това е война между съседи, само че този път не можем нито да се споразумеем с другия феодал, нито да го убедим да се откаже от намеренията си, нито да го убием, за да се избегне открита война. Във всяко друго отношение обаче вие и Дивото сте воюващи съседи. Отнели сте земята им и сега те ви отвръщат, като ви нападат и заплашват дома ви.

Докато капитанът говореше, започнаха да влизат приближените му — Том Лошия, сер Майлъс, сер Йеханес, Уил Главореза и Пияндето. Всички останали или спяха, или патрулираха. За игуменката донесоха стол.

— Сядайте кой където може — каза капитанът. — Ще се опитам да бъда кратък. Заобиколени сме, но врагът не си е направил труда нито да копае окопи, нито да докара требушети — поне засега. Армията му обаче е достатъчно голяма, за да обсади гората и да затвори всички пътища наоколо. Привлякъл е отвъдстенци — за безбожните чужденци измежду вас, това са хора, които живеят в Дивото. — Капитанът безрадостно се усмихна на сер Йеханес. — Предполагам, че разполага със сто или повече отвъдстенци, хиляда ърки и може би петдесет до сто от другите изчадия, които срещнахме — змейове, демони и други подобни. — Той сви рамене. — Смятам, че врагът ни е могъщ магьосник.

Том Лошия подсвирна.

— Късмет извадихме, че не ни изклаха, когато нападнахме лагера им.

Червения рицар кимна.

— Когато действаш бързо и планът ти е добър, ти се полага малко късмет — рече той. — Но да, голям късмет беше, че се измъкнахме живи след онзи набег.

— И сега какво? — попита Дръзката.

— Първо, Йеханес става комендант на крепостта. Сер Майлъс, вас ви правя маршал. Том, ти ставаш първо копие. Дръзката, вече си капрал. За нула време се лиших от трима рицари. Майлъс, сред бежанците има ли обещаващи младежи? А сред търговците?

Майлъс се почеса под брадичката.

— За стрелци стават, и още как, но за войници… Забравете тая работа, нито един няма, но нека ви кажа с какво разполагам в моето малко кралство. Имам два фургона с доспехи, прибрани в бурета, няколко меча и дузина тежки арбалети. Все за продан на панаира, разбира се.

— По-хубави ли са от нашите? — попита капитанът.

— Нагръдниците са закалени. От новите. — Сер Майлъс облиза устни. — Мечовете са хубави, върховете на копията — да не говорим. Арбалетите тежат колкото нашите.

Игуменката се усмихна.

— И без друго ги бях поръчала аз.

Капитанът кимна.

— Ще вземем всичко. Кажи на собствениците, че ще им дадем разписки и ще се разплатим с тях, когато всичко приключи, стига да сме още живи. Колко тежат тези арбалети?

— Стрелите са дълги колкото мъжка ръка и дебели колкото детска китка — отвърна сер Майлъс.

— Сложете ги на рамки. Два за теб, останалите — тук при мен. — Капитанът погледна игуменката. — Искам да издигна укрепления.

— Както желаете — рече тя.

— Искам да впрегна и фермерите, и бежанците на работа и бих желал да ми помогнете, за да не ми се репчат. Трябва да работят бързо и да не вдигат шум.

Капитанът взе един свитък и го разви.

— Оръженосецът ми начерта това, талантлив младеж е. — Майкъл ярко се изчерви. — Погледнете — стена с формата на буквата V, с ров от външната страна. Ще я издигнем на триста крачки от Замъка на моста, където пътят от Долния град тръгва нагоре по хребета. Така ще можем спокойно да пращаме войници и провизии от Долния град до Замъка на моста и обратно. Ще наредим дъски по дъното, тъй че хората ни да се придвижват незабелязано, а прекараме ли три моста отгоре, вилазките ще стигат до полето за нула време. Виждате ли това разклонение? Под дъските има кухина. Чудесна изненада ще им спретнем.

Той се ухили и останалите последваха примера му.

— Освен това ще вдигнем стена по цялата дължина на пътя, още от върха. И без друго трябваше да сме го направили вече. Тук и тук — кули върху земни насипи. — Той потърка брадичката си. — Най-напред ще поставим новите арбалети на рамки тук и тук, на добре прикрити позиции. Така ако ни нападнат по време на строежа, ще попаднат в капан и ще загубят хора за тоя, дето духа. И последно, ще оправим пътя между страничната порта и Долния град.

Всички войници закимаха, освен Том, който се изплю.

— Откъде войници за такава дълга стена? — попита той. — Нали трябва да я отбранява някой, при това в двете посоки!

— Прав си, нямаме толкова войници, но строежът ще занимава селяните и ще им затвори устата. Щом врагът нападне, ще го накараме да си плати, а после ще му я отстъпим.

Том се ухили.

— Ама разбира се.

Капитанът погледна останалите.

— Допускам, че врагът няма много опит в боя с хора — каза той, — но дори да има, така ще отвлечем вниманието на селяните, което няма да ни коства много.

Игуменката се извърна. Явно страдаше, очите ѝ бяха като на подгонено животно.

— Той е човек. Или поне беше.

Капитанът трепна.

— Имаме си работа с човек?!

Тя кимна.

— Усетих докосването на съзнанието му. Той има известна причина да… да се бои от мен.

Капитанът се обърна към нея и се взря любовно в сините ѝ, изпъстрени с кафяво очи. Игуменката задържа погледа му със същата лекота.

— Подробностите не са ваша работа — сковано каза тя.

— Не споделяте неща, които биха могли да ни бъдат от полза — отбеляза той.

— Докато вие сте най-откритият човек, когото познавам — отвърна тя.

— Намерете си стая — измърмори Том под мустак, а капитанът погледна към сер Майлъс.

— Ще намалим патрулите до два на ден и ще ги пращаме навън по моя заповед. Най-важното е да докарваме останалите кервани дотук недокоснати или да ги отпращаме. Албинкърк вече го няма. Дръзката, докъде стигнахте днес?

Тя сви рамене.

— На осем левги от тук.

Капитанът кимна.

— Утре… Не, утре никой няма да излиза. Утре ще копаем. Вдругиден ще пратим четири патрула във всички посоки, освен на запад, а на третия ден ще взема половината рота и ще тръгнем на запад възможно най-бързо. Ще се опитаме да изминем двадесетина левги, ще съберем всички търговци и кервани, на които попаднем и ще хвърлим един поглед на Албинкърк. После ще се върнем с достатъчно хора, за да убием врага, който и да е той.

Том кимна.

— Добре, но попаднем ли на засада от стотина отвъдстенци, свършено е с нас, дори да не са си довели няколко демона, един-два змея и стотина ърки, които да ни оглозгат кокалите.

Капитанът изкриви устни.

— Ако се сгушим тук и не поемем инициативата, и без друго ще умрем — каза той. — Освен ако кралят доведе армия.

Игуменката се съгласи.

— Крепостите до Стената може вече да са превзети, нищо не се знае — каза капитанът и присви очи, сякаш това го интересуваше особено много. — Във всеки случай, не можем да разчитаме на помощ отвън, нито да се надяваме, че това ще премине. Трябва да се държим така, сякаш разполагаме с безкрайно количество хора и провизии, да се опитаме да държим пътя на изток отворен и да примамваме врага да влиза в битките, които избираме ние. — Капитанът огледа хората си. — Всички ли са наясно с плана? Трябва да имаме готовност да унищожим моста — обърна се той към игуменката.

Тя кимна.

— Има един фантазъм, с който можем да го направим. Аз го владея — превъртя ли един определен ключ в ключалката на портата, мостът ще падне в реката.

Всички кимнаха одобрително, а капитанът се изправи.

— Много добре. Сер Майлъс, сер Йеханес, вие ще ръководите строителните работи. Том, Дръзката, вие двамата ще водите патрулите. Пиянде, заеми се с рамките на арбалетите и ги постави на четири добре прикрити места. — Той се усмихна. — Там, където е отбелязал Майкъл. Пиянде, поеми и смяната на караула в крепостта. Не мисли кой е войник, кой — прислужник и кой — стрелец. Гледай само да са достатъчно.

Всички кимнаха.

— А вие какво, ще спите ли? — попита Том Лошия.

Капитанът се усмихна на игуменката.

— Аз и милейди ще забъркаме една хубавичка мъгла — каза той. — Тя е могъща магьосница.

Беше истинско удоволствие да види как очите ѝ се разширяват от изненада.

Йеханес зяпна.

— А вие, капитане?

— Аз съм средно талантлив магьосник. — Той кимна на новия комендант. — А, Майкъл. Остани, ако обичаш.

Другите се изнизаха, а оръженосецът застана смутено до вратата. След малко тримата останаха сами.

— Какво имаш да кажеш в своя защита? — попита игуменката.

Майкъл се сгърчи.

— Обичам я — рече той.

За негова огромна изненада, тя се усмихна.

— При дадените обстоятелства това беше най-добрият възможен отговор. Ще се ожениш ли за нея?

Капитанът изсумтя, но Майкъл изправи рамене.

— Да.

— Храбър млад глупак си, в това няма съмнение — кимна тя. — Чий син си?

Майкъл стисна устни, но игуменката го викна с пръст при себе си и той се подчини. Тя се наведе напред, докосна челото му и изведнъж проблеснаха цветни искри, сякаш се беше счупило огледало.

— Син си на Тоубри! — каза тя и се разсмя. — Познавам го, ти си два пъти по-красив и два пъти по-благороден от него. Той още ли е същата слабохарактерна фурнаджийска лопата?

Майкъл остана на мястото си.

— Да, такъв си е — рече той.

Игуменката кимна.

— Капитане, нищо няма да предприема преди края на тази война, но ще ви кажа следното — и като жена, живяла в кралския двор, и като астролог. Кейтлин Ланторн далеч не е най-неподходящата съпруга, която би могло да си вземе това момче.

Майкъл погледна господаря си, от когото се страхуваше много повече, отколкото от десет игуменки, взети заедно.

— Аз я обичам, милорд — рече той.

Капитанът си спомни за бележката в ръкавицата си и за думите, току-що изречени от игуменката. Беше усетил силата им, сториха му се почти пророчески.

— Много добре — каза той. — Най-красивите любовни истории процъфтяват по време на обсада. Майкъл, не ти е простено, по-скоро си помилван. Помилването ти обаче не означава, че ти позволявам отново да примамиш момичето в покоите ми. Ясно ли е?

Игуменката изпитателно се вгледа в оръженосеца.

— Ще се ожениш ли за нея?

— Да! — предизвикателно отвърна Майкъл, поклони се и излезе.

Капитанът погледна игуменката и се усмихна.

— Сестрите ѝ с нея ли ще заминат? Нямам съмнение, че ще оживят в ежедневието в замъка.

Тя сви рамене.

— Той трябва да се ожени за нея. Чувствам го.

Капитанът въздъхна, после — още веднъж. Беше установил, че няма кой да му помогне да си свали доспехите.

— Е, отиваме ли да забъркаме една хубава мъгла? — попита той.

Тя му подаде ръка.

— Нищо не би ми доставило по-голямо удоволствие.

Лисен Карак — Том Лошия

Том Лошия наблюдаваше изящния покрит със стоманена броня гръб на капитана, докато младежът придружаваше игуменката към стълбището. Минаващият край него Йеханес понечи да го подмине, но Том вдигна ръка и му препречи пътя.

Гледаха се втренчено и мрачно, а ако бяха кучета, със сигурност щяха да покажат зъбите си.

— Престани — рече Том.

— Не обичам да ме командват момченца — каза Йеханес. — Той е момче, при това неопитно. Едва ли е много по-възрастен от оръженосеца си, онзи талантлив младеж — избълва той.

— Казах да престанеш — рече Том с категоричност, която често слага началото на побоища, а понякога ги пресича. — Тъй или иначе никога нямаше да станеш капитан. Нямаш нито акъл, нито пари за тази работа и най-важното — нямаш потекло. Той има и трите.

— Чувам, че едва не са превзели замъка, защото момчето не можело да се откъсне от някаква монахиня. Докато ти си обикалял с вилазката, той ѝ приказвал сладки приказки. Така се говори.

Йеханес се облегна назад и скръсти ръце.

— Знаеш ли защо като те гледам, едва не се напикавам от смях? — отвърна Том и се наведе напред, докато носовете им почти се докоснаха. — Чуеш ли заповедите му, ти просто се подчиняваш като дресирано псе. Затова го мразиш. Защото е роден за това. Не е новак, баща му е някой от големите благородници, израснал е в замък, имал е най-добрите учители, най-добрите инструктори по фехтовка, най-добрите книги и петстотин слуги. Заповядва по-добре от мен, защото никога не му е хрумвало, че някой може да не се подчини. И ти наистина се подчиняваш. Подчиняваш се, а после го мразиш за това.

— Той не е един от нас. Получи ли каквото иска, ще си отиде.

Йеханес се огледа, а Том се дръпна назад и раменете му опряха в камъните.

— Ето къде грешиш, Йеханес. Той е един от нас — същата прекършена изгубена душа, както искаш ни наречи. Иска да се докаже и държи на нас. Той… — Том се изплю. — Аз го харесвам — заяви той и сви рамене. — Луд е и би се бил с всеки, по всяко време.

Йеханес потърка брадичка.

— Разбирам те.

— Друго не искам — отвърна Том. Движението му не беше очевидно, но след едно леко извъртане целият коридор се опразни. Йеханес изпъна рамене, а после ловко измъкна камата си.

— Не се каня да я използвам — рече той, — но не ме заплашвай, Том Лохлан. Тия номера ги пробутвай на стрелците.

Рицарят се обърна и тръгна надолу по коридора, а след миг прибра камата си. Том го наблюдаваше с лека усмивка.

— Всичко ли чу, млади Майкъл? — попита той, докато изправяше великанското си туловище.

Майкъл се изчерви.

— Това не е за неговите уши, ясно ли е? Мъжете приказват. Понякога с телата си, а друг път — като стари клюкарки. Това него не го засяга.

Том погледна към Майкъл. Макар и уплашен, той не се спотайваше зад вратата и бе изпълнен с решителност.

— Аз съм негов оръженосец.

Том потърка брадичката си.

— Значи ти се полага сам да взимаш някои решения. Ако чуеш двама стрелци да си говорят, че ще окрадат трети, ще ги изпортиш ли?

Майкъл успя да срещне погледа му.

— Да.

— Хубаво. Ами ако смятат да изнасилят някоя монахиня?

Майкъл не отмести очи от неговите.

— Да.

— Добре. Ами ако си говорят колко го мразят?

Майкъл замълча.

— Разбирам какво имате предвид.

— Той не им е приятел, а началник. Много го бива и всеки ден става все по-добър, а онова, което не знае, не може да му навреди. Разбра ли?

Том се наведе към него.

— Да.

Майкъл не отстъпи, напротив — изпъчи се.

— Куражлия си ти, млади Майкъл — кимна Том. — Гледай да не умреш, може и да стане войник от теб. — Той се ухили. — Бива си го женчето ти. Най-добре действай бързо, да не ти го отмъкне някой.

Отвън на двора дузина стрелци и двойка оръженосци се бяха събрали около едно момиче и настървено белеха моркови.

Лисен Карак — отец Хенри

Свещеникът наблюдаваше как наемниците излизат от стаята на своя водач, капитанът. Източникът на заразата. Тя излезе първа, а копелето ѝ държеше ръката, сякаш са любовници. А може и да бяха. Ако онзи беше изчадие адово, да достави удоволствие на една дърта курва щеше да е точно по неговата част. Аристократи — хвани единия, удари другия.

В гърлото му нахлу жлъчка и ръцете му затрепериха при мисълта, че беше… беше… Сведе глава, за да не се налага да ги гледа и отново се съсредоточи върху проповедта си, но докато се успокои достатъчно, за да успее да пише толкова чисто и прегледно, колкото му се искаше, мина много време.

След малко най-едрият наемник слезе тежко по стълбите, хвана погледа му и се усмихна. Страхът заля отец Хенри като вълна от мръсна студена вода. Какво знаеше този човек?

Щом великанът отмина, свещеникът се надигна от писалището си, пресече крадешком параклиса, спря пред олтара и бръкна под покривката, за да се увери, че бойният лък и стрелите му са още там. Лицето му увисна от облекчение и той побърза да се върне при писалището си, като си представяше как една от стрелите му пронизва слабините на великана, докато той слуша писъците му.

Дормлинг — Хектор Лохлан

Пратениците се върнаха, но не бяха научили достатъчно, за да разубедят Хектор. Той огледа грубата скица на провинцията и поклати глава.

— Ако тръгна на запад, все едно съм превел животните през планините, до Тива — каза той, — а това нямам намерение да го правя. В Харндън и Харнфърд имам клиенти, които си чакат стоката. Единственият начин да прекараш няколко хиляди глави добитък на запад от планините е по пътя.

Ханджията цяла нощ танцува, освен това се беше наливал както със собствената си бира, така и с някакъв противен вносен алкохол и главата му се пръскаше от болка.

— Ами, тогава изчакай тук и прати съобщение на краля — рече той, но Лохлан поклати глава.

— Остави това, тръгвам в първи зори. Колко души можеш да ми дадеш, ханджийо?

Ханджията направи физиономия.

— Може би двадесет.

— Двадесет ли?! Тук има стотина мъже, които пилеят парите ти и стоят без работа.

Ханджията на свой ред поклати глава.

— Дивото идва — рече той, — а за разлика от някои аз няма как да си замина. Трябва да удържа хана.

— Можеш да го удържиш и с тридесет души. Останалите ми ги дай.

— Ако и тридесетте бяха герои като теб, добре, но те са обикновени хора. Трябват ми шестдесет.

— Значи сега ще ми дадеш четиридесет? Тъй по̀ бива. С тях хората ми стават почти сто — достатъчно, за да пазят стадото и отпред, и отзад, че и да ми останат достатъчно за нападение. — Лохлан огледа скицата си. — Като слезем от хълмовете, очаквам да стане по-зле и ще ми трябват коне. Тъй че ще взема петдесет от хората ти и двеста коня.

Ханджията се изсмя.

— Ами? — попита той.

— Да. В замяна на една трета от чистата ми печалба — рече Лохлан.

Очите на домакина му се разшириха.

— Една трета?

— От печалбата. В сребро, ще ти платя още щом застана на прага ти по пътя към дома.

Лохлан се усмихваше, сякаш знаеше последното изречение на някоя тайна шега.

— Или няма да ми платиш, ако те убият — рече ханджията.

— Признавам, ако ме убият, изобщо няма да ме е грижа за дълговете ми — кимна Лохлан.

Ханджията дълго обмисля предложението му. Появи се високата сервитьорка и за негова изненада двамата с Лохлан си размениха само една безизразна усмивка. А той беше толкова сигурен, че тъмнокосата жена ще му хареса.

— Нуждая се от пари, а и ти си човек с име — рече ханджията. — Работата е там, че се опитваш да ми отмъкнеш всичките коне и половината войници, за да тръгнеш на някакво безумно приключение, което обещава малко печалба, но много смърт. — Той потърка темето си. — Защо да ти помагам, кажи.

Лохлан ритна меча си до стола и се облегна назад.

— Добре. Ами ако ти кажа, че прекарам ли добитъка на юг, ще ударя най-голямата печалба в историята на семейството ми? — рече той.

— Може, но… — прекъсна го ханджията. Жизнерадостната самоувереност на джелепина го дразнеше.

— Ами ако ти река, че този успех ще направи краля мой длъжник и за говеждото ми ще се открият нови пазари? — продължи Лохлан.

— Може би — рече ханджията.

— Ами ако ти кажа, че прекарах нощта с най-малката ти дъщеря, която сега носи сина ми в утробата си и че го правя за зестрата ѝ и за да стана част от семейството ти? — рече Лохлан.

Ханджията скочи, а на лицето му се изписа гняв.

— Не се ядосвай, Уил Толинс, тя сама дойде при мен. Ще се оженя за нея и ще бъдем щастливи — спокойно каза Лохлан, но за всеки случай сложи ръка на дръжката на меча си.

Другият срещна погледа му и двамата дълго се взираха един в друг. Накрая ханджията се усмихна.

— Добре дошъл в семейството ми.

Лохлан протегна едрата си ръка и той я пое.

— Четиридесет и пет души и всичките коне, които мога да събера до утре. Ще ми отстъпиш половината от печалбата си — четвърт за мен и четвърт вместо зестра за Сара. И ще се ожените днес.

Той задържа загрубялата длан на великана в своята и не усети никаква лъжа. Хектор Лохлан, принцът на джелепите, отдръпна ръката си, плю в нея и пак я протегна. Уил Толинс, ханджията на Дормлинг, я пое, а ханът изкара още една нощ в празненства.

На следващата сутрин Лохлан изведе хората и добитъка си на обляния от влажна светлина път. И последният мъж беше с ризница от блестящи ковани брънки, всяка ризница плътно прилепваше върху тежко палто от лосова кожа, подплатено с овча вълна, а всеки воин разполагаше с тежък лък или арбалет и меч, дълъг поне метър от дръжката надолу. Някои бяха нарамили и брадви, високи колкото тях. Всички носеха островърхи шлемове с козирки, които да пазят лицата им от дъжда, плащове от прещип и високи кожени чизми. Хората на ханджията носеха алени качулки на черни райета, а тези на Лохлан бяха с по-сложна шарка в червено, синьо и сиво, сливаща се в цвят, който се променяше според светлината.

Сара Лохлан стоеше на прага с венец от пролетен жасмин в косите и целуваше мъжа си пак и пак, а огненият цвят на косата ѝ озаряваше утринта като второ слънце. Предишният ѝ ухажор, чифликчията, стоеше на пътя с огромна брадва на рамо, огрян от бледата слънчева светлина. Беше решил по-скоро да умре, отколкото да прекара живота си без нея.

Лохлан го прегърна.

— Не е само тя, момче, и други жени има — рече му той, взе големия си зелен рог от слонова кост, опря го до устните си и го наду, а дълбокият звук отекна из долината чак до Кохоктън. Елени вдигаха глави, за да се ослушат, мечки спираха да пируват след събуждането си от зимен сън, а бобрите, които оглеждаха повредения си от пролетните дъждове бент, отместваха погледи от ремонта. Всякакви твари — люспести и ноктести, черупчести, кафяви и зелени — вдигнаха глави и се чудеха, а гласът на рога се носеше от хълма чак до хребета.

— Аз съм Хектор Лохлан, джелепин от Зелените хълмове и днес тръгвам със стадото си към Харндън! — извика Хектор. — Смърт за всеки, който ми се противопостави, дълъг живот за онези, които ми помагат!

Той наду отново рога, целуна съпругата си, свали един медальон от врата си и ѝ го даде.

— Пожелай ми късмет, сърце мое — каза той.

Тя го целуна, без да отрони и една сълза, а после погледна предизвикателно баща си и се изненада — той ѝ се усмихваше.

Хектор я притисна към ризницата си, а после излезе през портата.

— Да тръгваме! — извика той и керванът потегли с грохот.

Западно от Албинкърк — Джералд Рандъм

Джералд Рандъм се почеса под ленената шапка за десети път тази сутрин. Прищя му се да можеше да спре кервана и да го задържи достатъчно дълго, за да си измие косата.

Магьосникът яздеше до него, почти заспал на седлото си. Рандъм не можеше да се сдържи да не гледа на него по собственическия начин, по който мъж би гледал красива жена, която изведнъж се е съгласила да преспи с него. Да пътува с мага беше невероятен късмет — същинска рицарска легенда.

Тази сутрин керванът бе намалял с един фургон — оказа се, че каруцата на налбантина е спряла на лошо място. Беше потънала в калта и се наложи да прережат гърлата на двата вола. Самият налбантин не зарони сълзи, защото разпределиха инструментите му из други четиридесет фургона, а на него обещаха място в кервана на връщане. Общо взето, загубата му беше малка, но цялата колона беше изтощена, а Рандъм за пръв път обмисляше дали да не се върнат обратно. Загубата на цялата стока беше риск, който не можеше да си позволи — финансовите щети в случай, че керванът пропаднеше, а животните оцелееха, щеше да го върне с десет години назад, но ако загубеше всичко, щеше да се разори.

„Освен това ще си мъртъв, глупако — помисли си той. — Мъртъвците не стават нито кметове, нито шерифи.“

Тази мисъл му беше помогнала да ги преведе невредими през една засада и една битка, а миналата нощ повечето от тях дори поспаха малко. Той беше сравнително сигурен, че с магьосника до себе си можеха да си пробият път до панаира в Лисен Карак, но какво би станало, ако пристигнеха, а панаир нямаше? Колкото по-далеч на северозапад стигаха, толкова по-вероятно му се струваше това — дори манастир можеше да не заварят. От друга страна обаче мисълта да се върнат му се струваше както малодушна, така и опасна. Старият магьосник бе заявил съвсем ясно, че отива в Лисен Карак, а не обратно при краля.

Главата отново го засърбя и Рандъм пак се почеса. Ако беше пресметнал разстоянието както трябва, значи се намираха на четиридесет километра западно от Албинкърк. До бродовете на Кохоктън оставаха два дни път, а до северната страна на манастира — още един.

Слънцето се издигна, а небето стана наистина синьо за пръв от три дни насам. Дрехите на хората изсъхнаха, всички се стоплиха и постепенно започнаха да си приказват. Мъжете дъвчеха корав хляб и отпиваха по малко вино, бира или (ако нямаше пресен) сайдер, а колоната бодро се носеше напред.

Войниците бяха неспокойни — Стария Боб беше наредил на дузина конници да се пръснат из гората пред фургоните, на двеста метра един от друг, а останалите пазеха тила им, готови да се хвърлят в атака, предвождани от Гилбърт.

Вместо да спрат, за да обядват, продължиха напред, а когато слънцето се спусна ниско в небето, Стария Боб се върна да им съобщи, че наближават едно от сечищата, които се поддържаха специално за керваните, пътуващи към панаира.

— Изглежда ужасно — каза той, — но има прясна вода и достатъчно място.

Всъщност по-голямата част от полето беше обрасла в малинак. По всичко личеше, че някакъв малък керван е лагерувал там няколко дни по-рано, но без да се отдалечи от пътя, така че храстите бяха останали непокътнати.

Гилбърт прати няколко мъже в доспехи да ги подкастрят с мечовете си и накара стрелците си да привържат наръчите към здрава рамка, теглена от два коня. През последните три часа, преди да се стъмни, по-възрастните мъже издигнаха укрепление от бодливите храсти и се погрижиха за животните, докато чираците готвеха и носеха вода. После подпалиха останалата част от полето, защото вечерта беше суха. Малинакът лумна като сухи съчки и за минути изгоря чак до края на гората.

Магьосникът дойде, за да погледа как искрите излитат към небето в свежата нощ.

— Това беше извънредно глупаво — каза той.

Рандъм ядеше наденица с чесън.

— Защо? — учуди се той. — Сега нищо няма да пречи на стрелците да се прицелват — дребните блатници и онези паяци, ърките, няма да има къде да се скрият.

— Огънят е предизвикателство — каза старият маг. — Той е враг на Дивото.

Той впери тежкия си поглед в търговеца, но Рандъм беше понасял такива погледи цял живот.

— Керванът е по-защитен, когато полето около него е чието — натърти той като сърдито момченце.

— Не и ако дойдат шест змея, глупако. Не и ако една дузина златни мечки си наумят, че си влязъл в територията им или ако двойка демони-пазители решат, че си нарушил Горския закон. Тогава почистеното поле няма да те спаси. — Въпреки това той изглеждаше примирен. — Освен това ърките нямат нищо общо с паяците. По-скоро са феи[41]. А сега… къде е моят пациент?

— Младият рицар ли? Спи дълбоко. Понякога се събужда, започва да си говори сам, после пак заспива.

— Така е най-добре за него — рече Хармодий, заобиколи фургоните и отиде при младежа. След един дълъг преглед пак го зави с одеялото и тогава той отвори очи.

— Защо просто не ме оставихте да живея? — каза той. Изглеждаше измъчен. — Всеблаги Йесу… Исках да кажа, толкова ли не можахте да ме оставите да умра?

— Никой никога не ми благодари — съгласи се магьосникът.

— Аз съм Гавин Мюриен — каза младежът и изохка. — Какво сте ми сторили?

— Знам кой сте — кимна Хармодий. — Сега ви викат Здравия врат. — Нито единият от двамата не се засмя. — Не съм съвсем сигурен какво ви сторих, но до няколко дни ще ми се изясни. Не се тревожете.

— Да не се тревожа, че бавно се превръщам в някакъв отвратителен, прокълнат от Бога враг на хората, който ще се опита да убие и изяде всичките ми приятели, така ли? — попита Гавин. Личеше си, че се опитва да остане спокоен, но в гласа му прозираше паника.

— Богато въображение имате — отбеляза Хармодий.

— И преди са ми го казвали. — Гавин огледа предмишницата си и подскочи от ужас. — Йесу Христе, имам люспи. Не е било сън! — Той повиши глас, а очите му се присвиха. — В името на свети Георги… милорд, трябва ли да ви моля да ме убиете? — Погледът му се зарея надалеч. — Бях толкова красив… — каза той с чужд глас, а Хармодий направи физиономия.

— Много драматично. Наложи се да почерпя сила от нещо в Дивото, за да ви изцеря. — Той сви рамене. — Не я контролирах изцяло, но както и да е. Иначе щяхте да загинете, което не е за предпочитане, каквото и да си мислите сега.

Младият рицар се обърна с гръб към него и затвори очи.

— Няма откъде да го знаете. Вървете си и ме оставете да спя. Света Дево, нима съм обречен да се превърна в чудовище?

— Сериозно се съмнявам — отвърна Хармодий, макар че собствените му съмнения по въпроса доста го тревожеха.

— Моля ви, оставете ме сам — рече рицарят.

— Както желаете, но пак ще се върна, за да проверя как сте.

Хармодий протегна към младежа нишка от силата — сега беше негов ред да подскочи, стреснат от онова, което видя. Гавин забеляза реакцията му.

— Какво става с мен?

Хармодий поклати глава.

— Нищо — излъга той.

Врагът ги нападна едва след като се стъмни. От мрака засвистяха стрели и двама от стражите рухнаха — единият без да издаде звук, другият — с паническите писъци на човек в агония.

Гилбърт разпредели хората си по фургоните за по-малко от две минути — и слава богу, защото в северната страна на форта със зловещо шумолене се вряза вълна от блатници. Гилбърт обаче беше старо куче. Дузината му стрелци мигновено пуснаха огнени стрели в купчините малинак, които бяха разхвърляли из старата просека и повечето пламнаха. Тогава, огрени от трептящата светлина на пролетните клади, войниците и търговците започнаха да убиват. След като минаваха през бодливите стени, блатниците бяха почти неспособни да се изкатерят по високите фургони зад тях. Цели дузини загинаха, опитвайки се да го направят.

Подобните на озлобени стършели червени стрели обаче скоро започнаха да тормозят войниците. Не можеха да пробият ризниците им, а каменните им върхове се чупеха лесно, но затова пък потъваха дълбоко в непокритата плът и всички ранени, дори онези, които бяха отнесли само по някоя драскотина, след час получиха треска.

Хармодий обикаляше от човек на човек и изсмукваше отровата. Предишния ден можа да си почине и да събере сила и сега беше изпълнен със слънчева светлина. Всичките му инструменти бяха готови, освен двете вълшебни пръчки, чието зареждане отнемаше повече време, внимание и усилия.

Щом огньовете догоряха, той направи мощен фантазъм за светлина и го насочи към едно дърво на самия край на малинака. Повтори магията шест пъти по цялата обиколка на лагера, за да освети нападателите в гръб и да заслепи стрелците им. Херметистката цена на магията обаче беше огромна и той пръскаше силата си с пълни шепи.

Когато и последната от шестте светлини започна да гасне, а смъртоносните стрели заваляха отново, той усети присъствието на враг-магьосник. Предупреди го защитата, издигната от другия. Хармодий изгради своя собствена, а после, като рицар, който се бие с меч и щит, тласна своята в празното пространство между себе си и другия източник на сила. Ако я беше задържал до тялото си, щеше да предпази само себе си, но ако я притиснеше към другия маг, можеше да прикрие целия керван — простичко математическо упражнение, на което повечето магьосници така и не се научаваха. За да поддържа щита чак там, а не до себе си, му беше нужна съвсем малко допълнителна енергия. Струя сила се удари в преградата му и той я отрази. Ърки и блатници гинеха, покосени от фантазмите, хвърлени, за да им помогнат.

Магът се усмихна зловещо. Който и да беше, нападателят явно разполагаше с много енергия и твърде малко знания. В младостта си Хармодий много го биваше с меча, а принципите на херметистката битка бяха съвсем близки до тези на фехтовката. Отдавна му се искаше да напише трактат по въпроса.

Докато съперникът му се готвеше за ново нападение, Хармодий се гмурна в подобния на лабиринт палат в паметта си и започна да реди щитове и защити в комбинация, която бе упражнявал, но без да я използва на практика. Следващата атака на противника му беше по-силна — титаничен изблик на сила, който разсече нощта като пламтяща зелена лента.

Първият му щит беше унищожен. Осъзнал колко е силна защитата му, врагът се отдръпна. Вторият щит обаче улови атаката и леко я измести, а третият направо я върна обратно към съперника му, който бе ударен челно от собствения си фантазъм. Щитовете му проблеснаха в наситено синьо-зелено и Хармодий нанесе удара си. Следвайки ритъма на вражеските атаки, от пръста му изригна ярък ангелски бял лъч, който се стовари като копие върху щитовете на другия маг. Това не струва на Хармодий почти никакво усилие, но врагът му, който беше хвърлил толкова много енергия, за да се защити там, където не беше необходимо, трябваше да използва резервите си, за да блокира…

… нищо. Светлинния лъч си беше просто светлинен лъч. В него нямаше сила.

Също като майстор-фехтовач, който се готви елегантно да нанесе смъртоносния удар, Хармодий почерпи сила и я запрати напред, преди някое от паникьосаните сърца на търговците да е успяло да отмери и един удар. Когато силата му премина през първия щит, под втория и през отслабения трети, той почувства как врагът му рухва и усети отчаянието му. Без да иска, той се пресегна и сграбчи нещо, точно както когато потърси силата, за да спаси младия рицар. Този път обаче отне същността на вражеския магьосник много по-бързо и по-издъно. Силата на противника му угасна като свещ.

Хармодий си пое дълбоко въздух, осъзна, че сега е много по-силен, отколкото в началото на битката и запали още една светлина, без някой да му се противопостави.

Ърките изчезнаха в храстите, а остатъкът от нощта премина по-бавно от всякога, но без повече нападения.

Западно от Албинкърк — Джералд Рандъм

На около два метра от магьосника седяха Рандъм и Стария Боб. Последната размяна на фантазми премина невероятно бързо, пред очите на Рандъм. В далечината нещо изкрещя, а по устните на Хармодий се разля жестока усмивка.

Търговецът погледна към Стария Боб, който пък гледаше към него.

— Това беше…

Старият Боб поклати глава.

— Като от легенда — довърши той.

На сутринта обитателите на кервана се сблъскаха с реалността — между фургоните лежаха прекършените тела на стотина блатници. Никой не можеше да отрече, че се е водила битка, няколко души повърнаха. Всички се прекръстиха и казаха по една молитва.

Рандъм се приближи до магьосника, който седеше на земята, кръстосал крака и посрещаше изгряващото слънце, отпуснал ръце в скута си.

— Може ли да ви прекъсна? — попита той.

— По-добре недейте — измърмори Хармодий.

— Простете — рече Рандъм, — но имам нужда от малко информация.

Магьосникът рязко отвори очи.

— Ако не ме оставите да довърша, следващия път няма да имам толкова стрели в колчана си — каза той.

Рандъм се поклони.

— Мисля, че трябва да се върнем.

Чародеят се намръщи.

— Постъпете, както намерите за добре, търговецо. И ме оставете на мира!

Рандъм поклати глава.

— Защо да не се върна?

Тонът на Хармодий беше безмилостен.

— Откъде да знам, алчна въшко?! Постъпи както искаш! Само ме остави на мира!

Стария Боб се беше качил на коня си, Гилбърт стоеше до своя, а на седлото му бе закачен къс странно извит лък. Днес беше негов ред да язди най-отпред.

Боб махна с ръка на Рандъм.

— Е? — попита той.

— Продължаваме към Лисен Карак — заяви Рандъм и Стария Боб извъртя очи.

— Мамка му, защо?

Рандъм се обърна и погледна към мага, а после сви рамене.

— Ядоса ме — простичко отвърна той.

Стария Боб огледа купчината мъртви блатници.

— Били ли сте се с тях и преди? — попита той.

Рандъм кимна.

— Накарайте всичките ни хора да дойдат да огледат труповете. Бъдете внимателен, гледайте да е по светло. Накарайте ги да ги докоснат. Убедете ги, че тези същества са уязвими. — Той сви рамене. — Това помага.

Рандъм не се беше замислял за тези неща, така че просто даде заповедта и се дръпна встрани, когато Стария Боб вдигна един труп от купчината, тръшна го на земята и стресна търговците.

— Не се бойте, момчета. Мъртво е.

— Гаден бръмбар — каза един от ножарите.

— Не са бръмбари. По-скоро са… — Стария Боб сви рамене. — Накарайте магьосника да ви обясни. Вижте ги обаче — имат и коруба, и уязвими части. Гърдите са бронирани, но подмишниците им са меки като сирене.

За да демонстрира, той извади камата си и я заби в кафявата като кал кожа, която без усилие се разтегляше като мембрана от жилавата хитинова обвивка на торса чак до ръката. Зелено-черна ихор покри острието, но от раната не изтече нищо.

— Намушкването винаги е смъртоносно — каза Стария Боб, замахна с тежката кама и тя се заби в твърдата черупка на изчадието. Въздухът се изпълни със зловоние, един от търговците на сол повърна.

Стария Боб отиде при него и го срита.

— Започнеш ли да бълваш по време на бой, свършено е с теб, ясно ли е? Погледни го. Погледни го! — Той се обърна към стреснатите чираци. — Всички да го пипнат. Вземете си по един от купчината и се пробвайте с меча. Хайде!

Застанал начело на колоната, Гилбърт измърмори на Харолд Червенокракия достатъчно високо, че да го чуят:

— Защото старият магьосник го е ядосал, така ли? Много смислено, няма що.

Рандъм също не го намираше за смислено. След час на пътя обаче Хармодий го настигна и се поклони от седлото си.

— Ако съм бил рязък, моля за извинение — каза той. — Изгревът е много важен момент.

Рандъм се разсмя.

— Рязък, значи? — попита той, но после се засмя. Денят беше прекрасен, горите — зелени, а той водеше най-големия керван в живота си и отиваше на война рамо до рамо с жива легенда. Засмя се отново, старият магьосник — също. Тридесет фургона по-назад Стария Боб ги чу и вдигна очи към небето.

Северно от Албинкърк — Питър

Сосагите бяха събрали почти цялата си армия и сега настъпваха на юг към Стената. Ота Куон го повтаряше по десетина пъти на ден и на втория Питър видя цялото множество, събрано на едно място в голяма просека на около километър и половина от лагера. Спря да ги брои, когато стигна до няколкостотин, но там сигурно имаше към хиляда изрисувани воина и още няколкостотин мъже и жени без боя по телата. Беше научил, че да си изрисуван означава, че си готов да умреш. Неизрисуваните мъже може би щяха да се бият — или пък не, ако имаха други грижи, например нова съпруга или току-що родени деца.

Разбра още, че сосагите не се интересуват особено от готвенето. Беше се опитал да си заслужи мястото с помощта на една медна тенджера и един тиган, но говеждата му яхния с откраднато вино бе изядена бързо, шумно и с явно безразличие от шайката, с която се движеше — сосагите от Шестте реки, които настояваха да ги наричат „асегатосаги“. Ота Куон обясни, че това означава „Онези, които отиват при гниещите тикви“. Тъй или инак, те си изядоха яхнията и толкова — никой не му благодари, никой не му каза колко е вкусно.

Ота Куон се засмя.

— Това е просто храна — каза той. — Сосагите не се хранят добре, пък и всички знаем какво е да гладуваш. Твоето ядене беше чудесно, защото имаше достатъчно за всички.

Питър поклати глава, а Ота Куон кимна.

— Преди да стана Ота Куон, знаех какво е да готвиш, да се храниш добре, да седиш на трапеза. — Той се засмя. — Сега знам много неща, но хубавото вино и хрупкавият хляб нямат нищо общо с тях.

Питър леко сведе глава и Ота Куон го тупна по гърба.

— Ще си заслужиш мястото, всички казват, че работиш здраво. Само това се очаква от новодошлите.

Питър кимна и същата вечер си спечели нови приятели.

Вечеряха най-обикновена супа с малко подправки и еленско, донесено от Ота Куон. Едно от гущероподобните чудовища дойде, подуши трупа на елена и започна да вие и да хлипа, докато Скадай пристигна на бегом. Питър се изплаши, но страшилището ги остави на мира, а еленовото месо отиде в супата без усложнения.

Щом я сервираха, от гората излязоха два блатника — стройни, без да са високи. Изправени достигаха ръста на високо дете, а в главата приличаха повече на насекоми, отколкото на хора. Кожата им бе опъната по тяло с леки кости, издут брониран торс и четири крайника със съвсем бозайнически вид, краката им бяха тънки и мускулести, а ръцете — жилави като въжета. Изглеждаха отвратително, дори начинът, по който се движеха, беше кошмарен. Нямаха много вземане-даване със сосагите, въпреки че Питър беше видял Скадай да говори с няколко от тях.

Имаше три вида блатници. Червено-кафеникавите бяха най-многобройни и се движеха много бързо, докато вторият вид очевидно бяха воини — с дебела черупка и по-светла, почти сребриста кожа, високи почти колкото възрастен човек, с шип на всеки крайник. Сосагите ги наричаха с албинското им наименование — уаити. Последни бяха вождовете — високи и слаби, с вид на огромни богомолки. Сосагите ги наричаха жреци.

Тези два блатника бяха обикновени работници, всеки с лък и копие. Бяха голи, с изключение на манерките и колчаните на гърбовете им. Питър се опита да не гледа как плочките на коремите им се плъзгат мазно една в друга — картината беше смущаваща.

Те спряха до огъня му и извъртяха глави в синхрон, а странните им кръгли очи явно възприемаха огъня и човека като едно цяло.

— Ти готвис хранъ? — каза по-близкият блатник със стържещ глас. — Готвис хранъ?

Питър се опита да превъзмогне страха си.

— Не разбирам.

— Ти готвис хранъ? — каза другият. — Добра хранъ?

Първият поклати главата и корема си — гледката беше странна, но Питър разбра, че изразява нетърпение.

— Аз опита хранъ — изхриптя той.

Питър все още не разбираше скърцането им, но ноктестите ръце изглежда сочеха към тенджерата.

Никой от сосагите не ставаше, за да му се притече на помощ. Както обикновено бяха яли до насита и сега лежаха, без да шават и без да ги изпускат от поглед. На лицето на Ота Куон бе изписана жестока усмивка.

Питър се обърна с гръб и сипа яхния в една купа, добави малко див риган и я подаде на по-близкия блатник. Той я взе, започна да я души и на Питър му се прииска да не го беше правил. Почти човешкият му нос се разтвори, разкривайки черна дупка насред обраслото му с косми лице и гледката беше почти…

Блатникът потри ръце със силен стържещ звук и изсипа яхнията в дупката на лицето си. После отметна глава назад под неестествен ъгъл, изпищя и подаде купата за още. Питър сипа две порции, сложи им риган и подаде по една на всеки от тях, после пак, и пак. По-дребната от двете твари отвори и затвори клюноподобната си уста три или четири пъти, а от нея се разнесе воня на химикали, която залепна на гърлото на Питър.

— Хранъ убава! — простърга зловещото създание, а другото млясна в знак на съгласие. От устата им изскочиха дълги гъвкави езици на пурпурни и яркорозови петна и облизаха купите до блясък. После блатниците дрезгаво изръмжаха в един глас и си тръгнаха на бегом, превити на две.

Питър стоеше до огъня с двете празни купи и леко трепереше. При него дойде Скадай.

— Голяма чест ти оказаха — рече той. — Нас рядко ни забелязват.

Изглеждаше така, сякаш иска да каже още нещо, но стисна устни, потупа го по рамото, усмихна се и си тръгна, както всеки път. Питър още се чудеше какво да мисли за случилото се, когато жената дойде и постави ръка на кръста му. Този жест беше физически, разбираем — още един неочакван начин за комуникация, който изрази намеренията ѝ толкова ясно, че след час той беше между краката ѝ… а малко по-късно друг мъж го изрита в главата.

Ударът можеше да бъде смъртоносен, но изрисуваният сосаг беше бос, а и той все пак го забеляза навреме. Въпреки че беше само готвач, а доскоро и роб, Питър умееше да се бие и когато ритникът извърна главата му, той се изтръгна от прегръдките на тъмнокосата жена, без да спира да анализира ситуацията и посегна към ножа, който висеше на врата му.

Изрисуваният мъж, който явно очакваше лесна победа, изкрещя от истинска или престорена ярост и отново се хвърли към него, но при следващия ритник Питър се претърколи с нож в ръка. Покритият с черни, червени и бели петна сосаг, който изглеждаше така, сякаш има кожно заболяване, се метна към него и той го уби с лекота. Заби ножа дълбоко в стомаха му, докато онзи крещеше от изненада и отчаяние, с очи, пълни с агония, която неизбежно щеше да доведе до смъртта му. Питър изтръгна ножа от корема му и целият се обля в черва и кръв. После, въпреки задушаващия го ужас, заби острието първо в едното му око, а после — в другото, но петнистият вече беше мъртъв.

За миг Питър остана да лежи на земята. Всеки от последните стотина удари на сърцето му му приличаше на отворена книга, която бе прочел много внимателно, а остатъкът от ерекцията му напомни, че за това време бе преминал от една крайност на живота в друга.

Опита се да се изправи на крака, но коленете му трепереха и беше заобиколен от мъже — до един сосаги. Скадай му подаде ръка и му помогна да се изправи с твърдост, която му се стори заплашителна, но всъщност не беше. После се появи и Ота Куон, който му помогна да се задържи на краката си.

— Отвори си устата — каза той. Питър го послуша, а Скадай пъхна окървавения си пръст в нея и монотонно запя. Ота Куон стисна ръката му.

— Това е важно — каза той. — Слушай, Скадай казва: „Приеми врага си, Грундаг, в своето тяло.“ — Ота Куон пак стисна ръката му. — Скадай казва: „Сега ти и Грундаг сте едно. Той е онова, което си бил, а ти си онова, което беше той.“

На Питър му се повдигна от медния вкус на топлата кръв.

— Аз пък ти казвам да не ти става навик да убиваш сосаги — добави Ота Куон.

— Той ме нападна пръв! — изквича Питър.

— Ти чукаше жена му, която те използва, за да се отърве от недостоен мъж. Избегна срама да го изгони от леглото си, като уреди да го убиеш. Разбираш ли сега?

Ота Куон се обърна към група изрисувани мъже и каза нещо, а те се разсмяха.

Питър се изплю.

— Какво смешно има?

Ота Куон поклати глава.

— Ще ти обясня по-късно.

— Обясни ми сега — настоя Питър.

— Попитаха как си се справил. Отвърнах, че не съм сигурен кое е влязло по-лесно — ножът или оная ти работа. — Очите на Ота Куон бяха ярко сини и видимо развеселени. — Сега ти си и мъж, и сосаг. Не бива да ти става навик да убиваш своите, но досега би трябвало да си разбрал какво представлява Дивото.

Питър пак се изплю.

— Всеки срещу всеки — каза той.

През целия си кратък живот се беше учил да убива, а щом се провали за пръв път, го поробиха. Този неочакван успех обаче повече му напомняше на изнасилване, отколкото на победа. Целият беше покрит с кръв, че и с по-ужасни неща, а тези хора го поздравяваха.

— Тук няма закони.

Ота Куон поклати глава.

— Не ставай глупав — рече той. — Има много закони. Най-важният обаче е, че няма по-силен от най-силния. И че от всяко създание става хубава вечеря, независимо от силата му. — Той се разсмя. — В кралския двор е същото, само че тук всичко е честно и почтено и никой не лъже. Скадай е много по-бърз и по-смъртоносен от мен. Никога не бих го предизвикал, но друг мъж може да го направи. Или пък жена. Тогава матроните ще определят какво да бъде предизвикателството и другият ще се изправи срещу Скадай. Или просто ще го нападне, макар че една такава победа невинаги носи властта и престижа, които търси претендентът. Разбираш ли ме?

— Твърде добре — отвърна Питър. — Искам да се измия.

Искаше да се освободи от този странен човек, от боята му и от агресивната му аура.

— Казвам ти всичко това, защото останалите воини вече гледат на теб като на мъж и може да те предизвикат. Или просто да те убият. Досега беше под моя защита.

— Защо ще ме убиват? — попита Питър.

Ота Куон сви рамене.

— За да увеличат броя на жертвите си. Или защото искат жена ти, Сенеграл. — Той се разсмя. — Грундаг умря лесно, защото мислеше, че си роб. Не беше кой знае какъв мъж, но умееше да се бие и хората се страхуваха точно от глупостта му. От теб не се боят, макар че когато го разпра и избоде очите му, може и да си уплашил някого. Работата е там, че Сенеграл я искат много мъже, а тя не обича да отказва.

Въпреки студа и острите камъни, Питър се гмурна в плиткия вир, където хората плакнеха чашите си, без да обръща внимание на слоя набъбнало от водата жито, изпадало от стотиците измити купи. Не обърна внимание и на пиявиците. Просто искаше да отмие червата и лепкавата кръв от ръцете, корема и слабините си.

След малко се обади от водата:

— Може би просто трябва да я убия.

Ота Куон се разсмя.

— Елегантно решение, само дето братята и сестрите ѝ със сигурност ще убият теб.

От студа умът му се събуди, а кожата му изтръпна. Той потопи глава под водата и я измъкна с усилие. Острите камъни бодяха стъпалата му до болка.

— Какво мога да направя? — попита той.

— Изрисувай се! — рече Ота Куон. — Ако си воин и изпълняваш мисия, не могат да те докоснат. Освен ако не ги предизвикаш, разбира се. По време на битка човеците не са бързи като животните, нито пък толкова смъртоносни. Нали? Само че когато сме в глутница, ние сме най-добрите убийци в Дивото… а изрисуваме ли се, ставаме част от глутницата. Разбираш ли?

Питър поклати глава.

— Не — отвърна той, — но ще се изрисувам. Ще трябва да воювам с хора, които не познавам, за да имам малко мир и спокойствие у дома си. — Той се разсмя, а смехът му беше особен — див и малко налудничав. — Онези хора ме поробиха, така че сега ще си понесат последствията.

Ота Куон кимна.

— От мига, в който те срещнах, знаех, че ще станеш един от нас — рече той. — Не ни презирай. Правим каквото и останалите, но без да го наричаме с романтични имена. Сега отиваме на война, за да подкрепим Торн, но и за да покажем силата си на другите хищници и убийци, за да ни оставят на мира. За да се страхуват от нас. За да можем да си отидем у дома и да отглеждаме тикви. Животът ни не е само война и ножове в мрака.

Питър въздъхна.

— Дано си прав.

Ота Куон изпуфтя.

— Мисля, че трябва скоро да се изрисуваш и да получиш име, но ще оставя друг да ти го даде.

Той му помогна да излезе от водата, а после го отведе до огъня, където свали цяла орда пиявици от тялото му. При други обстоятелства Питър би се ужасил от тях, но сега понесе всичко почти без да ги погледне, което накара някакъв по-възрастен мъж да изръмжи одобрително.

Тогава Ота Куон заговори. Мъжете, както и няколко жени, внимателно го изслушаха, а после отидоха до одеялата си и се върнаха с красиви кръгли кутии от дърво и глина. Някои от тях бяха покрити с впечатляваща украса от оцветена коса или бодли, а някои бяха от злато или сребро. Във всяка кутия имаше боя — червена, черна, бяла, жълта или синя.

— Може ли аз да те изрисувам? — попита Ота Куон, а Питър се усмихна.

— Разбира се — отвърна той, толкова изтощен, че почти спеше.

Всъщност го изрисуваха трима вече боядисани мъже и една жена, под ръководството на Ота Куон. Отне им близо час, но когато приключиха, едната страна на тялото на Питър беше черна, а другата — червена. На лицето му обаче нарисуваха нещо по-изпипано. Той помнеше допира на пръстите на жената по челото, бузите и клепачите си, а прехласнатото изражение и полуотворената ѝ уста изглеждаха странно преобразени от рибата, изрисувана край очите ѝ.

Щом приключиха, един от мъжете донесе малко кръгло огледалце в рогова кутийка, Питър огледа белите, червени и черни черти по лицето си, които приличаха на кости от херинга и кимна. Явно имаха някакво значение, но не беше сигурен точно какво.

Остави им ризата си и тръгна в озарения от пламъци мрак. Допирът на въздуха до голата му кожа го освежи, а огньовете в лагера го топлеха дори от това разстояние. Ота Куон го водеше от огън на огън и воините му прошепваха нещо, а той кимаше и се покланяше.

— Какво казват? — попита Питър.

— Най-често „Здравей“. Няколко казаха, че сега изглеждаш много по-висок. Старецът рече да поддържаш боята чиста и да не я мацаш както досега. — Ота Куон се засмя. — Защото, разбира се, преди ти беше Грундаг. Разбираш ли?

— Господи — въздъхна Питър. Въпреки това тихите поздравления му дадоха кураж. Това беше триумф. Нямаше нужда да страда заради убийството — беше жив, горд, силен и всъщност си харесваше боята.

Когато стигна до своето огнище, Сенеграл бе извадила на показ всичките вещи на Грундаг. Подаде му чаша топъл подправен с билки чай и той го изпи. Ота Куон стоеше в края на осветеното от огъня пространство и ги наблюдаваше.

— Тя казва, че имаш много хубав лък, но някои от стрелите хич ги няма. Трябва да си изработиш по-хубави или да ги изтъргуваш някак. Също така казва, че няма да прелъстява други мъже, ако се грижиш за нея така, както тя иска.

Питър разгледа внимателно подредените до коша предмети, като повдигаше всеки от тях на светлината на огъня. Имаше два ножа в отлично състояние и един лък без никакви стрели, няколко кожи, един панталон и два чифта мокасини без украса. Разполагаше също с рогова кутия, пълна с черна боя и един стъклен буркан с червена. Две чаши… медна тенджера…

— Мислех, че жените изработват обувките на съпрузите си — отбеляза Питър, а Ота Куон се разсмя.

— Жените, които си харесват мъжете, им правят великолепни мокасини — рече той.

— Разбирам — отвърна Питър и прибра всичко в коша. Жената дойде и застана до него, той плъзна ръка под полата и нагоре по бедрото ѝ, а тя изстена. Малко след това продължиха оттам, където ги беше прекъснал мъртвецът, който го изрита в главата.

След малко тя простена, а Питър мислено се засмя на абсурдната ситуация. Искаше му се Ота Куон да ѝ преведе мислите му, но той, разбира се, си беше отишъл.

„Защо ми помага?“ — зачуди се Питър и заспа.

На сутринта всички изрисувани мъже станаха, взеха само онова, което им беше необходимо, за да се бият и тръгнаха след Скадай. Питър взе лъка, най-хубавия си нож, боята и едно-единствено червено вълнено одеяло и тръгна гол след Ота Куон. Оказа се изненадващо лесно просто да го следва, без да задава въпроси. По-късно го попита как да се сдобие със стрели и другият му даде една дузина, без да каже нищо.

— Защо? — попита Питър. — Нали всеки е сам срещу всички?

Ота Куон се засмя.

— Ти нищо не знаеш — каза той. — Нима не ме следваш? Нима няма да изпълниш заповедите ми, когато стрелите полетят и във въздуха звънне стомана?

Питър се замисли.

— Предполагам, че ще го направя.

Ота Куон отново се засмя.

— Ела да ти намерим име.

Южно от Албинкърк — дьо Вреи

Жан дьо Вреи подтисна нетърпението си и то, както винаги, се превърна в гняв. Яростта винаги го караше да се чувства греховен, омърсен, недостоен да бъде човек и рицар, така че докато яздеше през покритите с пролетни цветя плодородни поля на Алба, той дръпна юздите на втория си боен кон и коленичи в прахта, за да се помоли пред обърканите погледи на братята му по оръжие. Слабата болка, която изпитваше след дълго време на колене, винаги го успокояваше.

В съзнанието му изникваха образ след образ — представяше си разпъването на Христа, представяше си, че той самият е един от рицарите, които отиват да освободят Божи гроб или че е свидетел на преклонението на магите пред Йесу — един незначителен страж, възседнал коня си до кервана, докато трите принца боготворят новородения агнец.

Презрение прекъсна унеса му. Ненавиждаше краля на Алба, който се спираше във всеки град, за да угажда на селяните, да печели въздишките и невъздържания им смях, да успокоява страховете им и да раздава правосъдие. Суетеше се прекалено дълго и губеше твърде много време, а дори за децата беше очевидно, че на север става нещо, което изисква неотложната намеса на бронирания кралски юмрук.

Изпълни го отвращение. Рицарите на Алба бяха тромави, мързеливи, нецивилизовани и порочни. Те пиеха, ядяха твърде много, оригваха се и пърдяха на масата и никога, ама никога не се упражняваха с оръжията си. Жан дьо Вреи и кортежът му яздеха от град на град в пълно бойно снаряжение, в броня от главата до петите, с тежки гамбезони под ризниците, а отгоре с лъснати до блясък стоманени доспехи. И последният рицар от Изтока носеше тази трислойна броня всеки божи ден — когато беше на разходка из града, когато ходеше на църква или яздеше с дамата си.

Дивото не беше нападало сериозно Изтока от близо век насам и въпреки това рицарите бяха винаги готови за бой. Тук обаче, където на всеки склон растяха неподдържани гори и всеки град бе заплашен от нападение, рицарите яздеха, облечени в разноцветни туники с тъй модерните веещи се ръкави, с островърхи обувки и внимателно увити около главите им шапки, които напомняха на тюрбаните, популярни в Далечния изток, докато доспехите им стояха прибрани в плетени кошове и дъбови бъчви.

Точно днес, когато до Албинкърк им оставаха само четири дни път, няколко от по-младите рицари и оръженосци бяха излезли на лов с ястреби. Яздеха на запад, по върховете на хребетите и на него му искаше да ги накаже за безгрижната им глупост. Тези изнежени варвари трябваше да бъдат научени какво е война. Трябваше да свалят велурените си ръкавици, за да могат изнежените им ръце да изпитат студената тежест на стоманата.

Дьо Вреи продължи да се моли и се почувства по-добре. Успя да се усмихне на краля и да кимне на младия оръженосец, който тъй невъзпитано препускаше край колоната, вдигайки прах с буйната си източна кобила. Елегантното животно би струвало сто леопарда като състезателен кон, но не ставаше за нищо на бойното поле.

Когато армията, към която всекидневно се присъединяваха рицари, войници и стрелци от всеки град, област и имение по пътя им спря да пренощува, дьо Вреи нареди на оръженосците си да вдигнат шатрата му колкото може по-далеч от албинците, почти сред животните. После вечеря с простата храна на войниците в компанията на братовчед си. Повика свещеника си, отец Хю, за да чуе вечерната литургия и да изповяда греховете и страстите си, а след това духовно пречистване се изкъпа във водите на Албин, великата река, която течеше пред входа на шатрата му. Отпрати оръженосците и робите си и се избърса сам, заслушан в хрупането на три хиляди коня, които пасяха в хубавата вечер. Уханието на дивите цветя беше по-силно от миризмата им.

Напълно сух, той облече бяла ленена риза, панталони и бял жакет със семпла кройка, разви едно скъпо килимче от Далечния изток и разтвори преносимия си олтар — две икони на Девата и Разпятието, свързани с панти. Коленичи пред тях и започна да се моли, а когато се почувства празен и пречистен, разтвори съзнанието си… и архангелът дойде.

„Приветствам те, дете на светлината.“

Дьо Вреи избухна в сълзи, както всеки път, когато ангелът го навестеше, защото никога не успяваше да повярва напълно, поне до следващия път, който потвърждаваше всички предишни. Липсата на вяра, съмненията му — те сами по себе си бяха наказание.

Той се поклони през сълзи.

— Благословете ме, Таксиарх, защото ви предадох безброй пъти.

Винаги се опитваше да не поглежда сияйното лице на ангела, което в спомените му сякаш бе изработено от ковано злато, но всъщност по-скоро приличаше на озарена от живот перла. Ако се вгледаше твърде отблизо, можеше да развали магията…

„Не си виновен ти, че кралят на Алба не постъпи тъй, както искахме. Не по твоя вина това кралство бе преждевременно нападнато от силите на Злото. Ние обаче ще победим.“

— Поддавам се на гнева, на презрението, на самодоволството и гнева.

„Те няма да ти помогнат да станеш най-добрия рицар на света. Помни какъв си, когато се биеш и бъди такъв винаги.“

Никой свещеник не му го беше казвал толкова добре. Когато влизаше в битка, той се освобождаваше от всичките си светски мисли и ставаше едно с върха на копието. Думите на архангела отекнаха в него като звън на мечове, като зов на жребец.

— Благодаря ви, господарю.

„Радвай се. Наближава голямо изпитание. Бъди готов.“

— Аз винаги съм готов.

Архангелът положи сияйна длан на челото му и дьо Вреи за миг впери поглед в блестящото му лице, в съвършената протегната ръка, в златната коса, която бе толкова по-светла от тази на Жан и въпреки това някак си напомняше на неговата.

„Благословено да си, дете мое. Когато знамето рухне, ще знаеш какво да направиш. Не се колебай.“

Дьо Вреи се намръщи… но ангелът си беше отишъл.

Усещаше ухание на тамян, изпълваше го спокойствие — съзнанието му беше умиротворено, обземаше го леност, все едно бе прекарал нощта с жена, макар че не изпитваше нито срам, нито вина.

Той се усмихна. Пое дълбоко дъх и тихичко изтананика началните ноти на „Te Deum“[42].

Западно от Албинкърк — Хармодий

Хармодий лежеше върху купчина кожи, балансираше чаша топло вино на гърдите си и гледаше как Рандъм сипва мед и подправки в друга чаша и я разбърква с нагорещена метална бъркалка.

Гавин Мюриен седеше кротко зад търговеца и поправяше една обувка. Не говореше, но си вършеше работата съвестно и на Хармодий му стигаше просто да го наблюдава. Сега лявото му рамо бе покрито с люспи от зърното до врата и основата на бицепса. Изглежда бяха спрели да се разпространяват, но ставаха все по-твърди и по-големи. Интересно защо младежът не им обръщаше внимание — след първата нощ не беше обелил и дума за тях.

Хармодий беше стар, лукав и бе познавал много младежи. Този се готвеше да умре, тъй че магьосникът го наблюдаваше особено внимателно. Във втория пръстен на дясната му ръка се криеше фантазъм, който щеше да повали момчето като удар с призрачна брадва.

— Обичам го сладко, но аз съм си такъв — каза Рандъм и се ухили. — Обожавам сладкото. Жена ми казва, че се стремя да трупам пари и слава само за да мога да си позволя бисквити и мед по всяко време.

Хармодий отново отпи от чашата си. Греяното вино бе твърде сладко за неговия вкус, но тази вечер, докато лежеше свит под звездите, а ужасяващият враг се спотайваше тъй близо в мрака, то му дойде добре.

Внезапно усети изблик на сила и се изненада, сякаш беше зърнал бивша любовница да влиза в кръчма. Някъде наблизо нещо могъщо придобиваше форма. Беше или невероятно силно, но на голямо разстояние, или просто внушително и ужасяващо, но съвсем наблизо.

— На оръжие! — извика Хармодий и скочи на крака, съсредоточи се и насочи подсилените си сетива навън. Гавин Мюриен вече беше облякъл кожения си жупон и си слагаше шлема. Рандъм, който носеше нагръдник върху дрехите си, измъкна арбалет от фургона, където бе намерил продуктите за греяното вино. Останалите повтаряха тревожния вик на Хармодий, но повечето вече бяха напълно облечени, въоръжени и с броня на гърба. Магът обаче не им обърна внимание и посегна отвъд оранжевото сияние на огъня и обраслото с папрати поле, което ги заобикаляше.

Не откри нищо. Нито един блатник.

Хармодий знаеше как би могъл да разпознае някого чрез силата. Имаше два начина — можеше да си седи тихо и да изчака, с надеждата изострените му сетива да уловят ново проявление, или да изпрати вълна от собствената си енергия навсякъде около себе си, което би разкрило присъствието му на всички деца на Дивото, чувствителни към силата. Тоест, на повечето от тях.

Избра по-незабележимия пасивен вариант, макар че това не му беше присъщо, а силата го изпълваше до пръсване. От години не се беше чувствал толкова способен. Искаше да си поиграе с нея така, както рицар би размахал новоизкован меч, посичайки храсти и дръвчета.

Пресегна се по-нататък. И по-нататък.

Далеч на север откри тролове — липсата на симетрия в огромните им уродливи тела бе също толкова ужасяваща, колкото и непознатото им черно кристално излъчване. Те маршируваха.

На запад откри чародей с огромна сила и малко умения, но не знаеше какво представлява — селска вещица, блатник-шаман или пък някое от живите дървета из Дивото. Нямаше ни най-малка представа и реши, че каквото и да е, е твърде слабо, за да излъчва силата, която бе почувствал. Източникът явно беше напуснал света по избран от самия него път — създавайки ново място или скачайки на друго, което вече съществуваше.

Силата обаче продължаваше да грее като фар и магът с неудоволствие осъзна, че тя се намира на югоизток, някъде далеч зад тях. Хвърли се към нея като хищна птица върху заек… и избяга също толкова бързо, осъзнал колко могъщо е създанието, което я беше използвало.

Някога, когато беше малък, живееше в едно рибарско селце и носеше друго име, Хармодий изкара малка лодка в океана заедно с двама свои приятели, за да ловят сьомга и морска пъстърва. С тях ловуваха делфини и дребни китове, така че понякога момчетата хващаха добър улов само за да им го отмъкнат под носа. Късно следобед обаче, докато вадеше една едра риба, Хармодий забеляза как един тюлен — огромно животно, дълго колкото лодката им — мълниеносно завива и се стрелва към великолепната сьомга. Точно тогава един левиатан, толкова по-голям от тюлена, колкото тюленът бе по-голям от рибата, направи завой под лодката, за да го сграбчи.

Размерите на чудовището, което беше поне петдесет пъти по-дълго от лодката, огромното му око, кървавата пяна, безшумно достигнала до повърхността в мига, в който то хвана тюлена, леката вълна, предизвикана от движението му и най-вече ужасяващата опашна перка, която изскочи на повърхността на стотици метри от тях и въпреки това успя да ги опръска… През целия си живот Хармодий не беше виждал нищо друго, което да го развълнува тъй дълбоко и да го накара да се почувства толкова незначителен. Това беше нещо повече от обикновен страх — беше откритието, че на света съществуват неща, толкова могъщи, че не биха те забелязали дори ако те унищожат.

Успя да изтегли сьомгата, която умря, без да узнае как е допринесла за смъртта на огромния тюлен, а момчето добре запомни този урок. Десетки години по-късно Хармодий си го спомни, докато бягаше от грандиозното създание, появило се за миг в Албинската долина на петдесет левги на юг.

Когато се върна в собствената си кожа, Рандъм го гледаше загрижено.

— Вие изкрещяхте! — каза той. — Къде са те?

— В безопасност сме — рече Хармодий, но отговорът му прозвуча по-скоро като хлип.

„Никой не е в безопасност. Какво беше това?“

Източно от Албинкърк — Хектор Лохлан

На изток от Албинкърк слънцето огря склоновете на Парнас, най-западният край на планините на Мореа, където потоците бушуваха почти отвесно надолу, натежали от последните снегове и първите пролетни дъждове, за да изпълнят горното течение на Албин.

Хектор Лохлан пиеше чай и оглеждаше източния склон. Той беше висок, твърде висок и джелепинът се опитваше да реши как да прекара стадото през него. Зад гърба му хората му събираха лагера, товареха фургона, обличаха ризниците си и посягаха към оръжията си, а най-младите (или пък тези с най-малко късмет) вече пасяха добитъка.

Докато той гледаше към склона, неговият кожар, Доналд Редмейн, се съблече и скочи във водата, като използва ръба на един повреден бобров бент вместо платформа. Беше силен и решителен човек, но само след няколко секунди се наложи да го издърпат с въжето, вързано на кръста му, а рамото и ключицата му бяха насинени от камъните по дъното.

Лохлан потръпна.

Тази нощ нещо бе убило един от конете в стадото им и Хектор, който никога не се беше бил с ърк, предположи, че става дума именно за такова същество — жребецът беше покрит с порязвания и прободни рани, нанесени от нещо, много по-дребно от кон. Защо обаче го беше направило, не му беше ясно. Той удвои стражата, макар че знаеше колко безполезни са тези мерки. В Хълмовете разполагаше с каменни огради и дълбоки долчинки с естествени укрепления, в които можеше да вкара стадата и да ги варди, но тук на пътя джелепите смятаха, че са в безопасност. Нещо обаче го преследваше. Усещаше го.

Глава девета

Лисен Карак — Майкъл

Мъглата беше рядка и анемична, но свърши работа, като принуди онова, което ги наблюдаваше, да стане по-агресивно с животните, които използваше. Зайци излизаха от горите посред бял ден, скорци прелитаха над новите изкопи, първо по двойки, а след това — на цели ята.

До обяд хората, надзиравани от сер Йеханес, изкопаха двойния външен ров и докато търговците от Харндън, Лорика, Тива и Албин проклинаха късмета си и временния си началник, а мазолите по ръцете им се пукаха, игуменката отново направи магия и мъглата стана по-гъста, а животните — още по-многобройни.

Когато най-сетне позволиха на готовите да се разбунтуват търговци да оставят лопатите и да отидат на богослужението, мъглата бе станала толкова гъста, че стражите по кулите на крепостта не можеха да видят основата на стената, на която стояха. Далечният хоризонт обаче остана видим — капитанът не възнамеряваше да позволи собствената му мъгла да се превърне в пречка. Въпреки това змейовете прелитаха над крепостта на всеки един-два часа, а сърцата на защитниците ѝ трепваха при всяко изплющяване на кожестите им крила. Сред дърветата оттатък полето от време на време се забелязваше движение, като онова, което зърва ловецът, когато плячката му разтърси дърво или когато катерица скочи на клон, твърде тънък, за да издържи тежестта ѝ.

Майкъл отвори една празна книга от подвързан пергамент и написа с най-хубавия си почерк:

Обсадата на Лисен Карак. Ден първи. А дали не е осми?

Днес капитанът и лейди игуменката използваха фантазъм, за да вдигнат мъгла. Врагът е навсякъде и много хора казаха, че въздухът е тежък и трудно се диша. Застреляха Мадок Стрелеца със стрела за арбалет, която дойде от дърветата, когато той излезе от новата траншея, за да прибере един чук. Вероятно е напуснал прикритието на мъглата на милейди.

Над нас се рее змей, чувам крясъците му. Усещам присъствието му дори през покрива — все едно ме натиска по главата.

Майкъл задраска последното и внимателно го покри с мастило, докато не можеше да се разчете и една дума.

Капитанът нареди винаги да има готова за излизане вилазка. В нея дежурят всички мъже с доспехи. Капитанът нареди още да поставят тежки стенобитни машини в кулите. Крепостта има две големи кули — сега в едната има балиста, а в по-ниската — требушет.

Хората от провинцията и търговците от керваните изкопаха траншея, която води от Долния град до Замъка на моста. По-дълбока е от височината на зрял мъж и достатъчно широка, за да може по дъното ѝ да мине малка каруца. Покриваме я с дъски. Капитанът каза да наредим някакви торби по цялата ѝ дължина. Никой не знае какво има в тях.

По залез Майкъл се качи на стената и се присъедини към останалите жители на крепостта, за да прочетат заедно молитва. Изпратиха гласовете си към небето, а после игуменката отново направи магия — най-обикновено заклинание, известно на всяка селска вещица. Майкъл обаче се надяваше общите молитви и благопожелания да са му влели сила. Игуменката направи и магия за отблъскване, от онези, с които Мъдрите предпазваха житниците от дребните зверчета, които ядяха зърното. Тя просто го направи в по-голям мащаб и с много повече сила.

Западно от Албинкърк — Джералд Рандъм

Керванът на търговеца Рандъм тръгна рано-рано въпреки среднощните приключения, а може би точно заради тях.

Той се гордееше с хората си. Призори те запяха — някои се бръснеха пред малки огледалца, закачени по стените на фургоните, други точеха остриетата и върховете на стрелите си и навиваха одеялата си, за да ги предпазят от влагата. Трети кипваха вода в медни котлета или претопляха порция от снощната овесена каша. Магът стоеше до огъня си и загряваше пиво в меден съд.

— Не сте се посвенили сам да си налеете — отбеляза Рандъм. Хармодий дори не повдигна вежда.

— Направих ви комплимент, като приех, че сте щедър човек. Освен това приготвих малко и за вас.

Рандъм се разсмя. Лагеруваше рамо до рамо с жива легенда, която топлеше пиво в студената пролетна утрин. Птиците пееха, хората също, а той гледаше как младият златар Ейдриън седи на една щайга и рисува със златен лист. Беше приятен младеж, чирак, който скоро щеше да стане калфа и нямаше да се задържи дълго на този пост. Баща му бе както талантлив, така и богат, изгряваща звезда сред златарите.

Ейдриън беше среден на ръст, строен и силен и носеше скъпи доспехи, изработени професионално. Беше си сложил нагръдника и качулката, но бронираните ръкавици лежаха в скута му. Младежите все повече имитираха поведението на наемниците — по цял ден не сваляха доспехите и грижливо поддържаха оръжията си.

Рандъм не можеше да види какво рисува младият Ейдриън, защото то се намираше от другата страна на един от фургоните на златаря. Понесъл халба топло пиво в ръка, той отиде да погледне.

Подуши го много преди да го види. Вонеше ужасно на сяра и на нещо противно сладко, като захаросан черен дроб. Подуши го, но не осъзна какво е.

Оказа се мъртъв демон.

Младият Ейдриън вдигна глава от скицата си.

— Хенри го намери в храстите — обясни той. Другият чирак стоеше до трупа и го гледаше собственически въпреки ужасяващия му вид.

Отблизо мъртвият демон представляваше дълбоко разстройваща гледка. Беше голям колкото дребен кон, с люспеста като на костур или платика кожа. Самите люспи преливаха от бяло в светлосиво като скъп мрамор, изпъстрен с тънки венички в синьо и черно и блещукаха като опали в цветовете на дъгата. Клепачите му бяха спуснати, а очите приличаха на хлътнали ями, сякаш изсмукани от смъртта. Насред тежката хищна глава стърчеше нещо средно между муцуна и клюн, а гребенът ѝ наподобяваше перата, които слагаха на турнирните шлемове.

Демонът лежеше отпуснат, като повехнали цветя. От издължения торс стърчаха две ръце, мускулести и смущаващо човешки — ръцете на ковач, може би, и два мощни крака, два пъти по-едри от ръцете. Изправен адверсарият сигурно достигаше височината на човек, стъпил върху каруца, а краката и торсът черпеха равновесие от тежка опашка, покрита с остри шипове.

Това не беше животно. Клюнът и шиповете му бяха инкрустирани с фантастични мотиви от олово и злато, както и изпъкналата кост над очите му, а самият демон беше облечен в красив червен кожен жакет, поръбен с козина. Рандъм не можа да се стърпи, коленичи и опипа дрехата. Еленова кожа, боядисана по-ярко и по-умело, отколкото беше виждал някога и стегнато ушита със сухожилия.

По чудовището нямаше и един белег, а най-плашещо от всичко беше странно красивото му лице, сгърчено в ужасена гримаса.

Старият магьосник дойде с чаша пиво в ръка и огледа демона.

— А — каза той.

Рандъм не знаеше как да изрази мисълта си.

— Харесва ми палтото му — рече той, а Хармодий го изгледа, все едно беше луд.

— Вие го убихте, ваше е — сви рамене Рандъм. — Или поне такъв беше редът, когато служех в кралската армия.

Хармодий поклати глава.

— Хм — изсумтя той. — Тогава го приемете като подарък от мен. Като благодарност за гостоприемството ви.

Още трима от чираците на златаря му помогнаха да претърколи демона. Отне му пет минути да свали жакета, голям колкото конски чул или може би малко по-малък. Беше съвсем чист, недокоснат от онова, което бе отнело живота на чудовището. Рандъм го нави стегнато, уви го в зебло и го прибра във фургона си, докато чираците оглеждаха златните инкрустации.

— Оставете го — каза Хармодий. — Телата им по-скоро се изпаряват, вместо да се разложат. Чудя се…

Той се наведе над трупа и го побутна с една пръчка. Макар че именно те го бяха претърколили, чираците отстъпиха назад, а Хенри побърза да сложи стрела в арбалета си.

Чародеят извади от палтото си къса пръчка, прилична на клонче — странно клонче с формата на светкавица, лъскава и чудесно поддържана. В двата ѝ края имаше малки сребърни наконечници.

Хармодий я прокара над трупа — напред-назад, напред-назад.

— А! — възкликна той и каза нещо на Стария език, за радост на всички присъстващи, които дори не си бяха мечтали, че ще им позволят да наблюдават работата на всеизвестен маг. През деня беше по-различно и онези, които се бяха скрили, докато правеше заклинанията си през нощта, сега зяпаха като селяндури.

Рандъм виждаше как силата се събира около ръката на възрастния мъж. Не можеше да прави заклинания, но откакто се помнеше, можеше да ги вижда. Старецът раздвижи пръсти, по трупа на демона сякаш пробягаха цветни вълни. Всички рязко издишаха, а той се разпадна на пясък. Не много, при това.

— Магия — каза Хармодий. — Нещо е прекъснало разложението след смъртта му.

Те очевидно нищо не разбраха, а Хармодий сви рамене.

— Не се притеснявайте, просто размишлявам на глас. — Той се разсмя. — Месир Рандъм, бих искал да говоря с вас.

Старият магьосник се отдалечи от фургоните, а търговецът го последва. Зад тях дойде Стария Боб на кон, в пълно бойно снаряжение. Ейдриън му се фукаше със скицата си, а той мълчеше.

— За три дни убих двама от тях — каза Хармодий. — Това е много лошо. Моля ви за помощ в името на краля, но ви предупреждавам, че ще бъде опасно. Много опасно.

— Каква помощ? — попита Рандъм. — И какво ще получа в замяна? Простете, милорд, знам, че всички в двора смятат, че търговците се интересуват единствено от парите. Това не е така, но за Бога, месир, в тези фургони се намират богатствата на няколко души. Че и моето собствено.

Хармодий кимна.

— Знам, но очевидно става дума за набег… може би дори за нашествие. Демоните са най-ценните и най-могъщи войници на врага. Срещнах един и това ми се стори ужасяващо. Два означава, че ни наблюдават и че зад нас има армия. Три… три са нещо немислимо. Въпреки това ви моля да пратите вестоносец при краля. Веднага. Един от най-добрите ви хора. После можем да продължим на север.

Рандъм кимна.

— Не знам дали кралят би гарантирал стойността на кервана ви — каза Хармодий. — Каква е тя?

— Шестдесет хиляди златни дуката — каза Рандъм.

Хармодий рязко си пое дъх, а после се изсмя.

— В такъв случай нека ви уверя, че Негово величество не може да ви обезщети. За Бога, човече, как се решихте да тръгнете през пущинака с всичко това?

Хармодий се смееше, а Рандъм сви рамене.

— Купуваме годишната житна реколта на хиляда стопанства — каза той. — Купуваме и говеждо от хората в Хълмовете — към петнадесет хиляди животни, готови да ги угоим за пазара. Купуваме още бира, малко вино, кожи от елени, бобри, зайци, видри, мечки и вълци — достатъчно, за да стигнат за всички галантеристи и кожари в Харндън. С това се търгува на Северния панаир, без да броим основната стока — въ̀лната.

Хармодий поклати глава.

— Никога не съм се замислял за стойността на всички тези неща — каза той. — Ако съм го правил, съм забравил.

Рандъм кимна.

— Стойността на Северния панаир е половин милион златни дуката.

— Не знаех, че на света има толкова много злато — отново се разсмя Хармодий.

— Няма, затова имаме шлемове и арбалети, и хубави вина, и златарски изделия, и кичозни пръстени, и какви ли не платове, стафиди, фурми, зехтин, захар и всякакви продукти, каквито липсват на север. За да търгуваме. Затова керванът ми трябва да стигне дотам.

Хармодий огледа планините, които едва се виждаха на хоризонта.

— Никога не съм се замислял за това — каза той. — Замисля ли се обаче, начинанието ми се струва ужасно… уязвимо. — Магьосникът се огледа. — Какво ще стане, ако няма панаир?

Тази мисъл бе хрумвала на Рандъм няколко пъти през последните два дни.

— Тогава в Харндън няма да има говеждо. Ще получат зърно само от местните окръзи, няма да има кожи за дрехи и шапки, нито мед за хляба, а във всяка къща ще има по-малко бира. Кралят пък ще изгуби данъка, който иначе бихме му платили за продадената стока, както и… трудно е да се каже, но да речем половината от стойността на въ̀лната. Обикновените хора ще гладуват. На изток търговците, които купуват въ̀лна, ще фалират, повечето от банкерите в Харндън също, а стотици чираци ще останат без работа. — Той сви рамене. — И това е само през зимата. През пролетта ще стане още по-зле.

Хармодий гледаше търговеца, все едно му разказваше детска приказка. После поклати глава.

— Напрегната утрин изкарахме, търговецо. Да тръгваме, стига да сте съгласен.

Рандъм кимна.

— Съгласен съм, защото ако керванът ми се върне обратно… — Той сви рамене. — Ами, ще загубя ужасно много пари. И никога няма да стана кмет.

Лисен Карак — Майкъл

Обсадата на Лисен Карак. Ден втори.

Майкъл облиза върха на писалката си и разсеяно изцапа ъгълчето на устните си.

Днес всички се включиха в копаенето на рова. Прибавям малка скица — той започва от портата на Долния град и продължава до форта на моста. Дължината му е около сто и двадесет крачки. Разполагаме с около хиляда мъже и жени, които го изкопаха за два дни. От двете му страни издигнахме ниски стени и капитанът нареди да вземем колове от запасите си (палисадите, които използваме, като вдигаме лагер) и да ги набием по цялата му дължина.

През целия ден над рова се стелеше гъста мъгла благодарение на фантазма на игуменката. Поддържат го добрите сестри, които постоянно се молят в параклиса.

Врагът цял ден се опитва да разбере какво правим. Наоколо гъмжи от птици — скорци, врани и гълъби. Те обаче не смеят да влязат в мъглата, а районът около замъка изглежда ги отблъсква. Врагът разполага със змейове, които денонощно се реят по въздушните течения над нас. Дори сега над главата ми кръжи един.

Сред дърветата на запад ехтят брадви. Днес големи групи мъже два пъти излязоха от гората, приближиха се на един изстрел разстояние от мъглата и пуснаха няколко стрели. Не отвърнахме — само стрелците ни изпълзяха напред и ги събраха.

Почти по залез изпратихме три вилазки — една на север, една на запад и още една също на запад, която обаче ще тръгне по реката.

Лисен Карак — Червения рицар

Капитанът яздеше на запад срещу залязващото слънце и бронята му отразяваше малкото останала дневна светлина. Днес Грендъл носеше броня и до надкопитните му стави се спускаха два слоя тежка ризница. Бяха нужни четирима прислужници, за да я вдигнат и да я поставят на гърба на огромното животно. Грендъл я ненавиждаше, но капитанът беше сигурен, че бунтовниците ще се хванат на въдицата и ще ги нападнат.

С него яздеха дузина войници в пълно бойно снаряжение, всеки със стрелец зад гърба. Когато копитата на Грендъл подминаха Долния град, безлюден и мрачен с изключение на двамата стрелци, които дежуреха в каменните кули до портата, капитанът леко пришпори едрия кон и той хукна през запролетените ливади в тежък галоп. Мъглата скриваше и светлината и терена, и капитанът беше наясно, че в такова време може да им устроят засада. Това обаче беше неговата мъгла, а тя имаше някои специални свойства.

Той бавно тръгна на юг край траншеята, за да разбере дали работата е приключила. Под дървения под на дълбокия ров бе скрил изненада, но земята беше влажна, така че дъските имаха съвсем ясно предназначение. Палисадите бяха твърде нарядко, за да спрат нахъсан враг, но ако разполагаше с време, капитанът щеше да накара работниците да увият около тях бръшлян и къпини, за да стане бариерата по-надеждна.

Той поклати глава. Нищо от това нямаше значение, защото така или иначе бе просто уловка.

Пет моста пресичаха рова, като всеки беше достатъчно широк, че по него да могат да преминат рамо до рамо двама ездачи в пълно въоръжение, без конете им да се изнервят. Ако имаха още време, щеше да постави механизми, които да ги вдигат и свалят. Ако имаха още време, щеше да направи противника на глупак. Капитанът обаче не вярваше, че му е останало време. Усещаше (нямаше как да го обясни по-точно) раздразнението на врага. Той нямаше много опит в битките с хора… и беше арогантен.

„Също като мен.“

Капитанът се усмихна и обърна Грендъл, за да пресече последния мост преди замъка. Копитата на бойния кон трополяха глухо, сякаш стъпваше по ковчег.

„Тази мисъл пък откъде изникна?“

Предишната вечер беше слязъл до ябълковото дърво, но тя не се появи. Зачуди се защо. Спомни си целувката ѝ.

„Най-добре се съсредоточи върху належащите проблеми“ — напомни си той. Беше ѝ оставил бележка при дървото. Отговор нямаше.

Мъглата се вдигаше, а зад нея полето зеленееше от новопоникнала трева, която някой ден щеше да стане на слама и фураж (или пък на бурени), но залязващото слънце я бе обагрило в червено.

Той дръпна юздите на Грендъл и зачака вилазката да се строи зад гърба му. Том Лошия застана до него и капитанът вдигна ръка в бронирана ръкавица.

— Огледайте се всички! Заради мъглата трудно се вижда, но от тук до гората земята е гола — няма нито една канавка, плет или каменна ограда. Имайте го предвид. Ако пратим нова вилазка, ще мине оттук.

Том кимна, но сер Йеханес поклати глава.

— Нека оцелеем днес, пък после да се занимаваме с утрешните работи.

Капитанът се обърна, за да погледне старшия си офицер.

— Напротив, сер. Нека днес планираме утрешния триумф.

По лицето на по-възрастния рицар се изписа гняв.

— Мир! — каза капитанът. — Ще го обсъдим по-късно. — Тонът му остана спокоен, сякаш ставаше дума за нещо маловажно. — Ако срещнем врага, ще пришпорим конете, за да минем през него, ще се съберем, щом чуем тромпета и веднага ще се скрием в мъглата. Това е. Ако открием лодки, ще ги унищожим. Ясно ли е?

Той се заслуша внимателно. Ако беше нервен, не му пролича — изглеждаше просто съсредоточен. Наоколо му конете се суетяха, а мъжете плюеха и се стараеха да изглеждат спокойни като него.

Мъглата му се струваше твърде рядка, за да прикрие толкова много хора, но нищо не се случи. След миг обаче от север се разнесоха ликуващи мъжки гласове, цвилене на коне и звънтене на стомана в стомана.

— Ето ги — измърмори капитанът и с две думи изрази петнадесет минути нервно очакване. Том се ухили, а Йеханес свали забралото си и звукът се пренесе надолу по колоната. Капитанът обаче изглежда не бързаше заникъде.

Виковете се усилиха, зад тях се надигна дрезгавият глас на сигнална тръба, а на север — тънкият зов на рог. Всичко се случваше точно както го беше предвидил, но въпреки това, в самото навечерие на битката, го обзе паника.

„Ами ако това е капан? Защо си мисля, че мога да предвидя действията им? Правя се, че знам какво върша, но не може да е толкова просто.“

Учителят му по военно дело се казваше Хайуел Райд и беше главен оръжейник на баща му. Брилянтен фехтовач и победител във всички турнири, той беше лудо влюбен в лейди Пруденция, но тя не споделяше чувствата му.

Един спомен тихо се намести в главата му… и точно преди да се хвърли в боя, капитанът осъзна, че са го мамили. Двамата му учители бяха любовници. Разбира се, че бяха любовници.

„Защо се сетих за това точно сега, преди началото на битката?“ — почуди се той и се разсмя с глас.

Хайуел Райд казваше „Войната е просто нещо. Затова мъжете я предпочитат пред реалността“, а урокът му за шестте момчета, които обучаваше и които щяха да станат велики лордове, когато пораснат, беше: „Гледайте сложността на плановете ви никога да не надхвърля способността ви да ги обясните.“

Капитанът обмисли своите още веднъж и каза:

— Да тръгваме.

Излязоха от мъглата в лек галоп, а на около половин левга от тях Дръзката изведе северната вилазка изпод дъжда от стрели, изстрелян от бунтовниците, блатниците и ърките, които се събираха като буреносни облаци около малкия ѝ отряд.

Капитанът поведе хората си на запад, към залязващото слънце и по-далеч от мъглата и се спусна по речния бряг. На пътя имаше изоставена барикада — заобиколиха я, качиха се на брега над пътя, свиха при първия завой и пристигнаха.

Лодки. Шейсет лодки, може би и повече — селски лодки, дялани лодки, канута, салове от вързани заедно клони, всичките извадени от водата. Всеки от стрелците метна ленен вързоп в някоя от лодките. Някои не улучиха нито една, други улучиха по две, а от север се чуха рогове и тромпети. Бавеха се твърде много.

Към стрелците на по-далечния край на брега полетяха няколко стрели и те щурмуваха гората, разпръсквайки вражеските стрелци. Том ги подгони, последван от половината си войници и капитанът се уплаши, че в крайна сметка наистина е попаднал в капан. Не разполагаше с достатъчно хора, брегът под древните дървета му се струваше огромен в сравнение с жалкия му набег, а сега половината от хората му се отдалечаваха…

Зад него пак се разнесоха викове и той се обърна към Майкъл.

— Свири отбой — нареди капитанът.

Уменията на Майкъл с тромпета не бяха кой знае какви — наложи се да опита три пъти, преди инструментът да се чуе ясно на фона на звънтенето, крясъците и врявата на западния бряг.

Капитанът седеше на седлото, изпълнен с болезнена нерешителност — отчаяно искаше да си върне хората, но се боеше да прати останалите надолу по брега. Точно тогава от гората изскочи Том Лошия с вдигнат меч и той започна отново да диша. Сред дърветата изникваха все повече от войниците и стрелците му, а мечовете им грееха в зелено на гаснещата светлина.

— Да се махаме! — нареди капитанът и смушка Грендъл точно когато две стрели се забиха в плешките на животното. То се изправи на задните си крака, изпръхтя и успя да се извърне.

Тогава от север, на самия край на гората, се показаха бунтовниците. Мръснобелите им плащове почти светеха под последните слънчеви лъчи, а полираните върхове на стрелите им сякаш блещукаха във въздуха.

Подлизуркото, един от чуждоземните стрелци, бе ударен във врата — стрелата бе преминала право през ризницата му. Той се свлече без да гъкне, но добре тренираният му кон остана във формацията. Тогава Бил Куката, войникът на Подлизуркото, скочи на земята и намести убития стрелец зад седлото си. Улучиха го два пъти — в нагръдника, при това отдалеч — а той дори не се олюля.

Капитанът насочи бронираната глава на Грендъл към края на гората. Ако никой не успееше да прекъсне стрелбата на бунтовниците, хората му щяха да измрат за секунди — повечето от леките коне на стрелците дори не носеха броня.

Грендъл мина от лек в бърз галоп, а петдесеткилограмовата двойна ризница явно не му пречеше. Една стрела отскочи от забралото на капитана, още две улучиха шлема му. Стоманените им върхове остъргаха басинета му и отхвръкнаха, но всеки удар го раздрусваше. Поредната тежка стрела улучи лъка му, а следващата се удари в десния му наколенник. Имаше чувството, че го бие градушка.

Червения рицар сведе глава и пришпори Грендъл. Нямаше как да разбере дали зад него има някой, целият свят се беше свил до онова, което можеше да види през двете цепки на шлема си, а то не беше кой знае колко. Общо взето се изчерпваше с бронираната шия на коня.

Дрън.

Дрън-дрън-дрън-бум-тряс.

Всеки звук беше удар по шлема и нараменника му.

Так-тик-ток-дрън!

Той изправи рамене, а когато сграбчи дръжката на меча и го изтегли, една стрела улучи острието, което потрепери в ръката му.

Капитанът вдигна очи и ги видя, а те се обърнаха и хукнаха да бягат. Бяха само шестима — „Нима всички тези стрели дойдоха от шест лъка?“ — и тичаха в шест различни посоки с дисциплинирано отчаяние.

Мечът му чисто прободе най-близкия бунтовник — посичането на пешаци бе съществена част от обучението на всеки рицар и се приемаше за даденост, също както куража. Той замахна, стрелецът загина, а капитанът пришпори Грендъл към втория в групата, който беше и най-дребен. Един от съратниците му спря, опъна лъка си и пусна стрелата, а когато тя отхвръкна от бронираната ръка на рицаря, мъжът изруга и умря.

Жребецът забавяше ход и капитанът го обърна — ако го изтощеше, щеше да заседне тук и да намери смъртта си. Освен това той обичаше Грендъл. Според него двамата имаха много общи черти — силното желание да живеят, например.

Щом тропотът от копита замлъкна, четиримата оцелели бунтовници спряха и първата стрела издрънча в шлема му. Беше въпрос на време да го уцелят под мишницата, в гърлото или през цепките на шлема.

Сер Йеханес изскочи в галоп от гората отляво на стрелеца, заобиколи огромния ствол на едно древно дърво и отнесе главата на червенокосия бунтовник с един замах на огромния си меч. Останалите трима избягаха в гъсталака на запад.

— Благодаря! — извика капитанът, а Йеханес кимна.

„Никога няма да се научи да ме харесва, какво остава да ме обича“ — помисли си капитанът. После хвана юздите на Грендъл, обърна главата му и тръгна на изток.

Поляните на север сякаш се надиплиха — към тях тичаха блатници, прегърбени в странната си поза, а кафявите ърки приличаха на оживяла кал… само че вече беше твърде късно. Шепа блатници спряха, за да се прицелят, но без резултат.

Капитанът дръпна юздите и спря на самия край на обсега на заклинанията си. После свали бронираната ръкавица от дясната си ръка, измъкна от нея парче овъглен плат…

… и пристъпи в двореца си.

„Той те чака“ — каза Пруденция.

„Все още не знае на какво съм способен“ — рече младият човек, който вече беше подредил символите си. После отиде до вратата, но вместо да я отвори, само повдигна желязното капаче на ключалката и през нея нахлу ярка зелена светлина.

„Той те чака“ — повтори Пруденция.

„Ще му се наложи да почака още — отвърна той. Гордееше се с работата си и с внимателната си подготовка. — Погледни, това е емпатичен херметизъм. Фитилите са направени от едно и също парче плат и са напоени с масло. Тук има още едно парче, вече е станало на въглен.“

Зелената светлина докосна символите му.

„Умно момче“ — каза Пруденция.

„Двамата с Хайуел бяхте ли любовници, Пру?“ — попита капитанът.

„Това не е твоя работа“ — сряза го тя.

Капитанът се изправи в стремената, овъгленото парче плат се разгоря с нажежени до червено пламъци, а четиридесет и четирите запалителни бомби от намазнен коноп, стари парцали, восък и брезова кора в лодките на брега пламнаха едновременно.

Харндън — Едуард

Едуард отля първата от тръбите в пясък и използва същия полиран до блясък дорник вместо модел за восъчния език, който щеше да сложи във формата, за да остане куха. Стените бяха дебели един пръст, точно както беше поръчал майсторът. Крайният резултат не беше много впечатляващ и Едуард сви рамене.

— Майсторе, мога и по-добре. Предпочитах да пробия дупката със свредел, но за да изработя и него, и останалите инструменти, ще ми трябва… цяла седмица — сви рамене той. — Бих искал да добавя украса.

Чувстваше се некадърен. Майсторът взе тръбата и дълго време я държа в ръце.

— Хайде да опитаме — каза той.

С помощта на ръчна бургия той проби малка дупка в основата ѝ, а Едуард възхитено наблюдаваше прецизните му, търпеливи движения. След това майстор Пайл изнесе тръбата на двора, натъпка я с четири лъжици от горливата смес и потърси с какво да я захлупи. Едуард мълчаливо му подаде малък объл звънец. Беше кух, а формата му — не особено съвършена, но щеше да свърши работа. Майсторът завърза тръбата за дъба, пъхна фитила в дупката и го запали, а двамата се скриха зад тухлената стена на конюшнята.

И добре, че го направиха.

Свистящата смес просветна и гръмна, сякаш беше вълшебна и свали цяла педя от кората на дървото. Тръбата се откъсна от въжетата и се вряза в една конска поилка от масивни дъски, обливайки двора с мръсна вода, а чираците откриха звънеца чак на другия ден. Всъщност не откриха него, а идеално кръглата дупка, която беше пробил в керемидения покрив на ковачницата.

Едуард я огледа и подсвирна.

Лисен Карак — Червения рицар

След обстрела капитанът се беше сдобил с шест великолепни синини. Други бяха и по-зле от него — Подлизуркото загина въпреки неимоверните усилия на Бил Куката, познат на аристократите като сер Уилем Гревил. Франсис Аткорт беше улучен в корема с бунтовническа стрела, вмъкнала се между две плочки на бронята му. Уат Глупака и Дъбовата пейка бяха простреляни в ръцете и краката и ревяха от болка и страх, че стрелите може да са намазани с отрова. Сигурно щяха да умрат, ако не бяха монахините.

В крайна сметка се оказа, че благодарение на силата и уменията им всички оцелели ще бъдат изцерени. Капитанът, който едва сега започваше да приема мисълта за манастир, пълен с магьосници, беше удивен от целебната енергия, която се вля в хората му. Само във вилазката на Дръзката имаше шестима ранени, включително Дългата лапа, а той беше един от най-добрите му хора. В крайна сметка обаче фантазмите бяха свършили повече работа, отколкото купищата стрели.

Капитанът мина през лазарета, облечен в дрехите, които носеше под доспехите си. Ранените бяха в добро настроение, като всеки, който се е събудил, за да открие, че ужасната му рана е напълно излекувана. Уат Глупака вече си беше тръгнал — капитанът го видя да играе пикет[43]. Дъбовата пейка, която дължеше прякора си на мускулите и тъмната си кожа с цвят на дъбова кора, се смееше безпомощно на една от историите на Уил Главореза, а Дългата лапа я наблюдаваше.

— Мислех си, че съм пътник — призна той на капитана, който седеше върху одеялото му и му показа къде стрелата бе пронизала гърдите му. — Храчех кръв, знам какво означава това. — Дългата лапа се поизправи, изкашля се и погледна към монахинята в ъгъла. — Хубавата послушница каза, че ако раната е била с един пръст по-широка, съм щял да умра. — Той сви рамене. — Длъжник съм ѝ.

Капитанът стисна рамото му.

— Как се чувстваш? — попита той. Знаеше, че задава глупав въпрос, но това беше част от капитанската работа.

Дългата лапа го погледна за миг.

— Добре — каза той. — Чувствам се сякаш съм бил мъртъв, а сега не съм. Нито съвсем зле, нито съвсем добре. — Той се усмихна, но не както обикновено. — Капитане, задавали ли сте си въпроса защо сме тук?

„През цялото време все това се питам“ — помисли си той, а на глас каза:

— Понякога.

— Никога преди не съм бил тъй близо до смъртта — каза Дългата лапа и се отпусна на леглото. — Предполагам, че до ден ще съм свеж като кукуряк — добави той, усмихна се и този път заприлича на себе си. — Най-много до два.

Хубавата послушница разбира се беше Амичия, която седеше на един стол в края на долното отделение. Щом я видя, капитанът осъзна, че се е надявал да я завари в лазарета. Знаеше, че владее силата — беше го изпитал лично, но си даде сметка, че сигурно е сред лечителките едва когато я видя да снове между лазарета и общата спалня.

Спуснатите ѝ клепачи подсказваха, че не ѝ се говори, така че той тихо я подмина и се качи по стълбите, за да види месир Франсис Аткорт, който не беше нито аристократ, нито рицар — говореше се, че някога е бил шивач. Капитанът го завари да чете, облегнат на няколко възглавници. Беше много блед. На корицата на книгата нямаше заглавие, но когато я погледна по-отблизо, капитанът видя, че човекът чете псалми и поклати глава.

— Радвам се да ви видя, капитане — рече Аткорт. — Правя се на болен, за да не работя.

Младият човек се усмихна. Аткорт беше на четиридесет години, може би на повече. Умееше да накладе огън, да почисти месо, да ушие кожена кесия и да поправи конски хамут, а веднъж на пътя капитанът го видя да показва бод зад игла на едно момиченце. Не беше най-добрият войник в ротата, но без него не можеха. Беше от хората, на които може да се разчита да си свършат работата — ако го помолеше да се погрижи за вечерята, щяха да имат вечеря — и със сигурност не би се престорил на болен.

— И аз се радвам да те видя. Загубил си много кръв.

Капитанът седна върху одеялото му.

— Вашата монахиня, онази, хубавичката…

Младежът усети, че се изчервява.

— Не е моя — заекна той, а Аткорт се усмихна като учител.

— Както кажете, капитане, разбира се.

Странна работа. И преди го беше забелязал — войниците от обикновен произход (без да се брои Том Лошия, който беше повече природна стихия, отколкото човек) имаха по-добри маниери, отколкото благородниците. Аткорт беше с необичайно добри маниери.

— Както и да е, прелестната млада послушница, която така умее да командва… — Аткорт се усмихна. — Тя ме излекува. Почувствах… — Той пак се усмихна. — Добротата ѝ, предполагам. Донесе ми и книга, така че чета. — Той изкриви лице. — Докато я свърша, може да стана монах. Здрасти, Том.

Над тях се извисяваше Том Лошия, който кимна на приятеля си.

— Ако стрелата те беше улучила малко по-надолу, щеше да станеш монахиня. — Той се ухили многозначително на капитана. — Високата ’убавица е будна и се протяга като котка. Спрях се да я погледам — избоботи той и гръмогласно се засмя. — Ама хубаво е заоблена отпред, а?

Капитанът се обърна, за да го изгледа кръвнишки, но с Том Лошия това беше почти невъзможно. След като седна, той ясно усещаше всеки един от изтощените си мускули, всяко от шестте натъртвания.

— Всички видяхме как се юрнахте към ония стрелци — каза Том и се извърна, а капитанът замълча. — Цяло чудо е, че сте жив — продължи Том. — Колко пъти ви уцелиха, осем? Десет? С бойни лъкове?

Капитанът замълча.

— Само казвам да не вършиш глупости, момко. Ами ако ти свърши късметът?

— Тогава ще умра — отвърна капитанът. — Някой трябваше да свърши тази работа.

— Йеханес я свърши, и то както трябва — рече Том. — Следващия път вдигни меча и нареди на някой друг да нападне стрелците.

Капитанът пак сви рамене. По изключение изглеждаше точно на двадесет години — реакцията му беше бунтарски отказ да приеме думите на някой възрастен, който се опитва да го научи на нещо. Беше се държал като невръстен глупак пред очите на всички и го знаеше.

— Кап’тане — каза Том и изведнъж му се стори огромен и опасен. — Ако вие умрете, хич не съм сигурен, че ние ще оцелеем. Тъй че чуйте моя съвет: не умирайте.

— Амин — каза капитанът.

— Хубавичката послушница по-лесно ще отстъпи на жив човек, отколкото на мъртвец — отбеляза Том.

— От личен опит ли съдиш, Том? — каза Аткорт. — Остави момчето на мира. Остави капитана на мира. Простете, м’лорд.

Капитанът поклати глава. Не е лесно да си сърдит, когато откриеш, че хората ти те харесват и им се ще да останеш жив и здрав.

Аткорт се изсмя с глас, Том се наведе над него и му прошепна нещо, а той се направо се преви — първо от смях, а после очевидно от болка. Младият човек се спря, за да ги погледне — Том вадеше от чантата си карти и зарове, а Аткорт се държеше за корема и се хилеше.

Капитанът хукна надолу по стълбите, а кожените му подметки запляскаха по каменните стъпала, но тя не беше там. Той прокле многозначителната усмивка на Том и избяга в мрака. Искаше му се чаша вино, но беше сигурен, че то ще го приспи. Имаше нужда от сън.

Усмихна се на собствената си глупост и вместо да си легне, отиде при ябълковото дърво. Ето я — седеше под звездите и тихичко си тананикаше.

— Снощи не дойде — рече той. Това беше последното, което искаше да каже. Амичия сви рамене.

— Заспах — каза тя. — Което, струва ми се, би било добре и за вас. Милорд.

Тонът ѝ беше неприветлив — нищо в него не подсказваше, че някога са се целували или че са водили интимен разговор. Или пък гневен.

— Но нали искаше да ме видиш? — каза той.

„Звуча като идиот.“

— Исках да ви кажа, че бяхте абсолютно прав. Нарочно ви пресрещнах пред вратата ѝ. Дъртата вещица ме използва. Обичам я, но тя ме тласка към вас, а аз бях сляпа за това. Играе си на любовници в кралския двор, но използва моето тяло вместо своето. Или нещо подобно.

Амичия сви рамене, а той едва различи движението ѝ на бледата светлина на звездите.

Мълчанието им се проточи. Капитанът не знаеше какво да каже — вероятно беше права, но той не знаеше как да представи нещата в по-хубава светлина. Даде си сметка, че не иска да злослови по адрес на игуменката.

— Тъй или иначе съжалявам, че бях толкова рязък — каза той.

— Рязък? — повтори тя и се изсмя. — Искате да кажете, че съжалявате, задето смазахте оправданията ми и се подиграхте със самолюбието и вярата ми? Съжалявате, че ме изобличихте като жалка лицемерка?

— Не целях нито едно от тези неща — отвърна той, но не за пръв път се почувства нищожен в сравнение с нея. Армиите от слугинчета не го бяха подготвили за това.

— Аз наистина обичам Йесу — продължи тя, — макар че невинаги зная какво би трябвало да означава любовта към Бог. Това, че отказвате да повярвате в него, ме наранява, причинява ми физическа болка.

— Не е вярно, че не вярвам в Бог — каза той. — Сигурен съм, че дребнавото копеле съществува.

Лицето ѝ, тъй бледо на лунната светлина, внезапно стана сурово.

„Твърде изморен съм за този разговор“ — помисли си капитанът.

— Обичам те — чу се да казва, после си спомни за Майкъл и потръпна.

Амичия сложи ръка на устата си.

— По странен начин го показваш — рече тя.

Внезапно той седна. Не беше съзнателно решение, също както онова „обичам те“ — просто краката му поддадоха. Амичия посегна, за да вземе ръката му и когато пръстите им се докоснаха, тя трепна.

— О! — каза тя. — Всеблаги Йесу, месир, вие изпитвате болка.

Наведе се над него и дъхът ѝ го погали. Поне той го усети така. После се разтвори за нея и се затича към кулата. Пруденция поклати глава, но тя не одобряваше никоя жена и капитанът отвори вратата, защото беше сигурен, че стените ще го защитят от зелената буря.

Амичия го изпълни в мига, когато вратите се затвориха, а зелената светлина я следваше по петите. Имаше съвсем ясни очертания и изглеждаше така, както невежите хора си представят призраците — като бледо и безцветно копие на самата себе си.

Капитанът се протегна и сграбчи ръката ѝ.

„Значи ме пускаш да вляза? — попита тя и се огледа с очевидно възхищение, после направи реверанс на Пруденция. — Милостиви Боже, тя жива ли е?“

„Жива е в спомените ми“ — отвърна той и я излъга само отчасти. Някои от тайните му бяха твърде ужасни, за да ги сподели.

Тя се завъртя.

„Великолепно е! Колко печата имаш?“

„Печати ли?“

„Знаци, заклинания. Фантазми.“

Той сви рамене.

„Повече от двадесет“ — рече капитанът. Не лъжеше, само я окуражи да го подцени.

Амичия се изкиска. Тук му се струваше по-едра, а лицето ѝ изглеждаше малко по-елфическо и малко по-хищно. Бадемовидните ѝ очи светеха като на котка в тъмното.

„Разбрах го в мига, в който те видях — каза тя. — Носиш силата като плащ. Силата на Дивото.“

Капитанът се усмихна.

„Приличаме си“ — каза той.

Тя взе ръката му и я постави на дясната си гръд, само че тук нещата не бяха материални и вместо да я докосне, той се озова на един мост, под който клокочеше бистър тъмнокафяв поток, пълен с листа. Дърветата от двете му страни бяха дълбоко, злачно зелени и се извисяваха към небесата. Вместо сивото расо на ордена си, Амичия беше облечена в зелен сукман със зелен колан.

„Придошлите пролетни води може да отнесат моя мост — каза тя, — но твоята кула нямаше въздух.“

Той гледаше как силата тече под моста и малко се уплаши от Амичия.

„Ти владееш всичко това?“

Тя се усмихна.

„Уча се. Изморявам се лесно и не разполагам с твоите двадесет печата.“

Той се усмихна.

„Знаеш ли, освен ако Пруденция не ме е заблудила, след като всеки от нас посети светилището на другия, с теб сме свързани.“

„Докато твоята бронирана врата е затворена, дори не мога да те открия — каза тя и му се намръщи закачливо. — Опитвала съм.“

Той посегна към нея и докато ръцете му лягаха на раменете ѝ, концентрацията ѝ (а може би неговата) рухна и двамата се озоваха обратно на пейката в ухаещия на ябълки мрак.

Целунаха се, а тя положи глава на гърдите му и той отвори уста.

— Моля те, не говори — каза Амичия. — Не ми се приказва.

Така че той остана да се взира в мрака, безоблачно щастлив. Едва след известно време осъзна, че тя е изцерила синините му и вече спи.

По-късно му се прииска да се изпикае. Освен това каменната пейка беше ледено студена въпреки топлия пролетен въздух, а ръбът ѝ неприятно се врязваше в бедрото му. Накрая прекъсна кръвообращението в крака му и го полазиха тръпки.

Зачуди се дали не е редно да я събуди и да я прати да си легне. Или пък да я събуди и да я покрие с целувки. Хрумна му, че не е разумно да прахосва нощния си сън. Внезапно осъзна, че очите ѝ са отворени. Тя се надигна от скута му, а капитанът обмисли десетина забележки, все за това, че е по-топъл от нейния Йесу. Накрая се отказа от всичките. Явно най-сетне порастваше.

Целуна ръката ѝ, а тя се усмихна.

— Правиш се на много по-лош, отколкото си в действителност — каза Амичия. Капитанът сви рамене, а тя бръкна в ръкава си и пъхна нещо в ръката му. Най-обикновен квадрат от ленено платно.

— Обетът ми за бедност не струва много, нищо си нямам — каза тя. — Облекчих болката в ставите на една жена, а тя ми даде тази кърпа. Само дето плаках в нея. Два пъти.

Амичия се усмихна. Той ясно виждаше лицето ѝ и се надяваше, че това не са първите слънчеви лъчи.

— Мисля, че това я прави моя — добави тя, а той я притисна до сърцето си, пъхна я в гамбезона си и целуна ръката ѝ.

— Какво искаш? — попита тя.

— Теб — отвърна капитанът, а тя се усмихна.

— Глупчо. Какво искаш от живота?

— Първо ти ми кажи.

Тя се усмихна.

— Моето е лесно. Искам хората да са щастливи. Да живеят свободно и добре, да имат достатъчно храна и да са здрави. — Тя сви рамене и се усмихна. — Радвам се, когато хората са щастливи. И смели. И добри.

Капитанът потръпна.

— Войната сигурно много те мъчи. — Той отново потръпна. — Смели и щастливи?

— Да — рече тя и поклати глава. — Все още не ме познаваш много добре. Е, сега е твой ред. Какво искаш?

Капитанът поклати глава. Не смееше да каже истината, но и не искаше да я лъже, така че се опита да намери златната среда.

— Искам да предизвикам Бог и майка ми. — Той сви рамене, сигурен, че лицето ѝ инстинктивно се е вкаменило от гняв. — И да стана най-добрия рицар на света.

Тя го погледна. Луната беше изгряла — светлината идваше от нея, а не от изгряващото слънце — и лицето на Амичия сияеше.

— Ти ли?

— Щом ти можеш да станеш монахиня, аз мога да стана най-добрия рицар — отвърна капитанът. — Щом ти, кралицата на любовта, можеш да се откажеш от потребностите на тялото си, аз мога да бъда велик боец.

Той се разсмя, тя също. Такава искаше да я запомни — засмяна, с лице, озарено от лунната светлина, без сянка от сдържаност. Амичия протегна ръце и двамата се прегърнаха, а после тя си отиде с тихи стъпки.

Капитанът дори не спря, за да потрепери. Качи се тичешком в главната квартира и изпи чаша изстинало греяно вино. Преди да легне да спи, събуди Тоби и го прати да намери сер Ейдриън, писарят на ротата. Мъжът влезе тихо, облечен в дебел вълнен халат.

— Не искам да се оплаквам — каза писарят, — но знаете ли кое време е?

Капитанът изпи още една чаша вино.

— Искам да поразпиташ… — започна той. — Не знам какво точно търся, но се надявам да успееш да го откриеш. Знам как звучи, но в крепостта има предател. Имам подозрения, но не и доказателства. Кой би могъл да комуникира с външния свят? Кой тайно мрази игуменката? Или тайно обича Дивото?

При последните си думи капитанът почти се задави, а писарят поклати глава и се прозя.

— Ще разпитам — каза той. — Може ли да се връщам в леглото?

Капитанът се почувства глупаво.

— Може и да греша — каза той, а писарят извъртя очи, но чак след като излезе от стаята.

Капитанът довърши виното и се просна на леглото заедно с дрехите, а когато биха камбаната в параклиса, се постара да не брои ударите, за да може да се престори, че ще спи цяла нощ.

Лисен Карак — Майкъл

Обсадата на Лисен Карак, ден трети.

Майкъл слушаше хъркането на капитана и му завиждаше. Стрелците говореха, че половината нощ е „бил зает“ с хубавата послушница и младежът малко му завиждаше, малко ревнуваше и ужасно му се възхищаваше. И беше бесен, разбира се. Не беше честно.

Третият ден от обсадата мина толкова скучно, че Майкъл взе да се чуди дали капитанът не греши. Беше им казал, че врагът ще ги нападне. Над главите им цял ден прелитаха змейове, нещо чудовищно не спираше да реве, а пронизителният му глас отекваше зловещо из гората.

Днес не се случи нищо. Наблюдавахме как врагът сглобява салове, за да замени лодките, които изгорихме. Капитанът ни предупреди, че рано или късно ще започнат да сглобяват стенобитни машини и че човеците-предатели ще научат чудовищата как да ги използват. Мъглата не се вдигна цял ден и макар че стражите по стените виждат надалеч, полето около замъка почти не се вижда. Хората разправят, че мъглата не пречи на очите на игуменката.

Цял ден ехтят брадви. По залез голяма армия мина през горите на запад. Виждахме как дърветата се движат, а между тях оръжията блещукаха под залязващото слънце. Чухме рева на много чудовища. Капитанът каза, че цяла армия пресича реката, а когато още по-голяма армия се събра в гората от другата страна на рова, нареди да съберем вилазка. До вечеря обаче не ни нападнаха и той отмени заповедта.

Майкъл се облегна на стола си. Не умееше да води дневник и осъзнаваше, че пропуска важни неща. Уил Главореза простреля един блатник от почти триста крачки — беше стрелял от върха на кулата, над мъглата и улучи въпреки утринния бриз. Приятелите му отстъпиха своята дажба бира и той се натряска като лорд, но станалото не се отрази на обсадата, нито можеше да мине за особено забележителна или благородна постъпка. Майкъл можеше да съди само по историческите книги в библиотеката на баща си, а в тях стрелците не се споменаваха.

След малко влезе капитанът с тъмни кръгове под очите.

— Отивай да си лягаш — нареди той. Майкъл нямаше нужда да го подканят, но се спря на прага.

— Значи не ни нападнаха? — рече той.

— Дарбата да посочваш очевидното вероятно ти носи огромна популярност — свирепо го сряза капитанът.

Майкъл сви рамене.

— Съжалявам.

— Сигурен бях, че днес ще удари траншеята — каза капитанът и потърка темето си с ръка. — Вместо това прати армия от другата страна на реката, въпреки че изгорихме лодките му. При това ме е страх, че е голяма. Там долу има керван и той ще го унищожи, а аз не мога да го спра, нито дори да се опитам, преди да му пусна кръв в моя малък капан, в който не се хваща нищо. — Той отпи от виното. — Само се изхвърлям. Не мога да предвидя какво ще предприеме врагът.

Майкъл подскочи като ужилен.

— Досега се справихте много добре!

Капитанът сви рамене.

— Всичко е въпрос на късмет. Върви да спиш, интересната част от обсадата приключи. Ако той реши да не нападне скъпоценния ми ров…

— Защо да не го нападне?

— Капитанът-чирак ли пита или оръженосецът? — попита капитанът, сипа си още вино и разля част от него.

— Днес съм просто заинтересован наблюдател — каза Майкъл и сякаш случайно, но всъщност нарочно бутна виното от масата. — Простете, милорд. Ще ви донеса още.

Капитанът застина, а после се прозя.

— Остави, и без друго пих твърде много. Той трябва да реши, че съм напълнил рова с хора и че с един удар може да помете половината ми армия.

— Ровът наистина е пълен с хора — каза Майкъл. — Видях, като ги пратихте.

Капитанът се усмихна, а момчето поклати глава.

— Къде са?

— В Замъка на моста. Планът беше много хитър, но той или се е усетил, или е твърде страхлив — каза той, погледна чашата си и направи физиономия. — Къде е госпожица Ланторн? Защо не отидеш да я видиш?

Майкъл се поклони.

— Лека нощ — каза той, изниза се в коридора и издърпа сламеника си пред вратата на капитана, след което прекара цяла вечност, вглеждайки се в озарения от факлите мрак.

Лисен Карак — Лиз перачката

Елиса седеше на една бъчва и забавляваше половината гарнизон с неприлична история. Най-малката ѝ сестра обаче я нямаше. Мери пък беше в западната кула и пиеше вино с Лиз перачката, Суки Оукшот, дъщерята на шивачката, Том Лошия, сер Джордж Бруз и Франсис Аткорт. На масата имаше карти и зарове, а жените се смееха гръмогласно. И шестимата вдигнаха глави, когато Майкъл надникна в стаята.

— Тук я няма — викна Том и избухна в смях. Останалите войници му запригласяха и оръженосецът избяга.

— За кого говориш? — попита Лиз.

— За възлюбената му, хлътнал е до уши — каза Том и поклати глава, а едрата му ръка опипа глезена на Суки, която го изрита.

— Омъжена съм — каза тя. Очевидно изобщо не се боеше от най-едрия мъж в замъка.

Том сви рамене.

— Не се сърди, един мъж трябва поне да се пробва — рече той.

— Е, коя е любимата му? — попита го Лиз. — Някоя от твоите повлекани ли? Мен ако питаш, той е твърде добър за някоя стрида.

— Стрида ли? — попита Мери.

— Момиче, което си отваря и затваря краката с прилива — поясни Лиз и отпи още вино.

— Като теб значи — кимна Мери, а перачката се разсмя.

— Мери, ти си тукашна. Мъжете си мислят, че си лесна. Онова, което правят ония жени, е друга работа.

Франсис Аткорт сви рамене.

— И те са хора като всички останали, Лиз. И те играят на карти и ходят на църква. Извинявай, днешният ден ми напомни, че съм смъртен.

Том кимна.

— Пийни си още.

Раздвоена между възхищението и гнева, Мери погледна към Лиз.

— Докато онова, което правиш ти… — започна тя.

— Аз си живея живота, без да ме командва някой мъж — каза перачката. — Мъжете стават за игра, но дотам.

Том се разсмя, а сер Джордж метна картите на масата.

— Какво е това, урок по философия ли? — попита той, отвратен.

— Освен това младият оръженосец язди твоята сестра, дявол те взел! — викна Лиз, без да е съвсем сигурна защо се е ядосала.

Мери се изправи, явно възмутена.

— Типично за Фран — ще измисли някакво правило и после сама ще го наруши.

— Не говорех за Фран.

Мери застина.

— Кейтлин? Тя не е… тя не би го направила! Тя е…

Лиз се разсмя.

Лисен Карак — Майкъл

Майкъл я откри при конюшните с три по-малки момичета. Те танцуваха, а той обикаляше от кон на кон и оглеждаше телата и копитата им. Момичетата спряха да танцуват, едно от тях изведнъж изписка, че било зло чудовище и започна да пищи. Другите две се смееха или може би плачеха. Внезапно едното се разкрещя, а Кейтлин започна да го успокоява. Майкъл веднага изтича при тях.

Кейтлин срещна погледа му и притисна момиченцето към себе си.

— Ще ни изядат! — плачеше детето, а Кейтлин го люлееше напред-назад.

— Не, няма — каза твърдо тя и вдигна очи към Майкъл. Той знаеше, че от него се очаква нещо, но нито единият от двама им не беше сигурен точно какво, така че той коленичи до тях.

— Кълна се в надеждата си да стана рицар и да отида в Рая, че ще те защитя — каза той.

— Не си рицар, а най-обикновен оръженосец — каза първото момиченце с ужасната замисленост, присъща на децата и погледна към Майкъл с огромните си очи. Също като Кейтлин.

— Въпреки това ще те защитя — отвърна той, стараейки се да звучи небрежно.

— Не искам да ме изядат! — каза първото момиченце, но риданията му затихваха.

— Обзалагам се, че сме меки и сочни! — рече другото момиченце и се ухили на Майкъл. — Затова ни нападат! — заяви то, сякаш беше разрешило някаква необичайно трудна загадка.

Кейтлин ги прегърна и двете.

— Мисля, че някои хора са големи глупчовци — рече тя.

Третото момиче метна шепа конска тор по Майкъл и той внезапно попадна в странна дилема. Щеше му се да остане насаме с Кейтлин, но докато я наблюдаваше с децата, искаше този миг да продължи вечно. За пръв път си помисли „Може да се оженя за нея“.

Лисен Карак — Амичия

Амичия посегна със силата. Вратата му беше съвсем леко открехната и тя се промъкна като призрак в зелената светлина. Вещерът, обсадил крепостта, беше толкова могъщ, че сияеше като зелено слънце в горите ѝ, а светлината блъскаше по вратата на кулата.

Капитанът беше вътре, застанал до статуята на една жена. „Тъкмо се канех да те потърся“ — щастливо проговори той и се прозя.

Амичия поклати глава.

„Заспивай. Тази сутрин дори не поднови силите си.“ Капитанът тръсна глава.

„Един час с теб…“

Тя отстъпи назад.

„Лека нощ“ — каза Амичия и затвори вратата отвън, а той заспа толкова бързо, че я сънува.

Лисен Карак — Майкъл

Майкъл се наведе и нежно я целуна, а устните ѝ се разтвориха под неговите.

— Обичам те — каза той, а Кейтлин се разсмя.

— Глупчо.

Майкъл повдигна брадичката ѝ.

— Ще се оженя за теб.

Очите ѝ станаха огромни. Внезапно вратата на отделението до тях рязко се отвори.

— Кейтлин Ланторн! — кресна сестра ѝ. — Ти, малка кучко!

В небето над конюшните избухна слънце от зелена светлина, гръмовен трясък разтърси стените.

— На оръжие! — закрещяха множество гласове.

Лисен Карак — Червения рицар

Капитанът скочи от леглото, без да знае какво го е събудило и си даде сметка, че стои до стойката с доспехите заедно с Майкъл, който така и не си беше легнал и сега му помагаше да си сложи ризницата. Все още не се беше събудил напълно. Оръженосецът дръпна връзките на гърба с всички сили, а капитанът нахлузи старите си обувки на босо и хукна по стената.

— Замъкът на моста! — извика Пияндето от кулата над тях. Майкъл се опитваше да навлече кожената си броня и да наблюдава стените и обсипаното със звезди небе едновременно.

Мъглата я нямаше, един мощен повей на вятъра я беше отнесъл. Капитанът го усети, даде си сметка какво представлява всъщност и се усмихна.

— Започна се — каза той.

Запалиха два сигнални огъня, надигнаха се множество гласове — точно така звучаха разгневените или уплашени мъже.

— Трябва да намерим начин да комуникираме със Замъка на моста — каза капитанът и се облегна на стената. Майкъл, който бе облякъл ризницата си и се мръщеше от болка в ранените си ребра, коленичи, за да затегне ремъците на краката на господаря си. Зад тях двама прислужници носеха цялата броня и следваха капитана, който обикаляше насам-натам. Гледката сигурно би била комична, ако ситуацията не беше толкова ужасяваща.

Майкъл постепенно успя да облече напълно непоносимия си началник, като го следваше от място на място из цялата крепост. Капитанът се пошегува с монахините-лечителки, стисна ръцете на Том Лошия и нареди на Дръзката да се качи на коня в новопокритата алея на двора. Майкъл предположи, че я бяха покрили, за да предпазят конете от змейовете. Това беше същата вилазка, която капитанът разпусна предишната вечер.

Час по-късно балистата на западната кула стреля с остър пукот. Майкъл се вгледа в мрака, но доколкото можеше да види в мрака, копието не беше улучило никого. Младежът дооблече бронята си, спря се да си почине и заспа, както си стоеше в ъгъла между стената и западната кула.

Събуди го силен грохот. Току до краката му се простираше огнено море, писъци надвикваха оглушителния рев на войната. Ръката на капитана се сключи около китката му.

— Идват! — извика той. — Чакайте сигнала ми!

Майкъл погледна нагоре и видя човек, надвесен от на западната кула. Небето не беше светло, а сиво.

— Добре дошъл — жизнерадостно каза капитанът. — Поспа ли си?

— Съжалявам — измърмори Майкъл.

— Недей да съжаляваш. В такива моменти истинските войници спят, когато им се отдаде възможност. Нападателите се опитват да превземат Замъка на моста и Долния град. Допускам още, че са пратили хора да огледат построеното вчера. Или пък да го изгорят.

Той изглеждаше много доволен от тази възможност. Майкъл си пое дълбоко дъх, един слуга сложи чаша вино в ръката му, а той я пресуши и се наведе над стената.

— Стреляйте! — извика той.

Требушетът на западната кула изскърца и цялата постройка се придвижи с един пръст.

— Картеч. Гледай сега.

Навремето Майкъл забавляваше братята и сестрите си, като хвърляше шепи камъчета във водата. Този изстрел му напомни за това, само че камъните бяха по-големи и повечето от тях паднаха не във вода, а по земята. Останалите се пръснаха на няколкостотин метра и се стовариха върху хитинови обвивки, плът и кръв.

— Още веднъж! — извика капитанът.

Балистите при Замъка на моста стреляха едновременно, запращайки цели кошове камъни, големи колкото човешко сърце, към окопите, изкопани предния ден. Разнесоха се писъци.

— Изглеждате доволен от себе си — рече игуменката. Беше напълно облечена и изглеждаше точно така, както всеки друг ден. Бе изникнала иззад ъгъла на западната кула, а подире ѝ вървяха двойка сестри-лечителки и хората, които обслужваха носилките.

— Врагът тъкмо хлътна в капана ни и с двата крака — заяви той и се обърна към Пияндето. — Ще стреляме още веднъж. После вдигни и двете червени знамена. При този сигнал всички в гарнизона, освен теб и хората, които обслужват стенобитните машини, ще атакуват надолу по пътя. След мен!

Младият човек успя едновременно да се поклони на игуменката и да се наведе, за да мине през вратата на западната кула. Слугите бяха оседлали Грендъл и капитанът зае мястото си начело на колоната на Дръзката. Майкъл, който все още беше замаян и се измъчваше от изгаряща болка в ребрата, се опита да не изостане.

До коня на оръженосеца застана Жак.

— Стори ми се, че имаш нужда да поспиш — с усмивка му каза той. — Да внимаваш, момче. Тези ребра ще те убият — рече той и се наведе към Майкъл. — Целувките на момичетата също, ако ти отнемат съня.

Оръженосецът се качи на коня си, а Жак здраво го бутна отзад, за да му помогне да се настани на седлото. После Майкъл излезе през портата и се озова на двора. Тоби държеше шлема на господаря им и дъвчеше самун хляб, а капитанът забождаше нещо на кафтана си. Ленена кърпичка, която изглеждаше искрящобяла на фона на аленото кадифе.

Майкъл се ухили.

— Какво е това? — започна той.

— Honi soit qui mal y pense[44] — каза капитанът. Намигна му, взе шлема си от ръцете на Тоби, усмихна се на момчето и насочи Грендъл с колене. — Слушайте всички! — извика той.

Цялата вилазка замлъкна.

— Минем ли през портата, убивайте всичко, което попадне под мечовете ви — каза капитанът. — Краят на рова ще бъде отбелязан с огън, така че запомнете маршрута и го следвайте, ако ме изгубите от поглед. Щом чуете Карлъс да дава сигнал за връщане, обърнете конете и се приберете. Разбрахте ли?

След тази реч хората му пришпориха конете през портата, а требушетът изстреля нов смъртоносен залп.

Изтичаха последните мигове, които деляха нощта от зората и големите кошове с камъни, с които стреляше страховитата машина, бяха унищожили всичко живо в район, чиято форма бегло наподобяваше огромно яйце, целият покрит с кървава пропита с ихор пихтия и осеян с камъни като белязано от шарка лице. Храстите и тревата бяха станали на каша. В полумрака гледката беше адска, а блъвналият в новоизкопаните окопи огън само подсилваше това внушение… особено през цепките на спуснато забрало.

Хората и чудовищата, които се опитваха да се измъкнат от премазаната земя, се бяха предали и отчаяно бягаха от градушката от камъни, която все още се сипеше от Замъка на моста. Стичаха се към гората, на километър и половина оттам.

Капитанът поведе хората си далеч на юг, по брега на реката, строи ги в редица и доведе тромпетчията си. После вдигна голямото си черно знаме с любовните възли и златните ленти, които съставяха личния му герб и изтегли меча си.

— Ще се придвижим до края на гората. След това се съберете около мен — нареди той. Беше вдигнал наличника си и се оглеждаше. Зад него стоеше Том Лошия, а от едната му страна — Дръзката. Йеханес също беше наблизо.

— Убивайте всичко, което попадне под мечовете ви — повтори той. Майкъл не смяташе, че са дали дори една жертва. Стенобитните машини напълно бяха разбили атаката на врага. Пое си дълбоко въздух, а отстъпващите врагове се носеха край него, напрягайки изтощените крака, нокти или лапи на път към гората.

— Напред! — изрева капитанът, знамето се развя към врага, а тромпетите засвириха.

Майкъл никога не беше участвал в щурм. Беше вълнуващо, сякаш нищо на земята не можеше да им навреди. Пометоха ърките, прекършените хора и единственото по-едро изчадие — нещо кошмарно, което блестеше в противно зелено на първите утринни лъчи. То посегна към Грендъл с огромните си нокти и Том Лошия го прониза право в ухото. Върхът на копието му, дълъг колкото човешки подлакътник и широк колкото дланта на едър мъж, промуши горната част на черепа му през челюстта.

— Лохлан за Аа! — изрева грамадният мъж.

Чудовището умря, а рицарите пометоха жалките опити за съпротива и се насочиха към бягащите хора… и други твари.

Когато слънцето се показа над хоризонта, вече бяха стигнали до края на гората, а човеците и децата на Дивото лежаха на кървава купчина в тревата зад тях. По-точно казано, онези, на които се бяха натъкнали, лежаха в тревата зад тях, докато стотици други бягаха на север или на юг или лежаха на земята и се молеха, докато конете ги прескачаха с тътен.

Капитанът ги поведе обратно към портата по същия път, врязвайки се в редица отчаяни ърки, които напразно се опитваха да се защитят с копия, които се чупеха в стоманените брони. Минаха право през тях и се изкачиха по хребета, където ги очакваха двадесет слуги с отпочинали коне.

Майкъл беше смаян. Вълнението му бързо се уталожи, заменено от изтощение и пулсираща болка в ребрата, които бронята му едва успяваше да крепи по време на бесния галоп.

Всички войници смениха жребците си, много от стрелците — също. Хората по стените ликуваха.

Капитанът се доближи и вдигна наличника си.

— Не ми харесваш — каза той без заобикалки. — Всъщност, изглеждаш ужасно. Връщай се.

— Какво? Къде… — заекна Майкъл.

Жак пое юздите и му помогна да слезе от седлото. Майкъл забеляза, че прислужникът носи доспехи — хубави доспехи — и му се доплака, но едновременно с това не можеше да си представи да влезе отново в бой.

Жак се качи на един грозен едър кон.

— Ще се погрижа да оцелее, момче — увери го той и го остави да седи и да гледа как останалите подменят конете си и се подреждат във формация. За изненада на Майкъл те свърнаха от победения враг и тръгнаха на юг, следвайки изгряващото слънце в лек галоп. Насочиха се право към портата на Замъка на моста, която се отвори сякаш с магическа пръчка. Те влязоха, минаха по моста изчезнаха по южния път. Пред очите му Гелфред, главният ловец, напусна Замъка на моста. Последваха го една каруца и трима мъже, всеки повел по няколко прекрасни кучета и отрядът бързо се придвижи на запад под прикритието на дузина стрелци.

Щом се появиха първите скорци и гарвани, в небето над замъка започнаха да се реят соколи. От стената хвръкна огромен орел и нададе писък, който вероятно ужаси всички по-дребни птици в радиус от три левги.

Гелфред бе нанесъл удара си едновременно с игуменката.

От прикритието на Замъка на моста излязоха цели глутници хрътки и се спуснаха към зайците и останалите животни, скрити в края на гората. Пърсивал орелът и по-малките, до една прекрасно обучени птици, доведени от Тива, за да бъдат продадени на панаира, подгониха скорците, гарваните и огромните гълъби. Врязваха се в ятата им така, както рицар разкъсва група селяни и от небето заваля дъжд от пера, крила, кръв и мъртви птици.

На Майкъл му трябвате половин час, за да се изкачи обратно до крепостта. Слугите не му обръщаха внимание и той многократно се спъна, докато накрая някой забеляза кървавата диря, която оставяше след себе си и двама стрелци дойдоха да го подхванат.

Амичия сряза сабатоните, свали ги от краката му и откри каменния връх на копие, забит дълбоко в прасеца му. Кръвта му течеше като бира от отворен чучур. Послушницата говореше бързо и жизнерадостно и точно преди да загуби съзнание, той успя да си помисли колко е красива.

Лисен Карак — игуменката

Игуменката наблюдаваше как вилазката на капитана се отдалечава по пътя на изток — толкова бързо, че изчезна още преди птицата ѝ да успее да се върне.

„Със сигурност издадох местонахождението си на всички наоколо“, помисли си тя и се зачуди дали до края обсадата ще успее да опази поне една от тайните си. Нейният великолепен ферландски орел Пърсивал избиваше цели ята птици като тигър в кошара, но тя виждате, че старият гигант започва да се изморява. За всеки случай метна примамката във въздуха, завъртя я внимателно над главата си и щом зърна тирийското червено, Пърсивал изостави лова и дойде при нея като еднорог при девица — първо плахо, а после изпълнен с желание да го уловят. Беше твърде тежък за нея, но младата Теодора ѝ помогна и за награда получи крило в лицето — Пърсивал не беше свикнал господарката му да има помощница и пърхаше ли, пърхаше. Игуменката обаче успя да нахлузи кожените каишки през ноктите му, а Теодора му сложи качулката и той се успокои.

— Ето го моя смел рицар, моя храбър воин. Ех, бедни старче — каза игуменката. Орелът беше едновременно уморен, кисел и много доволен от себе си. Теодора го погали по крилата и той се изпъна.

— Дай му парче пиле, мила — каза игуменката и се усмихна на послушницата. — То е все едно да имаш мъж, дете. Никога не му давай каквото иска, а само каквото искаш ти. Ако яде твърде много, никога няма да го накараме да излети отново.

Теодора погледна навън от върха на кулата. Равнината и реката бяха далеч под тях и с неочакваното си спускане от тази височина орелът беше унищожил по-дребните птици. От лечебницата дойде Амичия със съобщение от сестра Майрам. Игуменката го погледна и кимна.

— Кажи на Майрам да вземе колкото ѝ трябва. Няма смисъл да се стискаме.

Очите на Амичия гледаха другаде.

— Няма ги — каза тя. — Шпионите на врага, дори змейовете. Усещам го.

Теодора се стресна, че една послушница си позволява да заговаря игуменката, но тя сякаш не се впечатли.

— Много си наблюдателна — отвърна възрастната жена, — но тук нещо не ми харесва.

Игуменката отиде до бойниците и погледна надолу. Точно под нея група монахини стояха на просторната платформа пред караулната и наблюдаваха слягащата се колона от прах, която бележеше пътя на вилазката. Една от тях хукна, хванала полите си с ръце и игуменката разсеяно се зачуди защо сестра Бриан толкова бърза, но после забеляза свещеника. Стоеше сам на стената и шумно се молеше за унищожаването на врага.

Тя си каза, че това е добре дошло. Отец Хенри ѝ приличаше на гноен цирей — омразата му към капитана и опитите му да командва монахините ѝ рано или късно щяха да доведат до конфликт. Обсадата обаче променяше режима им и тя се тревожеше, че никога няма да го възстановят. Ами ако капитанът вземеше, че умреше? Тогава какво?

— Какво ще наредите, милейди? — попита Амичия и игуменката ѝ се усмихна.

— О, скъпа моя, ние старците понякога изричаме неща, които е по-добре да премълчим.

Амичия също гледаше на изток, където над пътя, който водеше на юг от реката, все още се вдигаше прах. Като всяка монахиня, послушница, селянин и дете в крепостта, тя също се зачуди защо се отдалечават и дали ще се върнат.

Северно от Албинкърк — Питър

Питър се учеше да се придвижва из гората. Негов дом бе покритата с трева савана, сухите храсталаци и дълбоките каменисти речни корита, сухи през по-голямата част от годината и пълни с бесни кафяви води през останалото време. Тук обаче земята беше мека, камъните — остри, към небесата се протягаха огромни дървета, хълмовете бяха осеяни с тресавища, а равнините — с безброй реки и езера. За да остане незабелязан, тук му беше нужна друга скорост, други мускули и други умения. Сосагите сякаш се носеха над земята, следвайки пътеки, които се появяваха изневиделица и изчезваха също толкова ненадейно.

По обед при него дойде Ота Куон и двамата спряха, дишайки тежко.

— Знаеш ли къде сме? — попита по-възрастният мъж, а Питър се огледа и се засмя.

— Отиваме към Албинкърк.

— И да, и не — рече Ота Куон, — но за моряк в море от дървета се справяш доста добре.

Той бръкна в изплетената от дървесна кора торба, която постоянно носеше на колана си и извади кочан печена царевица. Отхапа и я подаде на Питър, а той последва примера му и я подаде на човека зад тях, който се наричаше Пал Кут — усмихнат плешив човечец с лице, изрисувано в червено и зелено.

Питър бръкна в собствената си торба и измъкна малка дървена кутия, пълна със сушени боровинки. Беше я намерил сред вещите на Грундаг.

Ота Куон изяде една шепа и изгрухтя.

— Раздаваш се с две ръце.

Човекът зад него си взе половин шепа и я вдигна към челото си с жест, който Питър не беше виждал досега.

— Казва, че уважава плодовете на труда ти и жертвата, която правиш, като ги споделяш с нас. Когато споделяме плячкосана храна… е, тя така или иначе не е наша, нали?

Ота Куон се засмя жестоко.

— Ами вечерята, която приготвих? — попита Питър, готов да се възмути.

— Тогава беше роб! — отвърна Ота Куон и удари юмрук в гърдите си. — Мой роб.

— Къде отиваме? — попита Питър. Собственическото отношение на Ота Куон никак не му хареса.

Изневиделица се появи Скадай, за да вземе последната шепа боровинки и направи същия уважителен жест.

— Хубави боровинки — каза той. — Отиваме да огледаме Албинкърк. После ще ловуваме сами.

Щом предводителят им си тръгна, Питър поклати глава.

— Сами ли?

— Вчера, докато с жена ти се чукахте като зайци… Чакай, ти знаеш ли въобще кой е Торн? — попита Ота Куон, сякаш говореше на дете. На Питър му се искаше да му натрие носа, но макар че беше чувал това име, той всъщност не знаеше кой е Торн, а все повече му се щеше да разбере как стоят нещата в този нов свят.

— Не — отвърна той и се нацупи, но Ота Куон не обърна внимание на тона му.

— Торн иска да стане господар на тези гори — каза той и направи физиономия. — Казват, че е велик магьосник, който някога е бил човек и сега иска да си отмъсти на хората. Вчера обаче е претърпял поражение — не са го победили, но са му пуснали кръв. Ние не го последвахме в боя, защото Скадай не хареса плана му, така че сега отиваме на изток, за да водим нашите битки.

— Претърпял е поражение ли? От кого? — Питър се огледа. — Къде е била тази битка?

— На шест левги от мястото, където се въргаляхте със Сенеграл, загинаха двеста души и два пъти повече деца на Дивото — отговори Ота Куон и сви рамене. — Торн разполага с десет пъти по толкова и събира още, но сосагите не са роби, слуги или крепостни. Ние сме просто негови съюзници и то само когато ни отърва.

— Този Торн сигурно ни е сърдит — предположи Питър.

— И още как. Ако смееше, щеше да ни избие до крак, да унищожи селата ни или да изтезава Скадай до смърт — кимна Ота Куон и се изкикоти. — Само че ако го направи, ще загуби лоялността на всяка твар, която му служи. Това е Дивото, приятелю. Ако беше победил, щяхме да изглеждаме глупави и слаби — каза Ота Куон със зловеща усмивка. — Работата е там, че загуби, така че той изглежда глупав и слаб, докато ние отиваме да опожарим земите около Албинкърк, които преди много години бяха наши. Спомените ни трудно избледняват.

Питър го погледна.

— Ти сигурно не си роден сосаг.

Ота Куон въздъхна.

— Роден съм на юг от Албинкърк — каза той и сви рамене, — но това няма значение, приятелю. Сега съм сосаг. Ще изгорим фермите или поне каквото е останало от тях след Торн. Той иска Женския замък, но нас той не ни интересува — рече Ота Куон със странна усмивка. — Сосагите никога не са воювали с Женския замък, а Торн се провали — добави той и се загледа към далечината, където планините се спускаха към морските вълни. — Засега. А и Скадай рече, че е време Албинкърк да види цвета на стоманата ни.

Казаното развълнува Питър, който се мислеше за твърде зрял, за да се впечатлява от такива неща. Във войната обаче имаше простота, която носеше облекчение. Понякога омразата е най-лесният изход.

Питър си каза, че Ота Куон е ранена душа, намерила утеха при сосагите, но тръсна глава и си каза: „Бъди един от тях и никога повече няма да станеш роб.“

Привечер на следващия ден градът вече се виждаше. Питър приклекна, за да хапне от кльощавия заек, който беше сготвил с подправки и споделяше с отряда си. Ота Куон похвали гозбата му и призна, че новите му братя по оръжие — Пал Кут, Брант, Скахас Грахо, Барбуна и Бодливото лице (или поне Питър така си преведе името му) — са ги последвали колкото заради неговите качества, толкова заради готвенето на Питър.

Във всеки случай беше хубаво да бъде част от нещо, да се включи в група. Щом си взе от храната, Брант се усмихна, а докато Питър се суетеше край огъня, Скахас Грахо потупа мястото до себе си, за да го покани да седне. За два дни тези мъже бяха станали негови братя.

Когато Скадай дойде и клекна до тях, се беше стъмнило напълно. Той говореше бързо, усмихваше се често и накрая изненада Питър, като го потупа по ръката. После изяде с пръсти една купа заешка яхния, ухили се и тръгна към следващото огнище.

Ота Куон въздъхна, а останалите извадиха точила от торбите си и се посветиха на ножовете и върховете на стрелите си, а Скахас Грахо, който имаше меч с късо, тежко острие като морейски хифос, накара стоманата да пее, докато прокарваше камъка по нея.

— Утре ще се бием — каза Ота Куон.

Питър кимна.

— Не при Албинкърк — рече Ота Куон. — Имаме по-апетитна цел, нещо, което да занесем у дома и да изкараме зимата с него — каза той и се облиза, а Брант му зададе въпрос и избухна в смях при отговора.

Скахас Грахо продължи да точи късия си меч, а мъжете се разсмяха. Той стържеше внимателно, първо с дълги и продължителни, а после с бързи, кратки движения. Брант прихна, изплю се отвратено и разви кожите си. Питър последва примера му и веднага заспа.

Югоизточно от Лисен Карак — Джералд Рандъм

Рандъм очакваше засада от пет дни насам, но това не му помогна, когато тя дойде. Хората му почти победиха. Почти.

Яздеха през древна гора, а западният път с надвесените над него дървета бе достатъчно широк, за да минат по него две каруци една до друга. Старата гора обаче беше просторна, огромните стволове растяха на двадесет метра един от друг, а храсталак почти нямаше, така че наемниците можеха да яздят рамо до рамо с каруците, а мъжете отпред — да разчистят път с ширина близо двеста метра. Фургоните му се движеха добре, защото вече пет дни не беше валяло и пътят беше сух, ако се изключеха по-дълбоките коловози, локви и няколко дупки колкото кални езерца.

Гората беше толкова голяма, че той губеше представа за времето и не подозираше колко път са изминали, докато Стария Боб не дойде да му каже, че чува реката. При тези думи сърцето на Рандъм се разтуптя, въпреки че беше самоубийствено глупаво да помага на един стар маг и жена му никога нямаше да одобри, ако научеше. Седеше в първия фургон и стана, за да се огледа — това беше съвсем естествено. Още по-естествено би било да се ослуша, но чуваше единствено шумоленето на вятъра в дърветата над тях.

— Засада! — изкрещя един от наемниците отпред и посочи дузина блатници, наобиколили млад трол — чудовище с размерите на кон за оран, с рога като на огромен елен и каменно лице, гладко като наличник на черен шлем. Тялото му беше покрито с броня от плътни обсидианови плочки.

Тролът се хвърли към фургоните като бясно куче. Конете се паникьосаха, но хората останаха спокойни и стрелите полетяха нагъсто като сняг. Страшилището изкрещя и забави ход, сякаш плуваше през стомана, след което се стовари на земята с трясък. Блатниците изчезнаха.

Стъпилият върху седалката на каруцата си Рандъм беше улучен от стрела в нагръдника. Тя не го проби, но свали търговеца на пода и той с мъка се изправи — рамото го болеше, а вратът му направо гореше.

Право пред него авангардът изведнъж попадна в схватка с още блатници, а Стария Боб препусна към мелето. Рандъм гледаше как войниците му помитат дребните изчадия с едрите си коне, оръжията и по-големите си умения. Победата им беше неизбежна. Блатниците се обърнаха и побягнаха, Стария Боб извика нещо, но ликуването заглуши думите му, войниците се хвърлиха напред като един, за да довършат бягащите блатници… и в този момент двойка тролове ги нападна от двете страни. При сблъсъка се вдигна облак от кръв, конете умираха още преди да са паднали на земята.

Рандъм никога преди не беше виждал трол, но се сети за името, което тези същества носеха в Дивото — даги. Спомни си и една картинка в Книгата на часовете, която си беше купил в Харндън. На нея бе изобразен даг, по-едър от селска къща, черен като нощта или като скъпо кадифе, с броня от каменни плочи и без лице, с рога като бухалки. Тролът можеше да смаже нагръдника на човек в доспехи с първия си удар, да го обезглави с втория и да се движи бързо като кон и тихо като мечка.

Хората отпред загинаха преди Рандъм да успее да си затвори устата — шест души за един миг. Стария Боб наведе върха на лекото си копие, а едно от чудовищата се обърна, усетило вибрациите от галопирането на коня му и спря толкова рязко, че се вдигна прах. Готово за удара, то сведе глава, риейки земята с покритите си с рог крака и Рандъм забеляза, че черепът му е защитен от дебела каменна плоча.

Стария Боб го достигна и хвърли копието, вместо да го забие, а то потъна дълбоко в ребрата на дага, между две каменни плочки. Влажният звук от проникването му отекна надалеч, а в изчадието се забиха дузина стрели.

Гавин водеше ариергарда, който се подреждаше от двете им страни. Търговците наближаваха към фургоните, макар и не особено гладко. Лицата им бяха бели като тебешир, а ръцете им трепереха, но настъпваха въпреки всичко.

— Стоп! — кресна Гавин. От другата страна се появи Гилбърт с още петима стражи и веднага пое командването.

— Прицелете се! — извика той. Гората беше изненадващо тиха.

Стария Боб бе обърнал коня си, но не видя приближаващите се дузина блатници. Един от тях без усилие изкорми жребеца му и когато копието хлътна в тялото му, тантурестата твар се завъртя като танцьор. Конят спря обръщането си и пронизително изцвили, а ранения трол премина в атака. Първият удар откъсна долната челюст на Стария Боб, която се подаваше изпод ръба на отворения му шлем, а после премаза нагръдника му с такава сила, че кръвта бликна като фонтан от раздраното му гърло. Раненият трол рухна, а другият се спря, наведе се и започна да се храни и с двата трупа. Лицевата му плоча се разтвори, разкривайки остри зъби, които блещукаха в черната му паст.

Вълната от блатници заля строя и този път стрелците и войниците се обърнаха и побягнаха. Рандъм ги разбираше отлично — вкаменен от ужас, самият той не можеше да помръдне ни крак, ни ръка, а гледката, когато тролът разкъса стария рицар на парчета, сякаш замъгли ума му. Опита се да проговори, а пред очите му занаятчиите и търговците с псувни излязоха от строя и пришпориха конете.

— Не бягайте! — крещеше Гилбърт. — Не бягайте или всички ще умрете!

Те не му обърнаха внимание. Тогава сер Гавин се разсмя. Смехът му не спря бягството на ужасените мъже, нито попречи на конниците да раздерат хълбоците на ужасените си животни, но накара много от тях да се обърнат.

Забралото му се спусна с прещракване, а бойният му кон пристъпи напред и хукна в галоп — нещо съвсем нормално за жребец, обучаван за турнири. Знамето се вееше зад Гавин, а той летеше между фургоните и блатниците с вдигнато копие като стоманена светкавица. Изчадията застиваха като животни, чули ловец. Тролът вдигна глава от труповете, а вождът на блатниците наду рога си и той издаде продължителен кристален звук. Отвърнаха му и други, а Рандъм внезапно се освободи от хватката на страха, стиснал сърцето му и измъкна меча си от ножницата.

— Чуй ме, свети Кристофър — закле се той, — оживея ли, ще ти вдигна църква.

Гавин Мюриен насочи копието си. Вождът на блатниците стоеше върху гърдите на убития трол и тежкото острие мина през тялото му толкова бързо, че за миг Рандъм реши, че рицарят е пропуснал целта. Той обаче вдигна дребното изчадие във въздуха и многобройните му крайници се загърчиха във всички посоки — приличаше на ужасяваща пародия на прободено с топлийка насекомо. От гърлото му се надигна тънък писък, а после Гавин го запрати срещу каменната глава на дага и то се удари в нея с мляскащо „прас“, сякаш се пръскаше диня. Тролът залитна от удара и изрева, а гласът му отекна из гората като удар на камбана.

Гавин с грохот се отдалечи, мина през храсталака, без да изпуска копието си и изскочи от другата страна на фургоните. Конят му препускаше в лек тръс. Забравили за бягството си, търговците и войниците започнаха отново да се събират. Блатниците достигаха до тях поединично или по двойки и хаотичната гонитба из гората се превърна в отчаян ръкопашен бой. Дузина търговци бяха посечени, но това не само не накара останалите да избягат, а ги вдъхнови да се включат в битката. Или пък им подействаха бойните викове на Гавин, които ехтяха толкова силно, колкото ревът на трола.

— В името на Бог и свети Георги! — крещеше той, а фургоните се тресяха.

Дагът сведе рога и изплю нещо. Във въздуха полетяха огромни буци мъх, разнесе се горчива воня на мускус, а той вдигна бронираната си глава и атакува с превити от грандиозния скок рамене. Рандъм инстинктивно замахна с дясната си ръка и мечът му посече един блатник. Търговецът отстъпи назад, осъзнал, че е заобиколен от цяла дузина, вдигна оръжието с върха напред и скочи към тях. Единственият му пример беше рицарят и Рандъм смътно си даваше сметка, че не е достатъчно само да вилнее и да реве. Прониза го болка от първата рана, а по раменете и гърба му се сипеха удари, но въпреки това той успя за секунди да убие един блатник с върха на меча, да размаже втори с дръжката му и да отсече краката на трети. Всичките имаха брони (нямаше време да разбере дали това е просто хитинова обвивка, или истински доспехи от кожа и кост), но тежкото острие проникваше в тях с всеки замах и те умираха начаса.

Блесна светлина, сякаш светкавица проряза небето. За миг всичките му опоненти рухнаха и се превърнаха в пясък. Мечът му буквално премина през един от тях, а зад внезапно изпарилите се врагове Гавин се носеше право към трола. На два метра преди сблъсъка бойният кон пристъпи надясно, копието на рицаря пропусна каменното забрало на дага и се заби дълбоко в зъбатата уста и гърлото му. Щом Гавин го подмина, копието се счупи, звярът се препъна в него, загуби равновесие и падна, бронираната му глава изора огромна бразда, а рицарят и конят му се дръпнаха елегантно встрани.

Отново проблесна светкавица и още две дузини блатници се разпаднаха на прах.

— Съберете се! — нареди Гилбърт.

Търговците побеждаваха. Надеждата им, че може да спечелят битката, нарастваше с всеки прекършен, намушкан или посечен блатник. Хората продължаваха да загиват, но живите не се отказваха…

Внезапно обаче конете и воловете се паникьосаха и разкъсаха колоната за десетина секунди. Един фургон се вряза в най-голямата група търговци и ги разпръсна, а блатниците, които бяха спрели или забавили атаката си, или пък просто се бояха да влязат в обсега на оръжията им, изведнъж се хвърлиха напред. Близо дузина търговци загинаха, а стената от фургони, която предпазваше дясната страна на колоната, изчезна.

Рандъм се озова гръб до гръб с Гилбърт.

— Дръжте се! — извика той. — Дръжте се!

На метър от него Хармодий свали камшика от колана си.

— Fiat lux! — извика той и блатниците бяха погълнати от пламъци. Търговецът, чието гърло разкъсваха, също бе изпепелен, а зовът на роговете ехтеше навсякъде около тях. Рандъм прецени, че малкият му отряд се състои от двадесетина души. Поне един от тях беше на колене и молеше за милост.

Хармодий изтегли меча си и повдигна вежда.

— По дяволите! — изруга Рандъм, а магьосникът кимна.

Гилбърт поклати глава.

— Фургоните пробиха защитата ни. Конниците са някъде там — каза той и посочи към пътя, откъдето бяха дошли.

Рандъм се изплю.

„Ще изгубя всичко“ — помисли си той. До него Хармодий кимна.

— Нищо друго не ни остава, освен да опитаме — рече магьосникът. — Готови ли сте да бягаме?

Рандъм смяташе, че трябва да добави нещо, но всичко се случваше твърде бързо. Хармодий вдигна ръце и от тях изригна вълна, плъзвайки из въздуха като дефект в стъкло. Нарастваше навън, описвайки полукръг, сякаш някой бе хвърлил камъче в езеро, само дето дърветата почерняха, тревата изчезна, а блатниците нападаха като покосени житни класове.

Гавин, който се намираше извън този мехур, се понесе право към него. Пред очите на Рандъм той накара коня си да скочи, двамата се издигнаха във въздуха и с лекота прескочиха унищожителната вълна. На всичкото отгоре по тях нямаше и драскотина.

— Отлично! — възкликна Хармодий. — А така, момче!

После всички хукнаха обратно по пътеката.

Когато Хармодий остана без дъх, Гавин слезе от коня, вдигна магьосника на седлото и известно време тича до тях. После, сякаш по всеобщо съгласие, всички спряха до един дълбок поток — същият, който бяха пресекли по изгрев. Тук имаше дузина фургони, а всички конници бяха на другия бряг. Отчаяните мъже един по един се запрепъваха към него, без да ги е грижа, че са мокри до кръста. Някои спираха по средата, за да утолят жаждата си. Конниците започнаха да плачат, но Рандъм не им обърна внимание. От цялата отчаяна група единствен Гавин не се хвърли към илюзорната безопасност и прибра меча си.

— И аз съм бягал от ужаса — каза им рицарят. — Много по-трудно е да си върнеш честта, отколкото въобще да не я губиш. Тук обаче всички ще намерим удовлетворение. Слизайте от конете, господа. Ще удържим брега, докато тези добри хора отидат на безопасно място и така ще си върнем и честта, и душевния мир.

Думите му оказаха такова силно влияние, че мъжете един по един слязоха от седлата пред невярващия поглед на Рандъм. Бяха общо деветима, всичките в доспехи и застанаха на пътеката. Търговците поемаха конете на новодошлите — първо се появиха дузина ококорени мъже, а останалите се точеха сами или по двойки, всичките с разкъсани дрехи. Накрая дойдоха до един. Сутринта се бяха събудили триста души. Оцелели бяха само петдесетина.

Разполагаха с дузина фургони — повечето най-обикновени каруци, теглени от коне, които бяха следвали или пътя, или бойните жребци. Докато чакаха следващото нападение на врага, чиито рогове се чуваха съвсем ясно, на отсрещния бряг изникна момче на не повече от петнадесет години.

— Трябва ми малко помощ! — извика то. — Не мога сам да прекарам воловете през брода!

Беше спасило четири фургона — явно не знаеше, че е редно да се уплаши.

— Трепеха конете и говедата — рече то и се ухили, сякаш участваше в забавна дебелашка шега. — Тъй че просто отидох и взех каруците, които не бяха пълни с гадини!

След като прекараха воловете през потока, Рандъм го прегърна. После се обърна към Гавин и каза:

— Желанието да останете да се биете, докато избягаме, ви прави чест, но според мен е най-добре всички да тръгнем заедно. Пътят назад е дълъг и всяка стъпка ще е толкова опасна, колкото тези гори.

Гавин сви рамене.

— Тези мъже могат да си тръгнат, макар че според мен са ви много задължени — рече той. От другата страна на реката изскочи демон, отнякъде се понесе камбанният зов на трол. — Аз обаче ще остана толкова, колкото сили ми даде Бог, за да отбранявам този брод — продължи той, а после тихо добави: — Бях толкова красив.

Хармодий кимна.

— Вие, сер, сте истински рицар.

Гавин сви рамене.

— Сега съм… каквото съм. Чувам демона от другата страна на потока и мисля, че го разбирам. Вика останалите от клана си. Аз…

Той поклати глава.

— Вие ни спасихте — каза Хармодий. — Като рицар.

Гавин му се усмихна тъжно.

— От високо паднах — рече той, — но продължавам да се стремя към висините.

Магът широко се усмихна.

— Като всеки добър рицар — каза той и вдигна шапката си за поздрав. Все още не беше слязъл от бойния кон и изглеждаше по-едър от преди. От другата страна на реката отново се разнесе ехтящият зов на троловете и Рандъм усети как в гърлото му се надига жлъчка. Внезапно нов глас заглуши роговете на блатниците. Сред дърветата свиреше тромпет.

Южно от Лисен Карак — Еймис Хоб

Еймис Хоб лежеше неподвижно. Толкова неподвижно, че го лазеха мравките. Приискаше ли му се да се изпикае, го правеше, без да шава.

Блатниците в подножието на хълма се хранеха. Опитваше се да не ги гледа, но постоянно извръщаше очи натам. Те отиваха при някой труп, покриваха го с телата си, а щом си тръгнеха, от него бяха останали само костите, косата и няколко сухожилия. Някои от тях се хранеха сами, но повечето се движеха в глутница. По хребета зад тях се спуснаха два трола с огромни рога. На двадесетина метра от неподвижния съгледвач един от тях вдигна глава и нададе рев, а дузина рогове му отвърнаха със сладките си жизнерадостни гласове.

До Еймис Хоб изникна Гелфред с бледо като тебешир лице.

— Колко са? — прошепна той.

Еймис Хоб поклати глава.

— Хиляди.

Гелфред обаче беше от друго тесто, повдигна се на лакти и се огледа.

— Благословени свети Евстахий, закриляй ни — каза той.

Изведнъж един от троловете обърна глава и го видя.

— Бягай! — извика Гелфред и се прицели с арбалета си. Тетивата му звънна, а най-близкият блатник се преви на две. Този зад него — също.

— Мъртви сме — горчиво заяви Еймис Хоб.

— Не бъди такова магаре — рече Гелфред. — След мен!

Спуснаха се тичешком от другата страна на хребета, а дагът с трясък ги подгони — в храсталака беше много по-бърз от тях. Когато стигнаха до подножието на скалата, чудовището беше само на няколко метра зад тях, но там кой знае как ги очакваха два коня. Еймис Хоб беше смаян. Двамата с ловеца скочиха на седлата и жребците хукнаха, ужасени колкото ездачите си.

Щом троловете зад тях изчезнаха, Гелфред забави ход.

— Отивай при капитана, на пътя е.

— Ще му кажа да се върне в крепостта! — рече Еймис Хоб с див поглед в очите. Гелфред поклати глава — макар и още блед и видимо изплашен, той беше от хората, които продължават да мислят въпреки страха.

— Не, в никакъв случай. Кажи му, че може да се получи. Ако побърза.

На Еймис Хоб му се щеше да остане, за да поспори, но това щеше да бъде истинска лудост. Той заби босите си пети в корема на коня и изчезна в галоп, а ловецът остана сам в гората заедно с хиляда блатници и един трол. После коленичи до коня и решително започна да се моли.

Грейна ярка светлина и Гелфред изчезна.

Югоизточно от Лисен Карак — Том Лошия

Победата може да зависи колкото от късмета, толкова и от уменията. Или просто от физическата сила.

Том Лошия водеше авангарда. Бяха чули роговете на блатниците още преди една левга, така че спряха на пътеката, строени двама по двама в дълга колона. Бойните жребци пръхтяха, а конете на стрелците се опитваха да избегнат зъбите на по-едрите животни. Край пътя растеше свежа трева, а те до един искаха да попасат.

От изток изникна Еймис Хоб в лек тръс. Изглеждаше ужасно и видът му разсмя Том.

— Открихме го, значи — със задоволство каза той.

Еймис Хоб отдаде чест на капитана, който изглеждаше забележително спокоен — като висока статуя от стомана и алено кадифе.

— Гелфред рече… — каза той и поклати глава. — Ужасно са много, но той рече сега или никога.

— Точно над тях сме — каза Том и кимна на разузнавача. — Браво, момче. Голям кураж трябва, за да останеш насаме с ония гадове.

Капитанът слушаше. Понякога чутото носеше толкова информация, колкото и видяното. Той виждаше какво става пред него — пътят продължаваше на изток от южния бряг на реката, а после — на юг между хълмовете, а преди да завие натам и да тръгне нагоре, пресичаше един поток.

— Какво става? — попита Жак.

— Врагът е нападнал един керван — отвърна капитанът и двамата с Том се спогледаха.

„Хайуел Райд казваше: «Войната не е в боя с меч, а в решенията.»“

— Всичките ли са от тази страна на потока? — попита той.

— Да — каза Еймис Хоб и кимна.

— На едно място ли? — попита той.

— Гелфред нареди да ви кажа, че сега е моментът — рече Еймис Хоб и поклати глава. — Те са хиляди…

Капитанът срещна погледа на Том.

— Тръгвайте — каза той, а великанът се ухили като луд.

— След мен! — изрева той.

Всички наоколо му направиха по една последна проверка — един оправи ремъка на бронята си, втори — шлема си, а трети се увери, че камата е на колана му. До един се усмихваха и си говореха. Канеха се да си свършат работата, да се стрелнат като светкавица и да ударят като чук по наковалня. Войниците знаят, предчувстват тези неща. Късметът щеше да ги следва, сякаш бяха чародеи, които правят заклинания с копитата на конете си.

Тръгнаха право натам, откъдето ехтяха роговете. Том дръпна юздите едва когато зърна първия блатник, обърна се и видя Грендъл и ездача му, които се носеха с грохот по пътя.

Капитанът го поздрави — наличникът му беше вдигнат.

— Ето ги — каза Том без да може да сдържи усмивката си.

Капитанът се заслуша и се почеса по брадата. Погледите им отново се срещнаха.

— Никога не съм срещал дете на Дивото, което да може да се бие едновременно и в двете посоки — каза Том. — Те не се бият, те ловуват. И метнат ли се… Е, това е краят.

— Искаш да кажеш, че Дивото не държи резерв — рече капитанът.

— Вие го рекохте — рече Том, но виждаше, че капитанът е съгласен с него.

— Някой ден и на това ще се научат.

— Няма да е днес — отвърна Том, а Червения рицар се поколеба за миг. Дишаше дълбоко и се ослушваше. После се обърна към Том, а усмивката му беше дивашка и хищна.

— Давай да си свършим работата — каза той, вдигна копието и го насочи напред, Карлъс вдигна дългия си бронзов тромпет и капитанът му кимна.

Том не си направи труда да подреди хората си във формация, защото знаеше, че всичко зависи от изненадата. Беше сигурен, че е наясно какво се случва пред него и когато потеглиха, тази убеденост го пазеше като броня. Когато бойният му кон прескочи едно паднало дърво, стигна до завоя и той видя стотици малки гадини да разграбват фургоните, Том просто вдигна меча си.

— Лохлан за Аа! — изрева той и започна да убива.

Югоизточно от Лисен Карак — Червения рицар

Трябва да си голям късметлия, за да хванеш врага (особено извоювалия победа враг, който те превъзхожда числено двадесет към едно) със свалени гащи, угоен от плячка и неспособен нито да се бие, нито да избяга, и още по-голям късметлия, за да го спипаш угоен от плячка и притиснат към пълноводен поток с един-единствен брод, отбраняван от отчаян луд.

Тъй като беше главнокомандващ и се боеше от капан, капитанът излезе на полето последен. Със себе си водеше дузина стрелци, двама войници и Жак, а останалите слуги бяха резерв. Когато пристигна, все още се измъчваше от съмнения — решението му се струваше прибързано, макар че го изпълваше подобна на религиозна вяра сигурност, че врагът ще се провали.

Червения рицар се включи непосредствено след основния отряд, за да покрие дивия щурм на Том Лошия, а Жак се намираше на по-малко от четиридесет метра зад последния войник, но въпреки това когато стигнаха до големите дъбове, боят при изоставените фургони беше приключил. Мина край останките от последния опит за съпротива от страна на кервана — дузина търговци, проснати по лице, някои полуизядени. Мина и край труповете не на един, а на три мъртви трола. До този ден беше виждал само един. После се натъкна на ред каруци. Животните, които ги теглеха, бяха мъртви, разкъсани във впряговете си. Воловете и конете на другите фургони бяха недокоснати — ужасени, но живи. Сред мъртвите блатници видя човешки тела, както и обезглавения труп на златна мечка.

Капитанът поклати невярващо глава. Не би могъл да го планира така дори да искаше. Не би успял да координира подобна победа дори да разполагаше с двойно повече хора и двама чародеи, които да предават съобщения. По-нататък битката продължаваше — чуваха се бойните викове на Том.

Стигнаха до двама мъже, които пазеха няколко изнервени бойни коня и Жак прати четирима слуги да поемат юздите. Войниците се ухилиха, разхлабиха мечовете в ножниците си и тръгнаха по пътеката в посока на виковете. Капитанът си пое дъх, удивен от мъжете и жените, които работеха за него. Всички бързаха с усмивка по пътеката, за да се включат в боя. Водеше ги, а те го правеха щастлив.

Слезе от коня и подаде юздите на Жак, който му подаде копието си.

— Не и без мен, ненормалник такъв — каза Жак.

— Аз трябва да отида — каза капитанът. — Ти не си задължен да го правиш.

Жак се изплю.

— Може ли да приключваме? — каза той, махна с ръка и повика Тоби, чиито шлем и нагръдник го караха да изглежда по-висок и по-страховит.

Тримата хукнаха напред. От лявата им страна кипеше бой, а гората се огласяше от звън на стомана. Пред тях се чуваха тропот и грухтене, сякаш в храсталаците се криеше огромен глиган.

— Мамка му, не му позволявайте да прекоси реката! — изрева Том почти до него. Капитанът заобиколи огромния ствол на един древен бряст и видя звяр с двуметрови рамене и извити бивни.

Бегемот.

Изчадието се обърна, срещна погледа му също като останалите твари от Дивото и изрева предизвикателно.

— Почна се! — заяви Том, изпълнен с наслада. — Капитанът дойде. Сега можем да потанцуваме!

Жак побутна капитана.

— Може ли? — попита той и простреля чудовището, а стрелата се заби в плътта му чак до перата. Бойният лък на Жак беше дълъг и тежък колкото този на Уил Главореза и повечето хора не можеха да го опънат.

Някой зад бегемота заби меча си в ребрата му, един войник кълцаше врата му, а той ревеше от ярост. Дъждът от удари обаче отслабна, той успя да възстанови равновесието си, отхвърли войника и сведе глава.

— О, мамка му! — изруга Жак.

През потока прелетя плътен огнен лъч и улучи бегемота в главата — една от бивните му се раздроби, а чуканчето избухна в пламъци. Въпреки уплаха всички се обърнаха и се втренчиха в него. Дотогава не бяха виждали фантазъм по време на битка.

Капитанът се хвърли в атака — беше за предпочитане пред това страшилището да нападне него. Въпреки тежестта на бронята и сабатоните краката му бяха отпочинали, защото досега конят му вършеше цялата работа.

Огънят бе привлякъл вниманието на огромното създание и той успя да забие тежкото си копие в лицето му, в близост до окото. Бегемотът залитна назад, а Жак, който също не беше обърнал внимание на фойерверките, тръгна напред, пускайки стрела след стрела в незащитения му корем.

Създанието се извърна — вече не изглеждаше така страховито и сякаш предчувстваше гибелта си. Опита се да излезе от потока, но каменистото дъно го предаде и то се спъна. Дузина стрелци, търговци и наемници продължиха да стрелят в него и кръвта му обагри бързите води. Бегемотът се изправи и скочи, страховит във великолепието си, разпръсна стрелците и уби двама търговци, като ги тъпчеше с огромните си предни крака, докато станаха на пихтия в калта. Щом капитанът излезе от дърветата зад гърба му, чудовището се извърна. Огромните очи се насочиха към него и погледите им се срещнаха.

— Да, пак съм аз — каза младият човек.

Изчадието вдигна глава и гората се разтресе от рева му. Уолтър ла Тур, един от войниците на Том, тежко стовари алебардата си върху него, а ответният удар на огромната глава смаза нагръдника му и строши всичките му ребра. Човекът рухна без звук, а Франсис Аткорт, излязъл от лазарета само преди ден, също замахна с бойната си секира и отскочи встрани, когато тя стана на трески, а звярът се опита да го разпори с горящото чуканче, останало от единия му рог. Мъжът се спъна и падна зад един гниещ пън, който спаси живота му, когато бивните на чудовището изсвистяха точно над главата му.

Капитанът скачаше от камък на камък, за да пресече потока и да стигне до жертвата си, а сабатоните му блестяха над придошлата вода. Бегемотът се обърна, за да довърши Аткорт, но забеляза рицаря и се поколеба за миг.

Докато гледаше как капитанът тича към него, Том се разсмя.

— Обичам го този! — изрева той и хукна подире му.

Бегемотът се метна напред, спъна се и капитанът замахна, а брадвата се заби в устата му толкова мощно, че от нея изхвръкнаха парчета кост. Едно се удари в бронята на ръката му с такава сила, че той падна в потока. Потъна и шлемът му се напълни с вода, но гърбът му се удари в камък и той скочи на крака въпреки острата болка в коремните мускули, които трябваше да повдигнат и собствената му тежест, и тридесеткилограмовата броня. Водата му стигаше до коленете, но капитанът успя да намери опора и замахна надолу с тежката си алебарда, посичайки създанието от рамото до таза, а после обратно по същия път, разкъсвайки торса му. Накрая прехвърли оръжието в другата си ръка и докато бегемотът падаше, го заби в окото му.

Преди да спре да шава, Том Лошия заби юмрук в тялото му.

— Кръщавам те… месо! — извика той.

Наемниците се разсмяха. Някои от войниците даже изръкопляскаха, а търговците осъзнаха, че може и да оживеят и взеха да се радват. Една последна стрела се заби в група, разнесе се нервен смях и ликуването стана още по-гръмогласно.

— Червения рицар! Червения рицар! Червения рицар!

Капитанът се наслади на виковете — точно колкото да вдиша дълбоко три пъти, да напълни както трябва дробовете си и да се порадва, че е жив и е победил. После…

— Още не сме се отървали — сопна им се младежът.

Щом чу гласа му, младият рицар, който предвождаше отбраната на брода, се изправи от мястото, където бе коленичил да се моли или просто бе паднал от изтощение. Двамата се гледаха с един миг повече от необходимото — така се гледат само хора, които са или любовници, или смъртни врагове.

После капитанът се обърна.

— Доведете конете. Всички на седлата, трябва да спасим колкото може повече фургони. Хайде, бързо, бързо! Том, ти отговаряш за фургоните. Кой командва тук, ти ли? — посочи той един от керванджиите, а после се обърна към Жак. — Разбери кой води кервана и колко хора пътуват с него. Рицарят пред теб…

— Знам кой е и… — започна Жак.

— Май е ранен — прекъсна го капитанът.

Рицарят, за когото говореха, се изправи и закуцука към тях, а десният му крак беше мокър и лъщеше от кръв.

— Ти… Копеле! — извика той и вдигна меча си, сякаш за да замахне към капитана, но припадна точно когато Жак му взе оръжието.

Том се разсмя.

— Я, някой ви познава! — каза той, изкикоти се и се зае с работата си. — Добре, хора. Стрелците — при мен! Слушайте всички!

Младият човек, понякога познат като Червения рицар, остана до тялото на рицаря. Никой не знаеше защо, освен може би Жак, но в този момент капитанът изпитваше огромно удовлетворение. Това беше голяма победа… и малко лично отмъщение. Да спаси Гавин Мюриен, да убие бегемот… Този не изглеждаше по-малък в смъртта — беше си все така ужасяващо огромен.

Капитанът отметна глава назад и се разсмя, а вятърът развя кърпичката на рамото му.

Том срещна погледа му.

— Понякога си мисля, че не бих могъл да си представя по-добър живот от този — заяви капитанът.

— Затова ви обичаме — отвърна Том.

Харндън — Дезидерата

Лейди Мери стоеше до празното легло и наблюдаваше как две прислужници от Юга навиват пухения дюшек.

— Твърде много неща взимаме — каза Дезидерата.

Дайота се разсмя.

— Миличка, без пухен дюшек няма да ти е никак удобно. Всички рицари имат такива.

— Древните са спели на земята, увити в плащовете си — каза Дезидерата и се завъртя, възхищавайки се на диплите на срязания ѝ отстрани сукман и на начина, по който се ветрееше. Коприна. Беше виждала коприна и преди — копринени жартиери, копринени конци за бродерия. Този плат обаче беше въздушен, почти вълшебен.

— Без рокля не можеш да го носиш — каза Дайота — Миличка, виждам циците ти съвсем ясно.

Лейди Мери се обърна и погледна през прозореца. „Мисля, че точно това е целта на кралицата“ — помисли си тя. Ребека Алмспенд вдигна поглед от книгата с обичайната си тънка усмивка и двете се спогледаха.

— Да спя на земята, покрита с плащ, едва ли е по-лошо от това да прислужвам в кралските казарми — обади се Бека. — Всъщност — продължи тя и изгледа кръвнишки лейди Мери, — може би във военен лагер приятелите ми няма да идват да ми отмъкнат завивките.

Кралицата се усмихна.

— Наистина ли, Мери?

Мери сви рамене.

— Имам седем сестри — каза тя. — Не крада нарочно чуждите завивки, просто така става — каза тя и очите ѝ проблеснаха.

Кралицата се протегна, изправи се на пръсти като танцьорка, а после се отпусна с леко изнесени напред ръце, сякаш позираше за портрет.

— Мисля, че всички ще спим на едно място — каза тя.

Алмспенд поклати глава.

— Моят съвет, милейди, е да си закарфичите плаща за роклята.

Дайота изсумтя.

— Тя няма да спи под плащ, а в пухено легло в шатра колкото дворец.

Кралицата сви рамене, а прислужниците продължиха да стягат багажа, докато лейди Алмспенд изброяваше задачите за деня. Тя отговаряше за багажа и на краля, и на кралицата и това я бе превърнало в много по-важна личност.

— Бойни коне за оръженосците на милейди — каза тя.

Кралицата кимна.

— Как върви?

Алмспенд сви рамене.

— Помолих младия Роджър Калвърли да се погрижи за тях. Разумен е и може да му се има доверие, когато става дума за пари. Само дето се върна да докладва, че не са останали бойни коне. Никакви.

Кралицата тропна с крак. Той беше мъничък и обут в пантофка за танци и не издаде Бог знае какъв звук, но прислужниците застинаха на местата си.

— Това е нетърпимо — каза тя, а Ребека повдигна вежда.

— Милейди, такава е военната реалност. Тази сутрин по време на първата закуска поразпитах в мъжката зала.

Дайота изхъхри от гневно възмущение. Може би го правеше твърде често, но въпреки това постигаше желания ефект.

— Била си в мъжката зала по време на закуска, тъй ли, повлекано такава? И си отишла без придружител?!

Алмспенд въздъхна.

— Няма жени, които да са наясно с цената на бойните коне, нали така, Дайота? — каза тя и извърна очи към небето така, както може само една седемнадесетгодишна жена. — Ранълд ме е водил в мъжката зала. Като гост. Освен това… — Тя направи пауза и смутено прочисти гърлото си. — Освен това имах придружител.

— Наистина ли? — попита лейди Мери. — Сер Райкър, предполагам?

Лейди Ребека сведе очи към земята.

— Още не беше заминал и настоя да ми помогне.

Дайота въздъхна, а кралицата я изгледа.

— И?

Алмспенд сви рамене.

— В Алба не развъждаме достатъчно коне за нуждите на всичките ни рицари — каза тя. — Внасяме ги от Гале, от Мореа и от Империята — рече тя и изгледа предизвикателно приятелката си. — Сер Райкър ми го обясни.

Кралицата погледна секретарката си.

— Йесу Христе и дево Марийо. Кралят знае ли?

Алмспенд сви рамене.

— Милейди, миналата седмица стана ясно, че воюват ли без жените, мъжете са толкова ефективни и склонни да гледат поне една стъпка напред, колкото когато вършат каквото и да било без нас.

Дайота изсумтя по начин, който беше всичко друго, но не и изискан, а лейди Мери се изсмя с глас.

— Имаше ли бира? — попита тя.

Кралицата поклати глава.

— Искаш да кажеш, че нямаме достатъчно коне за собствените си рицари и че никого не го е грижа?!

Лейди Алмспенд сви рамене.

— Не бих казала, че никого не го е грижа, но мога да гарантирам, че никой не се е замислял по въпроса.

— Ами резервни коне? — попита кралицата. — Животните мрат като мухи. Сигурна съм, че и преди съм го чувала.

Лейди Алмспенд сви рамене, а лейди Мери кимна.

— Но, Бека… ти положително имаш план — каза тя и хапливо добави: — Както винаги.

Лейди Алмспенд ѝ се усмихна, неуязвима за сарказма ѝ.

— Съвсем случайно имам, да. Ако съберем хиляда флорина, можем да купим цяло стадо морейски коне. Лагерът на собственика е точно до рова. Тази сутрин се срещнах с него и предложих да купим всичките му животни — двадесет и един бойни коня.

Кралицата импулсивно я прегърна, но Дайота поклати глава.

— Нямаме пари, миличка.

Кралицата сви рамене.

— Ще продадем бижутата си.

Дайота пристъпи към по-дребната жена.

— Не бъди глупава, мила. Ако той умре, само бижутата ще ти останат. Ти нямаш деца. А ако той умре, никой няма да те иска.

Кралицата я изгледа спокойно.

— Дайота, дала съм ти почти неограничена свобода. — По-възрастната жена трепна. — Ти обаче говориш ли говориш и понякога устата ти не знае кога да спре — довърши кралицата и Дайота отстъпи, а Дезидерата разпери ръце. — Точно обратното е, обична моя. Ако кралят умре, всички ще ме искат.

Спусна се мълчание, нарушавано само от лая на кучетата отвън. Дайота трепереше, лейди Мери се преструваше, че е някъде другаде, а Бека разлистваше книгата си.

Накрая Дайота изправи гръб.

— Казвам само да оставиш краля сам да се оправя с бойните коне. Кажи на оръженосците откъде да си ги купят — нека поискат пари от богатите си родители. Продадеш ли бижутата си, миличка, няма да ти остане нищо.

Кралицата не помръдна и неумолимо се усмихна на дойката си.

— Аз съм това, което съм — каза тя. — Продай бижутата.

Глава десета

Бобровата долина, източно от Албинкърк — Питър

Питър лежеше на земята зад едно дърво, голямо колкото къщичка. Не виждаше нищо и очакваше началото на битката. Повече от всичко му се щеше да се изпикае. Лекото дразнение, започнало в основата на члена му, постепенно обсеби цялото му същество. Стори му се, че чака не една, а няколко вечности и след първите две-три нуждата да се облекчи надделя дори над ужаса.

От време на време се присещаше и за други поводи — възможността да открие по-добро скривалище, да се премести на място, от което врагът се вижда, да си намери истинско прикритие. Нямаше опит с войната на запад и не можеше да си представи какво е да се изправиш срещу човек в стоманена броня. Разполагаше с нож, лък и девет стрели. И трябваше да се изпикае.

Започна да свиква с възможността просто да се изпусне и да прекара остатъка от времето, което трябваше да чакат тук, проснат в собствената си урина. Запита се дали е единственият с подобни нужди и дали Ота Куон е възнамерявал да му каже да се облекчи, преди да заложат засадата, или пък е премълчал нарочно. В боядисания в черно мъж имаше нещо жестоко — Питър вече започваше да разбира, че последователите му са малко, защото твърде много обича да сипва сол в раната. Струваше му се още, че меденият им месец е към края си — в началото Ота Куон търсеше компанията му така отчаяно, както Питър търсеше съюзник сред непознатите отвъдстенци, но сега, когато около него се събираше боен отряд, Ота Куон се променяше постепенно и почти незабележимо. При това към по-лошо… а на Питър ужасно му се пикаеше.

Нямаше как да прецени колко време е минало. Една мравка пропълзя по цялото му тяло, от обутия в мокасина ляв крак чак до дясното му рамо. Нещо по-едро прекоси коленете му, двойка колибри посети цветето над главата му, а агонизиращата нужда да се облекчи го принуждаваше да лежи тъй неподвижно, че яркочервеното мъжкото птиче за малко да кацне върху изрисуваното му лице.

Армията им се състоеше от триста, може би петстотин мъже, легнали от двете страни на път, който водеше надолу по склона, към брода на пълноводен поток. Намираха се някъде на изток от Албинкърк. Никой не издаваше нито звук.

Трябваше да се изпикае.

Внезапно по камъните простърга подковано копито, чу се писък — същински вой, а след него — крясък, който сякаш идваше от другата страна на дървото, зад което се беше скрил.

Никой не помръдна.

Последва нов крясък, който секна изведнъж и в неочакваната тишина се разнесе тропот от подковани копита, които се отдалечаваха в галоп.

Изведнъж на пътеката, само на няколко метра от Питър изникна Скадай и тихо извика:

— Додак-гиир-лон! Гоц она!

Навсякъде наоколо му воините се показваха от скривалищата си, триеха коленете и лактите си или отърсваха дървесната кора от кожата си. Половината веднага започнаха да се облекчават и Питър направи същото. И през ум не му беше минавало, че уринирането може да доставя такова огромно удоволствие. Скадай обаче вече беше тръгнал напред и Ота Куон перна Питър по рамото.

— Тръгвай! — каза му той, сякаш говореше на дете. Питър взе лъка си и го последва. Хукнаха на изток по пътя и четиридесет метра по-нататък видяха мъртъв кон, затиснал ездача си. Лицето и скалпа му липсваха, гърлото му беше прерязано, а по скалите към потока се стичаше лепкава кървава вадичка.

Тичаха сякаш часове наред, а накрая се пръснаха сред големите дървета. Потокът остана далеч зад тях и Питър изпадна в паника — струваше му се, че тичат право към врага. Скахас Грахо явно изпитваше същите чувства. Щом спряха, той застана пред Ота Куон и каза нещо, което прозвуча като очевидно възражение. Ота Куон го удари — не силно, но светкавично и младият воин се преви от болка. Ота Куон бързо заговори, от устата му пръсна слюнка.

Скадай безшумно дотича при тях, изслуша го, кимна и хукна обратно по дължината на рехавата колона от воини, която се простираше в гората от двете им страни, докъдето поглед стига. Дърветата бяха най-вече кленове и букове, от онези, които растяха в Аднаканарите — високи и стари, с великолепни корони и стволове, които двама мъже не биха могли да обгърнат с ръце. Храсталакът беше рядък заради високия зелен балдахин — слънцето проникваше сред гъстите клони, но в килима от стари листа растяха само най-прекрасните ириси, които Питър бе виждал някога.

Скахас Грахо се изправи, изгледа неприязнено Скадай и заплю Ота Куон. После каза нещо на останалите и хукна надолу по колоната. Брант го последва, а Ота Куон вдигна лъка си. Питър посегна, без да мисли и с всички сили притисна ръката му надолу. Ота Куон се опита да го удари по ухото с върха на оръжието, но Питър го улови и с едно движение изви ръката му, докато едва не извади рамото му от ставата.

— Не съм се родил роб — каза той. — Не ме предизвиквай.

— Те ме изоставят! — възкликна Ота Куон, докато гледаше как двамата мъже си отиват.

— Ти удари Скахас Грахо, вместо да се обясниш с него — рече Питър и едва сдържа смеха си. Точно той да обяснява основните правила на водачеството на Ота Куон! Въпреки всичко продължи да стиска ръката му, без да възнамерява да го пусне.

Другият застина, а после се отпусна.

— Щеше да откаже да се подчини. Щеше да откаже да се подчини на Скадай!

Питър го пусна.

— Сосаг съм едва от три дни, но ми се струва, че това е проблем на Скадай, а не твой. Според мен си мислил като албинец, а не като сосаг — каза той и сви рамене.

Останалите трима — Пал Кут, Бодливото лице и Барбуна — ги наблюдаваха предпазливо.

— Ти ще ми бъдеш верен! — изсъска му Ота Куон. — Нали?

Питър кимна.

— Да — отвърна той и думата го смути.

Пал Кут извика нещо и добре разпределилата се колона тръгна напред почти тичешком. Повечето мъже бяха приготвили стрели. Питър хукна да заеме мястото си в редицата, не успя да се справи със своята стрела и я изпусна. Обърна се да си я вземе — бяха му твърде малко, за да си позволи да загуби една. Наведе се и в същия миг светът избухна.

Един бик от стадото на джелепина в началото на колоната продължително изръмжа и внезапно въздухът се изпълни със стрели, свистящи и в двете посоки. Сосагите нададоха пронизителен вик, почти като писък… и се хвърлиха в атака. Питър намести стрелата и хукна напред. Пред очите му една прониза Пал Кут в корема — беше толкова голяма и летеше с такава сила, че изскочи от гърба му сред фонтан от кръв. Върхът ѝ беше с формата на лястовица и блещукаше със зловещ синьо-червен блясък.

Питър се затича подир Ота Куон и видя първия си враг — високо русо момче в ризница, което спокойно се изправи иззад един храст и простреля воин, който той не познаваше. Стрелата се заби в тялото му почти от упор, той загуби равновесие и се замята като обезглавена кокошка, преди да рухне мъртъв.

Ота Куон обаче се метна към момчето със страховит рев и го простреля от една ръка разстояние — назъбеният връх на стрелата проби ризницата и се заби в рамото му. Дузина воини се нахвърлиха върху ранения младеж, като го убиха и скалпираха за секунди. Ота Куон взе блестящия му стоманен меч, дълъг метър и половина и го размаха. Всички воини, станали свидетели на случилото се, нададоха победен вик и продължиха да тичат напред.

Бобровата долина, източно от Албинкърк — Хектор Лохлан

Щом разузнавачите се върнаха, Лохлан разбра, че е загазил, и то сериозно. Драконът от Ерк не позволяваше на отвъдстенците да припарят сред Хълмовете на север от хана. В замяна той трябваше да му принася животни в жертва, но такъв беше животът сред Хълмовете. Вече хиляда години драконът не допускаше Дивото там и от поколения наред клановете се радваха на благоденствие.

На юг отблъскването на отвъдстенците беше задължение на краля. Според някои Бобровата долина беше границата между Алба и Зелените хълмове, но на когото и да принадлежаха тези земи, Лохлан ги беше смятал за безопасни, а не за бойно поле. Бобровият поток се вливаше в Албин, а Албинкърк трябваше вече да се вижда от върха на хребета, макар че до брода при Саутфърд им оставаше още цял ден път. Важното беше, че почти бяха пристигнали.

Въпреки това разузнавачите на Лохлан си знаеха работата. Джелепите и хълминците познаваха отвъдстенците — бяха диви, свирепи и умееха да боравят с оръжие. Бяха му устроили засада, което означаваше, че са го наблюдавали, стигайки до извода, че могат да го победят. Което пък означаваше, че разполагат с триста-четиристотин бойци.

Хектор не се поколеба. Беше си представял тази ситуация много пъти, макар че досега не му се беше налагало наистина да се справи с нея.

Обърна се към своя кожар, Доналд Редмейн:

— Върни се при ариергарда. Вземете колкото може повече добитък и бягайте обратно към хана.

Доналд беше свестен човек — верен и упорит, не от най-умните, но чудесен боец, с прекрасен глас и сръчни ръце.

— Върви ти, Лохлан. Аз ще ги задържа.

Лохлан поклати глава.

— С тези натъртени ребра? Тръгвай. Веднага!

Редмейн поклати глава.

— Кълна се в дракона, Хектор, до Албинкърк остава само ден път. Да подплашим кравите към ония копелета, за да ги прегазят и да изколим оцелелите.

Хектор вдигна ръка над очите си и огледа гората.

— Не. Слушай какво ти казвам, Доналд. Превъзхождат ни две към едно, а ако стадото се пръсне в тези гори…

Той замълча, за да не оклюма още повече и се обърна към Томас, съгледвача:

— Върви право в хана. Вземи два коня, за да можеш да ги сменяш. Бързай, момко, може вече да са стигнали до планините. И изобщо не се връщай, освен ако водиш сто души със себе си.

Останалите разхлабиха мечовете в ножниците им, няколко прегледаха лъковете си, а един си свали шапката и отиде при мулето си, за да си вземе шлема.

— Не ви върви, момчета, днес сте с мен, а не в ариергарда — каза Хектор. — Боя се, че тая нощ никой няма да вечеря.

Иън Фъшкията, едър мъж с кафяво като кал лице, му се ухили.

— Я стига. Досега не съм срещал откачалка, която да не мога да убия.

— Ще пресрещнем отвъдстенците в гората, където няма да могат да стрелят по нас — каза Хектор. — Ще се бием, докато можем. Щом надуя рога, всички при мен — ще оформим защитна стена и ще запеем — рече той и се огледа.

Работата в задната част на стадото беше много по-тежка, отколкото отпред, така че дежурните се сменяха всеки ден и днес при него не бяха нито най-възрастните, нито най-младите, нито най-добрите бойци. Някои бяха от неговите, някои — от хората на ханджията, така че дори не ги познаваше, но до един бяха въоръжени и нито едно от петдесетте лица не издаваше ужаса, който със сигурност изпитваха. Чудна песен щяха да изпеят. Хълминците знаеха как да умрат достойно.

Хектор се сети за булката си — надяваше се да е забременяла, защото макар че си имаше няколко копелета, нямаше син, който да отмъсти за него.

— Слушай! — каза той, сграбчвайки стремето на съгледвача. — Кажи на жена ми, че ако роди син, искам да порасте здрав и силен. Щом забогатее и всички го заобичат, нека поведе армия на север и да изколи отвъдстенците. Петстотин трупа, толкоз струва животът ми. Кажи му го, когато порасне. А на нея кажи, че не съм вкусвал нищо по-сладко от нейните устни и ще умра със спомена за целувките ѝ.

Младежът пребледня. Беше станал свидетел на смъртта на свой приятел от детинство, а сега го отпращаха, за да язди сам стотина левги. Накрая сигурно щеше да се окаже единственият оцелял.

— Мога да остана с вас — каза той.

Хектор се ухили.

— В туй съм сигурен, момче, но ти си последното ми послание до жена ми и близките ми. Трябва да отидеш.

Вестоносецът смени коня си. Един бик мучеше, а кравите се обръщаха и задната част на колона вече тръгваше на север, по-далеч от врага.

Хектор се обърна към хората си. Повечето бяха с доспехи и шлемове на главите, готови за бой. Неговият полубрат, свещеникът Пол МакЛохлан, вдигна кръста си. Останалите коленичиха, а той се помоли за душите им. Щом изрекоха „амин“, Пол го пъхна обратно под ризницата си и постави стрела в лъка си.

Братовчед му Ранълд имаше могъща, красива бойна брадва и я размахваше във въздуха. Носеше и бронирани стоманени ръкавици — доскоро беше служил на краля и имаше хубави такъми, като на рицар.

— Ако загина, Ранълд ще поеме командването — каза Хектор. — Ще влезем в гората, а най-младите ще минат отпред като авангард. Не допускайте да ви пометат. Стреляйте, когато имате възможност, после отстъпвайте. Чуете ли рога ми, отстъпете. Трябва да издържим до обяд, за да дадем възможност на Доналд да избяга. Така няма да сме умрели напразно.

Ранълд кимна.

— Благодаря ти, братовчеде. За мен е чест.

— Няма по-добър от теб за тази работа — рече Хектор и сви рамене.

— Ще ми се и другият ти брат да беше с нас — отвърна Ранълд и кимна, а Хектор се загледа в гората. Почти усещаше приближаването на врага. Кой знае — може би щяха да останат в засада твърде дълго или да си плюят на петите, за да избегнат ръкопашния бой.

Краят на ливадата обаче сякаш се движеше. Отвъдстенците идваха.

— И на мен тъй ми се ще — каза Хектор и огледа хората си. — Да тръгваме. Разпръснете се както трябва.

Отрядът бързо навлезе в гората. Най-големият му страх беше, че врагът вече е стигнал до края ѝ, но там нямаше никой и петдесетте мъже го последваха сред дърветата, където ирисите цъфтяха като кръстове в гробище.

Хектор разположи по двама мъже при всяко дърво, а десетима от най-младите и пъргавите — на един хвърлей с копие от широко разгърнатия строй. Изведнъж бикът в далечината измуча отново и стрелите се посипаха върху тях.

Той едва не загина още в първия миг — една стрела улучи шлема му и го завъртя, а друга се удари в забралото му, изкриви го и едва не се заби в окото му. Хората му се справиха добре, макар че сосагите пометоха момчетата в авангарда — беше грешка да ги прати там. Отвъдстенците бяха по-бързи, по-смели и по-безразсъдни, отколкото си беше представял и все пак хората му избиха много от тях. Докато отстъпваха, притичвайки от дърво до дърво, сосагите се колебаха твърде дълго, преди да ги последват. Това позволи на джелепите да се измъкнат и да оставят след себе си още един ред изкормени потръпващи трупове.

Един самотен отвъдстенец, боядисан в червено от главата до петите, застана между две дървета, извика нещо и хукна напред. Сби се Иън Фъшкията, който така и не се изправи, но въпреки това го последваха само дузина от изрисуваните мъже.

„Слава Богу“ — каза си Хектор.

Когато принудиха хората му да отстъпят към последното прикритие преди поляната, слънцето не бе изминало дори половината си път.

Бобровата Долина, източно от Албинкърк — Питър

Стрелите на Питър свършиха, а той получи ужасна рана в левия пищял — един от бягащите мъже го беше порязал с крайчеца на меча си, но това беше достатъчно да го свали на земята за няколко безкрайни минути.

Той стискаше камата на мъртвеца, голяма колкото къс меч, бе взел и щита му. Боядисаният в черно Ота Куон го нямаше, беше изчезнал още в началото на атаката. Сега Питър тичаше зад Скадай, който се движеше по-грациозно от всички воини, който беше виждал някога. Не знаеше с кого се бият, но враговете им бяха грамадни мъже — смели, тихи и твърде добре въоръжени.

Сосагите умираха като мухи. Вече бяха загубили повече от петдесет души и Питър си каза, че може би сега е моментът да се признаят за победени. Скадай обаче беше на друго мнение — хукна към врага, повали един огромен боец и му преряза гърлото с ножа си.

След такава храброст Питър не можеше да стои безучастно. Следващия път, когато врагът побягна, той извика заедно със Скадай. Ота Куон, който изведнъж бе изникнал току до него, направи същото. Тримата се показаха от прикритието, зад което се бяха свили, за да избегнат стрелите и преминаха в атака. Вдясно от Ота Куон Скахас Грахо също се изправи с меч в ръка, а останалите го последваха. Не бяха много — около една дузина.

Една стрела избръмча като стършел под слънчевите лъчи и се заби в слабините на Скадай. Той се спъна, падна и не помръдна повече. Питър продължи да тича. Мъжът, пуснал стрелата, изостана от приятелите си и Питър хукна, съсредоточавайки се в него с цялото си същество — червенокос великан, чиято фина ризница блестеше сред сенките в гората. Желязна яка покриваше врата и гърдите му, а на ръцете си носеше дълги кожени ръкавици.

Питър зина и изкрещя, а мъжът хвърли лъка и извади меча си. Една стрела одраска бедрото на Питър от вътрешната страна, преди да прелети между краката му и той вдигна щита си, за да се защити от меча на джелепина. Хвърли се напред, щитът заклещи острието и собственият му къс меч се заби в лицето на врага, изби зъбите му и извади окото му, преди великанът да успее да се обърне. Острието на Питър обаче вече беше пред шията му, така че той го сграбчи с ръката, с която държеше щита, притисна го към гърлото на мъжа и започна да сече наляво и надясно, докато премаза трахеята му през ризницата и желязната яка.

Дузина стрели се забиха в умиращия здравеняк, до една изстреляни от приятелите му, които реагираха, без да мислят — устремът го беше накарал да се обърне и предназначените за Питър стрели се забиха в червенокосия джелепин, който рухна в ръцете му и умря, преди да падне на земята. Питър хвърли дългата кама и се наведе за падналия в тревата меч. Ота Куон изкрещя и цялата колона поде победоносния му рев.

Бобровата долина, източно от Албинкърк — Хектор Лохлан

Пол МакЛохлан, свещеникът, бе застигнат от ужасна смърт, защото открай време не го биваше особено с меча. Един от изрисуваните дяволи избегна ударите му, хвърли се върху него и наряза лицето му, избоде окото му, удуши го и използва тялото му вместо щит. Лекотата, с която почти невъоръжен човек уби един от тях, при това съвсем сам, подейства деморализиращо на всички.

Хектор обаче си каза, че от друга страна бяха успели да избият ужасно много диваци. Разправяха, че сосагите не обичали да понасят много жертви, а хората му бяха видели сметката на повече от петдесет. Червеният им предводител също беше мъртъв, застрелян от свещеника. Това трябваше да му го признае.

Лохлан се ухили на мъжете около себе си.

— Всички трябва да се постараем повече — каза той.

— Проклетият Пол — рече Ранълд. Един от диваците спря, за да скалпира свещеника и той простреля изрисуваното копеле, което изкрещя.

Хектор вдигна рога над главата си, за да предупреди хората отляво.

— Ще пробием защитата им и ще се съберем ето там — каза той. Местността беше открита и би било глупаво да продължат да отстъпват.

След успеха на последното им нападение отвъдстенците си възвръщаха смелостта и агресивно настъпваха. Хората на Хектор пускаха последните си стрели. Сосагите преминаха в атака пред очите му. Ако гората продължаваше зад гърба му, щеше да отстъпи отново, но нямаше как — зад него бяха само дивите цветя на поляната.

Той сложи рога на устните си и го наду. Всички оцелели хукнаха към него и се събраха наоколо му за секунди, през които сосагите успяха да пуснат само няколко стрели. Хектор не изчака онези, които изостанаха. Разполагаше с достатъчно хора, за да пее и тръгна напред.

Бобровата долина, източно от Албинкърк — Питър

Куражът на Питър беше на привършване. Този на Ота Куон — не. Той се изправи и хукна напред, а през това време един от хората им се наведе над трупа на рижия гигант с нож в ръка и плати с живота си.

— Гоц она! — изрева Ота Куон. Воините му обаче не го последваха. Кошмарният ръкопашен бой с червенокосия мъж бе оставил Питър без дъх, изсмуквайки и силите, и смелостта му. Щеше му се да легне и да се наспи. Раната на крака го болеше и той се разтревожи да не е много дълбока.

Мъжът с ризницата наду рога си, а Ота Куон се метна напред и Питър се принуди да го последва. Хвърли поглед зад себе си и забеляза, че Скахас Грахо и Брант също се изправят сред тревите. Той тичаше с всички сили след Ота Куон, а останалите следваха него.

Врагът неочаквано ги изненада, като премина в атака — не просто една шепа, а солиден клин, който се вряза в центъра на бойния им строй. Питър беше твърде далеч вдясно, за да успее да се сбие дори с последния от тях. Поколеба се, джелепите го подминаха и боят се премести навътре в гората, откъдето се разнесоха викове.

Ота Куон продължи да тича. Питър си каза, че дори не е забелязал врагът да ги напада, но въпреки това го последва. Скахас Грахо се наведе и скалпира червенокосия.

Бобровата долина, източно от Албинкърк — Хектор

Хектор, все още свеж и без нито една рана, посече първата група отвъдстенци толкова бързо, че успя да нададе бойния си вик едва три пъти. После с хората му се оказаха сами в гората.

Баща му го беше учил, че по време на битка най-важното е да наложиш темпото и да се надяваш врагът да допусне грешка. Хектор следваше съветите му, така че не спря и не събра хората около себе си.

— След мен! — изрева той и продължи напред. Макар и по-бързи от джелепите му, отвъдстенците не бяха яки като тях и особеностите на терена, заедно с лошия късмет, нараняванията и изкълчванията, ги оставиха на милостта на мъжете с ризниците, а те не знаеха милост. За стотина крачки посякоха дузина сосаги.

Хектор се носеше задъхано напред, краката му горяха. Независимо от разстоянието, да тичаш с доспехи е огромно усилие, а да пробягаш петстотин крачки — истинско изпитание. Повечето от хората му го следваха плътно, а онези, които се спираха, биваха убити.

Макар че бягаха, отвъдстенците продължаваха да се движат с организираната грация на ято лястовици. Онези, които бяха останали незасегнати от атаката, първи се успокоиха и стрелите им отново полетяха сред дърветата.

— Не спирайте! — изрева Хектор и хората му дадоха всичко от себе си.

Един от отвъдстенците, все още момче, се препъна в някакъв корен, падна и Ранълд го обезглави с едно движение.

Продължиха напред. Накрая обаче Хектор трябваше да спре и да се облегне задъхано на дръжката на огромния си меч, а Ранълд го хвана за бронирания лакът.

— Вода — изхриптя той.

Десетина метра по-нататък откриха младия Клип, чифликчията от хана, с прерязано гърло, притиснат под мъртвия си кон. Още по-надолу беше бродът, който трябваше да прекосят. Из въздуха отново свистяха стрели. Когато Хектор мина от другата страна на потока, му бяха останали тридесетина мъже. Хората му се напиха с вода и се пръснаха сред дърветата, за да си починат. Онези, които все още имаха стрели или ги бяха събрали от земята, започнаха внимателно да си избират мишени и боят се разгоря отново.

Ранълд се почеса по брадата. Бяха го улучили в гърдите — стрелата не беше пробила ризницата му, но бе успяла да пукне едно ребро и той дишаше с усилие.

— Струваше си да попеем — каза той и Хектор кимна.

— Вече е пладне, пък и без друго ги върнахме два километра назад. Когато прекосят потока… Е, Доналд вече е далеч — рече той и сви рамене. — Ако бяхме останали заедно, дали щяхме да ги победим?

Ранълд изплю кръв.

— Едва ли. Твърде хитри са, а и не успяхме да убием достатъчно. Хектор Лохлан, радвам се, че те познавам. За мен беше и чест, и удоволствие. — Той протегна ръка и Хектор я стисна. — Не се тревожи, човече. Мен ако питаш, в гората ще се намерят петстотин луди. Ако си направил момче на твоята булка… Е, ще има и пари, и петдесет верни мъже. Това е добро начало.

Хектор поклати глава.

— Да знаеш колко съжалявам, че те повиках, братовчеде.

Въпреки умората и тежестта на ризницата Ранълд сви рамене.

— За мен е чест да умра с теб — каза той и се усмихна на чистото небе. — Мъчно ми е само за жената, която обичам, но това е хубава смърт.

Лохлан вдигна очи към слънцето. Стрелите приличаха на плътна завеса, а някои вече достигаха до тяхната страна на потока — диваците също бяха успели да го прекосят. Въпреки това небето беше синьо, слънцето грееше, а цветята в гората бяха прекрасни. Хектор се засмя и вдигна меча си във въздуха.

— Да запеем! — изрева той.

Бобровата долина, източно от Албинкърк — Питър

Питър следва Ота Куон, докато остана без дъх и забави ход. Боядисаният в черно мъж направи същото, сякаш бяха вързани един за друг. Намираха се на открито поле, на което пасеше малко стадо добитък. И конят, и дузината овце се бяха обърнали към тях, но не се виждаше нито един човек.

Ота Куон подскочи от радост и затанцува в тревата.

— Победихме ги! Цялото им стадо е наше! — извика той и прегърна Скахас Грахо. По-високият воин обаче заговори на Питър, а не на него:

— Къде? — попита той и се направи, че размахва алебарда или меч. Питър посочи натам, откъдето бяха дошли. Беше изтощен до мозъка на костите си, раната на крака му туптеше, а яростта, породена от битката, затихваше, оставяйки пустота след себе си. Питър обаче не беше от хората, които се захващат с нещо и се отказват, преди да са го довършили.

Ота Куон поклати глава.

— Добитъкът! Трябва да го подкараме, иначе всичко е било напразно.

Питър го изгледа уморено.

— Не видя ли колко от нас загинаха, Ота Куон? Всичко беше напразно, късно е вече. Скадай е мъртъв, което означава, че няма кой да каже на сосагите да се оттеглят — каза той и сви рамене. — А и това е съвсем малка част от стадото им.

Ота Куон го погледна и на лицето му бавно се изписа разбиране.

— Трябва да ги спрем. Може да застреляме оцелелите един по един.

„Може да стана предводител.“ Питър някак усещаше, че това е единствената мисъл в главата на Ота Куон. Заедно с десетината си съмишленици двамата се обърнаха и отново тръгнаха към глухите крясъци, които бележеха мястото, където сега се вихреше боят. Никой нямаше сили да тича, дори Ота Куон.

Когато се спуснаха по стръмния склон на долчинката и пресякоха потока по хлъзгавите окървавени камъни, слънцето тъкмо прехвърляше зенита си. Битката продължаваше.

Дузина от бронираните великани се бяха събрали в кръг, а близо двеста сосаги ги бяха наобиколили. Между външния и вътрешния пръстен имаше цяла планина от трупове, някои още шаваха. Докато Питър и останалите прекосяваха потока, две смели момчета се метнаха към джелепите и загинаха, едното обезглавено с брадва, а другото — намушкано с дълъг меч. Телата им паднаха върху растящата барикада от трупове.

Изведнъж опръсканите с кръв демони започнаха да пеят. Не ги биваше много, но гласовете им се издигнаха в хор и от уважение сосагите се поспряха за миг. Предсмъртната песен беше нещо велико, магия, която не бива да се прекъсва. Дори Ота Куон мълчеше.

Изпяха много, много куплети, а когато замлъкнаха, озарените им от страст лица сякаш помръкнаха.

Ота Куон скочи на един пън.

— Стреляйте! Върнете се сред дърветата и стреляйте! Проклет да е всеки, който се хвърли към тях!

Някои от сосагите го послушаха. Полетяха стрели, а намереха ли целта си, се вдигаше само прах — твърде малко от изстрелите на късите им лъкове бяха достатъчно мощни, за да пробият ризниците на джелепите. Стрелите им обаче бяха много. От кръга на великаните също излетя една и един от хората им се свлече пред очите на Питър. Металните върхове свистяха все по-бързо и по-бързо, убивайки както сосаги, така и джелепи. Гигантите отново запяха и се хвърлиха към враговете си, които отново избягаха… но не далеч.

Стрелите на Питър бяха свършили. Той взе едно украсено с пера копие и когато джелепите отново атакуваха кръга наоколо им, той го хвърли сред тях. То се завъртя неконтролируемо, но успя да препъне един и той се спъна. Питър хукна към него, последван от дузина сосаги, които го разкъсаха на кървави парчета.

Джелепите отново се събраха в кръг, а отвъдстенците пак започнаха да стрелят по тях, приближавайки се все повече — умората и отчаянието на врага им вдъхваше кураж. Водачът на джелепите отново ги окуражи, като развъртя меча си и ги поведе към най-близкия сосаг, решен не да бяга, а да убие колкото се може повече врагове. Великаните успяха да докопат онези в самия край на пръстена, убиха дузина и загубиха двама от своите. Ота Куон крещеше на хората им да се дръпнат и да стрелят отдалеч и Питър се присъедини към виковете му.

Отвъдстенците отстъпиха към дърветата и изстреляха последните си стрели. Още един исполин рухна с крясъци. Сосагите викаха, но гласовете им бяха пискливи и уморени.

Ота Куон се огледа.

— При следващата им атака трябва да ги нападнем и да ги довършим — каза той. — Никой не бива да избяга, не можем да го позволим. Трябва да съобщим на матроните, че сме ги избили до крак.

Питър се изплю. Устата му беше пресъхнала. През целия си живот не се беше чувствал толкова изтощен, дори като роб.

Бобровата долина, източно от Албинкърк — Хектор Лохлан

Алън Големия нос, Ранълд Лохлан, Юън Моряка, Ерик Черното сърце и той самият. Те бяха последните.

Улучиха Хектор отново и стрелата погъделичка ребрата му. Беше готов да умре. Не му бяха останали нито сили, нито радост от битката и изпитваше такива болки, че секването им му изглеждаше като победа. Още не беше довършил мисълта си, когато в гърлото на Юън се заби стрела и той рухна.

Опита се да измъкне от спомените си някоя песен, с която да приключи всичко. Не беше бард, но знаеше доста. Хрумваха му само пиянски, но внезапно се усмихна щастливо — беше си спомнил жена си и песента, с която го беше приспала. Хектор я знаеше много добре — хълминците я наричаха „Елегия“, защото възпяваше скръбта им.

„Хубава песен, като за край.“

Той изправи рамене, пое си дълбоко въздух и запя, после опря меча на рамото си, замахна и разсече една стрела. Ранълд също започна да тананика, включи се и гръмкият глас на Алън Големия нос, съвсем в тон, а Ерик Черното сърце прескочи трупа на Юън и ревна по време на припева.

Внезапно сосагите спряха да стрелят по тях. Хектор завърши песента и вдигна меч — поздрав към враговете, дарили му миг покой точно преди края. Само на изстрел разстояние от тях един боядисан в черно воин вдигна меча си. Хектор забеляза, че докато хората му пееха, сосагите са се събрали едни до други. Хубаво. Очакваше ги бърз край в честен бой.

Ранълд въздъхна.

— Брат ти никога няма да си прости, че е пропуснал това — каза той и четиримата се хвърлиха напред.

Бобровата долина, източно от Албинкърк — Питър

Когато всичко свърши, Питър седна на земята и заплака, без да е сигурен защо. Знаеше само, че тялото му се нуждае от това облекчение.

Скахас Грахо дойде и сложи ръка на рамото му. Брант беше станал храна за гарваните, а последният великан бе ранил Ота Куон смъртоносно в гърдите. Метна се напред, влачейки трима сосаги, отърси се от тях и преди Питър и боядисаният в черно мъж да го довършат, успя да замахне с брадвата си за последен път.

Смъртта витаеше из гората. Биха се цял ден (Питър не можеше да си представи по-жестока битка) и въпреки това бяха останали стотици живи и здрави сосаги, а Ота Куон имаше достатъчно сили да им нареди да съберат всички говеда, които намерят и да тръгнат с тях към дома.

Питър седна до боядисания в черно мъж и взе ръката му в своята, гледайки как кръвта се стича от гърдите му.

Точно по залез-слънце се появиха феите. Питър никога не беше виждал фея, но познаваше хора, които вярваха в съществуването им. Той все още седеше до умиращия Ота Куон, наоколо му имаше стотици ранени и стенещи сосаги, а лешоядите вече бяха дошли да пируват с труповете. Той обаче беше твърде изтощен, за да го е грижа.

Първата фея, която зърна, приличаше на огромна пеперуда и леко сияеше, сякаш огряна от слънцето. Зад нея пърхаха още четири. Той едва успя да се запита що за същества са това — хищници, лешояди или досадна напаст — когато първата просветна над гърдите на Ота Куон.

„Какво означава той за теб, железни човече?“

Питър се стресна и се зачуди дали не сънува. Феята беше толкова по-малка от човек, колкото пчела в сравнение с колибри. Поне така си помисли той, докато наблюдаваше блещукащото като скъпоценен камък създание.

„Би ли дал година от живота си за него?“

Питър не се поколеба. „Да“ — помисли си той.

Розовата фея се издигна над гърдите на Ота Куон и посегна грациозно към Питър, а докосването ѝ беше болезнено като ръжените на робовладелците. Нещо се откъсна от гърдите му, сякаш нажежени до червено щипци бяха влезли в сърцето му, за да го изтръгнат през ребрата. Той повърна в скута си, а феите се разсмяха. Смехът им отекна в главата му като празненство в пещера…

Ота Куон се изкашля, изплю нещо и се изправи.

— Не! — внезапно проговори той, а гласът му, обикновено тъй спокоен, трептеше от удивление. — Не! Наистина ли го направи?!

Питър облаче плачеше. Вече имаше повод — загубеното, каквото и да беше то. Феите продължаваха да се смеят.

„Сладко, тъй сладко и тъй далече! Каква рядкост само!“

„Сделката си е сделка.“

„Може и да я повторим. Ти си такава сладка, рядка находка.“

Смехът им прозвуча като проклятие.

Бобровата долина, източно от Албинкърк — Ранълд Лохлан

Ранълд Лохлан се върна от черната бездна, надмогна болката и отвори очи в мекия мрак на априлската вечер. Надигна се и седна, а главата му беше съвършено празна. Стрелата, пробила ризницата му, падна встрани и той поряза пръстите си на собствения си меч, който лежеше сред опръсканите с кръв цветя от другата му страна.

Внезапно осъзна къде се намира.

„Да не кажеш, че не даваме всичко, което обещаем! Тъй сладко, тъй сладко!“

„Питър те спаси! Питър те спаси!“

Феи. Ранълд знаеше, че или е умрял, или е толкова близо до смъртта, че разлика почти нямаше. Някой на име Питър беше сключил обичайната сделка с феите — част от душата му в замяна за живота на негов приятел.

Отвъдстенците го бяха заобиколили в озарения от лунни лъчи мрак. За миг му хрумна да се промъкне край тях и да избяга, но те се бяха втренчили в него. Бяха стотици.

Той се изправи на крака, като псуваше цветисто. Смъртта беше зад гърба му, но всеки миг щеше отново да падне в прегръдките ѝ. Ранълд се изплю.

„Ех, Ребека, опитах се да оцелея. Обичам те“ — помисли си той, вдигна изпитаната брадва на майстор Пайл и я опря на рамото си. В подножието на малкия хълм, където бе развъртял оръжието си за последно, една от тъмните фигури се изправи на крака, осветена от четири феи, които приличаха на призрачни стражи.

Мъжът беше боядисан в черно — Ранълд го помнеше. Отвъдстенецът се изкачи по хълма, а той остана да го чака, стиснал дръжката на брадвата.

— Върви си — каза черният мъж.

Наложи се да си повтори думите му на ум. Беше изненадан, че онзи му говори на готски и още по-изненадан от онова, което му казваше.

— Ние сме народът на сосагите и не докосваме върнатото от феите — рече мъжът, а очите му проблясваха в мрака. — Аз съм Ота Куон. Предлагам ти мир. Аз бях мъртъв. Ти беше мъртъв. Нека и двамата да напуснем това място и да живеем.

Ранълд беше смел човек, преживял петдесет битки, но въпреки това облекчението го стопли като майчина целувка. Никога преди не му се беше струвало, че има толкова причини да иска да живее.

Той погледна надолу към тялото на братовчед си.

— Може ли и аз да сключа сделка с феите? За него? — попита той.

„Двама! Върнахме двама! Ще пируваме с дни!“

„Такава сладка, рядка находка!“

Ранълд знаеше какво разправят хората за феите, така че се поклони.

— Благодаря ви.

„Благодари на Питър!“

„Хии-хии!“

После си отидоха.

Ранълд посегна към меча на Хектор и го измъкна от студената му мъртва ръка. Разкопча ножницата от тежкия му златен колан, а него остави като трофей за победителите.

— Това е за сина му — каза той на черния мъж, който сви рамене. — Искам да се запозная с този Питър.

Двамата тръгнаха заедно надолу по склона, а всички сосаги се отдръпваха, за да им направят път. Един вонящ на бълвоч воин ридаеше неудържимо. Ранълд го изправи на крака и го прегърна. Сам не знаеше защо го прави.

— Не знам защо ме спаси — каза той, — но ти благодаря.

— Спаси мен — рече Ота Куон с изпълнен с благоговение глас. — По някаква причина феите решиха да върнат и теб — добави той и се наведе напред. — Мисля, че ти ме уби.

Ранълд кимна.

— Май бях аз, да.

Питър изхълца още веднъж и млъкна.

— Боли ме — каза той. — Студено ми е.

Ранълд знаеше за какъв студ говори той. Стисна отново ръката му, нарами меча на мъртвия си братовчед и потегли на изток.

Сосагите се отдръпнаха, за да му сторят път.

Лисен Карак — Червения рицар

На една левга от манастира капитанът започна да се отпуска и да се наслаждава на победата си. Караха със себе си почти тридесет фургона, пълни със стока. Много от нея щеше да им бъде безполезна, но в една от каруците беше мярнал доспехи, а в друга — хубави шлемове и оръжия, както и вино, олио, зебло…

Радостта му обаче не се дължеше на фургоните, нито на залавянето на ранения рицар — на тази мисъл все още не си беше позволил да се наслади. Радваше се на хората — десет професионални войници и три дузини търговци с арбалети, близо петдесет здрави мъже. Ако успееше да се върне в крепостта, щеше хем да е натрил носа на врага, хем да е увеличил армията си.

На половин левга от манастира, когато стана ясно, че Лисен Карак нито гори, нито е бил превзет с черна магия, той започна да си свирка. Дръзката го настигна с коня си.

— Може ли да поговорим? — попита тя.

— Разбира се — отвърна той.

— Трябва ли да убивате всяко чудовище, на което се натъкнем? — попита тя и се изплю като Том Лошия. Капитанът я огледа внимателно и забеляза, че още малко и ще започне да бълва огън и жупел.

— Онова чудо с бивните си беше мое, щях да му светя маслото — каза тя. — Защо ми отмъквате плячката? Ако го беше направил друг, щях да го изкормя. Дори Том.

Капитанът се умълча за миг.

— Няма как иначе — каза той.

— Майната ти — рече тя.

— Знам как прозвуча, но нямах това предвид — отвърна той. — Просто не мога да им попреча. Нападат ме веднага щом ме забележат. Така е от първия път, когато се изправих срещу Дивото.

Тя не просто стисна устни — цялото ѝ лице се сбръчка.

— Какво? — попита Дръзката, но тонът ѝ издаваше, че и тя е забелязала нещо такова. Той сви рамене, но беше изморен и на плещите му тежаха тридесет килограма доспехи, така че движението беше почти незабележимо.

— Защо? — попита тя.

— Не знам — излъга капитанът.

Дръзката присви очи, а той не каза нищо повече по въпроса.

— Кой е рицарят? — попита тя и капитанът осъзна, че въпросите ѝ са го вкарали в опасна територия.

— Попитай го, като се свести — рече той.

— Канеше се да ви убие — каза Дръзката, а думите ѝ звучаха и като изявление, и като въпрос.

— Теб тази мисъл никога ли не те е изкушавала? — обади се Жак зад гърба им. Ясният искрен смях на Дръзката отекна над реката и уведоми хората в Замъка на моста за пристигането им.

Капитанът продължи да язди, като си подсвиркаше. В спомените си видя пребито разярено момче, което казва тежки думи — тежки и верни — на мъж, който не е негов баща, а после бяга, решено да умре. Опита се да протегне ръка над бездната на годините, за да го достигне.

„Каквото и да ни се случи — каза той на прекършеното дете, — днес извоювахме голяма победа, а ако някой от тези хора оцелее, за теб ще се говори за цял век напред.“

Отчаяното разгневено момче просто продължи напред, разбира се. Щеше да язди, докато умори коня, после да тръгне пеша и накрая да се опита да се самоубие с кама, да разбере, че не му стиска и да заспи, ридаейки. Щом се събудеше, щеше да опита отново, пак да се провали, да се мрази, задето е такова, каквото е, а после още повече, задето е страхливец. Капитанът знаеше всичко това, защото момчето беше самият той. За спомен му бяха останали два неравни белега от кама.

— И живели щастливо до края на дните си — каза той със съвсем малко горчивина, докосна бялата кърпичка на рамото си и влезе в манастира, като все още си подсвиркваше.

Лисен Карак — Маг шивачката

Маг ги наблюдаваше как се прибират от бъчвата до главната порта, където седеше с гръб към оловния улук на параклиса и шиеше.

Като много от селяните и монахините в крепостта, тя също имаше причини да се страхува от мъжете с доспехите. Днес обаче те ѝ се сториха по-различни от обикновено. Днес приличаха не толкова на шайка главорези, колкото на героите, за които се пее в песните.

Младият рицар, който ги водеше, пръв мина през портата, спря се, обърна се назад и каза:

— Нека завършим така, както започнахме!

Пред очите ѝ останалите се изправиха в седлата си, дори онези, от чиито рани течеше кръв. Единствената видима разлика беше, че повечето се усмихваха. Имаше обаче и нещо повече — гордост, която не бе виждала преди.

Рицарят слезе от бойния си кон и връчи юздите на Тоби, а момчето му се усмихна щастливо. Капитанът се засмя и каза нещо, което го накара да се ухили още по-широко. Шивачката беше сигурна, че победените мъже не изглеждат така.

Сер Томас и жената-рицар яздеха рамо до рамо. Едва се промушиха през портата, но никой не отстъпи на другия. Дворът се пълнеше с монахини, фермери, семействата и ратаите им, които поемаха конете на войниците и бъбреха помежду си. Скоро стана ясно, че е била извоювана голяма победа и празничният дух обзе цялата крепост. Вдъхновена от шеметното триумфално настроение, Маг бързо довърши шева.

Старата игуменка излезе на стълбите на голямата зала и младият капитан, който сияеше в обрамчените със злато доспехи и яркочервения си кафтан, се качи при нея, подви коляно за поздрав и ѝ каза нещо. Тя кимна, подаде му ръка, а после вдигна и двете, за да накара всички да млъкнат.

— Добри хора! — извика игуменката. — Капитанът ми съобщи, че с Божията помощ малката ни армия е удържала голяма победа. Въпреки това трябва да очакваме да ни нападнат веднага, затова искам всички да се приберете още сега.

Войниците вече избутваха хората към метоха, общата спалня и голямата зала. Маг видя как младият рицар се обръща и среща погледа на послушницата.

„Разбира се“ — каза си тя. Усмихна се най-вече защото те се усмихваха.

Когато стрелците по стените започнаха да ѝ хвърлят многозначителни погледи, Маг си събра нещата и също влезе в общата спалня. Точно тогава обаче забеляза свещеника, който направи нещо много необичайно — извади гълъб от една клетка и го хвърли от стената.

Маг се канеше да се обади, но тогава се появи Червения рицар и свещеникът изчезна. Никой от двама им не видя другия. Рицарят каза нещо, през балкона на общата спалня се протегна крак и той взе някого на ръце. Някой със семпло расо на послушница.

Силата, която пламтеше помежду им, беше ослепителна. Маг я виждаше и чувстваше така, както усещаше кладенеца от сила под подземията на крепостта, както и в игуменката, когато правеше заклинания. Беше великолепно. Както и много лично, така че Маг се обърна. Някои неща не са за хорските очи.

Цитаделата Албинкърк — сер Джон Крейфърд

Капитанът на Албинкърк седеше до писания си прозорец и гледаше към далечните гори.

Господарю,

Предполагам, че последният вестоносец, който ви изпратих, е успял да се добере до вас. Цитаделата в Албинкърк все още се държи. От няколко дни насам не са ни нападали, макар че все още сме обградени, а в града и из нивите наоколо се разхождат изчадия от Дивото.

Вчера реших, че е мой дълг да изведа една вилазка извън стените на крепостта. Разпръснахме годините на площада, после излязохме от града. Щом малобройният ми отряд стъпи на полето северно от реката, към него се присъединиха много местни семейства. Бяха успели да удържат едно от външните укрепления и искаха да ги пуснем в цитаделата. Нямах друг избор, освен да се съглася — храната им беше свършила. Сред тях имаше двама стрелци с арбалети от гилдията на тъкачите, които ми разказаха, че на юг от бродовете вчера е имало голяма битка. Дивото готвело засада и въпреки че войската му била малка, Червения рицар извоювал победа, слава Тебе, Господи. Двама бежанци от изток обаче ми съобщиха, че сосагите са изгорили всички села на изток от бродовете, чак до Бобровата долина и че Хълмовете гъмжат от бежанци.

Всичко това може да са само слухове. Ако успея да заделя хора, ще изпратя съгледвачи на запад, за да помогнат на игуменката и на Червения рицар.

Господарю, изправени сме пред най-лошия си враг. Моля ви за незабавна помощ.

Ваш слуга,

Джон Крейфърд, капитан на Албинкърк

Глава единадесета

Източно от Албинкърк — Торн

Торн седеше под една акация със скръстени крака и наблюдаваше света.

Не можеше да се престори, че видяното му харесва. Предния ден понесе смазващо поражение — малката армия, наета от сестрите и водена от тъмното слънце, което умееше да гаси собствената си светлина, се беше обединила с последния керван, пътуващ нагоре по реката, за да унищожи най-маневрената му войска.

Дори сега не можеше да се свърже с вождовете на ърките, които му бяха верни. Блатниците се връщаха през реката, но загубите му бяха потресаващи. Освен това все още усещаше вълните от сила, които продължаваха да прииждат от мястото на сражението. Някой, чиято мощ беше почти съизмерима с неговата собствена, бе използвал умения, които не биваше да се използват. Силата му ехтеше из Дивото като зова на рог, а Торн познаваше вкуса ѝ.

„Трябваше и аз да съм там — помисли си той и каменната му уста почти се усмихна. — Моят ученик най-сетне се е освободил от кулата си и вилнее из широкия свят.“ Той подръпна юздите на удържащото заклинание, но те висяха, прекъснати някъде много далеч, така че Торн ги прибра обратно при себе си. „Чудя се как се е усетило момчето“ — каза си той, но не му мисли много. Ученикът му бе успял да го надхитри веднъж, но това никога нямаше да се повтори.

Разбунтувалият се чирак обаче не беше единственият му проблем. Някой бе убил трима от дагите му — огромните пещерни гиганти, покрити с каменна броня, които хората наричаха „тролове“. Торн пороби само дузина, за да му служат, а сега трима от тях бяха мъртви.

Може би най-тежкият удар, който претърпя, беше дезертирането на сосагите. Вождовете им го бяха изоставили, заминавайки на изток, за да водят собствените си битки. Ако не се бяха отделили от армията му, това нямаше да се случи.

Торн насочи скорците и гълъбите си, погледна надолу през техните очи и осъзна, че някой в старата крепост го е подвел. Нападението на хищните птици бе прогонило малките му помощници и това го беше ослепило… за един-единствен час. Въпреки това в ръцете си държеше нещо безценно — неговият приятел най-после му беше изпратил съобщение. Подробно съобщение.

Въпреки поражението си Торн вече знаеше точния брой на вражеската армия, а тя се оказа по-малка, отколкото се опасяваше. Силата ѝ го беше опарила и това не му хареса, но от войниците не биваше да се бои — бяха твърде малко.

Не беше постигнал сегашната си сила, пренебрегвайки причините за предишните си поражения и презираше фалшивата гордост. Призна, че е бил надхитрен и победен и веднага промени плановете си.

Първо, сосагите бяха удържали победа, която можеше да му послужи. Жертвите им бяха многобройни, а вождовете им изглеждаха като глупаци. Сега беше моментът да ги принуди да се върнат при него. Нуждаеше се и от тях, и от безскрупулния им човешки интелект, тъй различен и толкова по-коварен от този на ърките и блатниците.

Трябваше да се посъветва със съюзниците си сред кветеногите. Една демонстрация на сила щеше да ги убеди, че той все още е господар на тези гори — иначе имаше опасност и те да му се изплъзнат. Торн се наслади на иронията — беше нападнал Скалата заради тях, а те заплашваха, че ще го изоставят.

Той въздъхна — тази мрежа от дребнави емоции и егоизъм толкова му напомняше на политическите интриги, които го прогониха от света на хората, когато самият той беше човек. Подири спасение в Дивото, което сега се оказваше съвсем същото.

Глупаво беше, че трябва да постигне победа, за да ги убеди, след като можеше да отнеме живота на повечето си съюзници като просто посегне към Дивата им същност и дръпне…

Навремето един от учениците му го смъмри, че не можел да убеди хората в правотата си, като ги убива и споменът го накара да се усмихне вътрешно. Момчето беше право, но и грешеше. Торн никога не бе имал особено желание да убеждава някого.

Възпоминанията обаче нямаше да му помогнат с нищо. Той отдръпна ума си от гълъбите, риса и лисицата — всички зайци бяха мъртви, разкъсани от кучета — и премести пръснатото си нашироко съзнание обратно в тялото, което беше изградил за него.

Дузина ърки стояха на стража наоколо му и той ги поздрави.

— Доведете пълководците ми — каза Торн с дрезгавия грак, който представляваше сега гласът му, а те стреснато се подчиниха.

Източно от Албинкърк — сер Гастон

Армията, която изминаваше последната права до Албинкърк, беше в пъти по-многобройна от елитната войска, напуснала Харндън преди седмица, но и далеч по-бавна.

Гастон седеше на коня си насред задръстване, много по-голямо от някои селца в родния му край, клатеше глава и наблюдаваше четирима мъже, които седяха сгърбени под един мост и дъвчеха бекон.

— Сякаш сме победени — рече той на ниския стил на Стария език. — Само дето все още се движим към врага.

Заобиколен от най-височайшите си лордове, кралят беше практически недостижим, особено след като към него се бяха присъединили всички рицари в страната. Жан дьо Вреи вече не можеше да се преструва, че неговите триста воини представляват някаква заплаха за владетеля, кортежът му вече не беше най-големият. Гарет Монрой, известен още като граничния граф, пристигна с войска от петстотин души — сурови мъже, високи колкото галите, но с по-леки доспехи. Освен тях водеше и петстотин стрелци. От Бейн бяха дошли двеста рицари, водени от лорд Едуард Деспанзи, който беше същинско конте.

Това бяха най-великите велможи в страната — свитите им се състояха от професионални войници в униформи, които тренираха заедно, но освен тях от графствата под властта на Негово величество бяха дошли още стотици, поотделно. Не можеше да не се споменат и стоте кралски рицари — личните телохранители на владетеля. Те бяха пръснати из провинцията и служеха като съдии и ловци на чудовища под командването на незаконородения му брат, сер Ричард Фицрой, който обаче се ползваше с огромно доверие. Пристигнаха и сто рицари-свещеници, монаси и миряни от военните ордени на свети Георги, свети Морис и свети Тома. Дисциплината им не просто не отстъпваше на тази във всички роти, които Гастон бе виждал някога — превъзхождаше я. Водени от абата на Пинрайт и неговия адютант, те яздеха съвсем безшумно в покритите си с черни туники доспехи.

Кралят разполагаше с общо две хиляди рицари и още толкова войници, плюс три хиляди пешаци, чиито качества варираха от изключителни (облечените в зелено кралски ловци яздеха в началото на колоната и пазеха фланговете ѝ, като напредваха през все по-гъстия храсталак на специално обучени коне, макар че се биеха пеша, като стрелци) до абсурдни (мобилизираните селяни с копия и без доспехи служеха в продължение на двадесет дни или докато си изядяха бекона). Хората в краката му направо се тъпчеха.

Красивият му братовчед яздеше боен кон в началото на кортежа и беше в пълно въоръжение, като всички гали. През последните няколко дни и албинците бяха последвали примера им, макар че промяната настъпи постепенно. Освен това бяха започнали да се упражняват с копията и мечовете си вечер, след като подредяха конете си в две дълги редици.

Дьо Вреи обикаляше от група на група, хвалеше някои и предизвикваше други. Окуражаваше усърдните, пренебрегваше мързеливите, а хората започнаха да говорят за него. Това обаче бяха рицари, не като онези под моста. Гастон ги наблюдаваше, а те наблюдаваха него, дъвчеха и преглъщаха, тъпчейки пържения бекон в гърлата си.

Той отпусна юздите и кобилата тръгна надолу по тревистия бряг на потока. Мъжете под моста започнаха да си събират нещата, но той вдигна ръка, за да ги спре.

— Нищо лошо не сме направили — каза един русоляв селяндур с къса брада и вдигна мазните си ръце.

Гастон поклати глава.

— Отговорете ми само на един въпрос — каза внимателно той. Заговореше ли на албински, винаги оплиташе конците. Русолявият сви рамене и Гастон забеляза, че чукундурът дори не се опитва да го поздрави любезно — нито отдаде чест, нито се поклони.

Албинци — народ от глупаци и главорези.

— Защо толкова бързате да си изядете шунката и да се приберете? — попита той, накара кобилата да направи още няколко крачки, за да го чуват по-добре и се приведе към тях. И четиримата го изгледаха така, сякаш глупакът е той, а не те.

— Защото на жена ми ѝ трябвам вкъщи — каза един от тях.

— Защото ако слънцето грее все така, след десетина дни ще трябва да приберем сеното — рече вторият, който носеше хубава ленена риза и сребърен пръстен. По галските стандарти албинските селяни бяха заможни, охранени и невъзпитани.

— Защото съм длъжен да стоя, докато изядем бекона — каза третият, възрастен мъж с дълга побеляла коса. На туниката му Гастон забеляза очертанията на внимателно разшитата емблема от кръстоносен поход.

— Вие май сте воювали и преди, а? — попита той.

Възрастният мъж кимна с безизразно лице.

— Тъй, тъй, момко — отвърна той. Гласовете им ехтяха под моста.

— Къде? — попита Гастон.

— На изток — отвърна мъжът и отхапа от бекона. — А преди това се бих във войната с пейнимите под командването на сер Жил дьо Лен. Воювал съм и под знамето на лорд Бейн. И в армията на стария крал в битката при Чевин. Чували ли сте за нея?

Гастон се усмихна.

— Доставя ви удоволствие да ми се подигравате — любезно каза той.

— Не — рече старият стрелец. — Чужденците не знаят много за войната, а вие, види се, не сте се трепали в голяма битка като чевинската, иначе нямаше да ни задавате малоумни въпроси. Ядем си бекона, за да си идем, без да се бием. Защото битката ще бъде ужасна и аз много добре знам какво ще стане, мама му стара. Затуй зет ми и двамата му приятели ще дойдат с мен.

Гастон се стресна от тона на мъжа, както и от свирепия поглед в очите му.

— Но вие… вие сте били homme armé[45]. Знаете какво е чест… знаете какво е слава!

Мъжът го изгледа, довърши парчето бекон и се изплю.

— Толкоз. Време е да си вървим у дома — рече той и изтри мазните си ръце в кожения си колчан и калъфа на двуметровия си лък.

— Ако ни победят — каза Гастон, търсейки начин да се обясни с този арогантен селянин, — фермите ви ще бъдат унищожени.

— Ами — обади се по-младият брадат мъж. — Ако ви победят. Дивото ще смаже Севера. Ние не сме северняци — заяви той и сви рамене.

Старият стрелец също сви рамене, а другите двама се ухилиха. Възрастният мъж се доближи до стремето на рицаря.

— Слушайте, сер рицарю. При Чевин не отстъпихме и погина сума ти народ. Старият крал рече, че няма да ни закача повече. До края на живота ни. Е, аз ще се погрижа да си изпълни обещанието. Нал’ тъй? Чуйте съвета на един стар войник. Когато блатниците писнат и се юрнат към вас, кажете си молитвата, защото няма да спрат, а след тях ще дойде нещо много по-ужасно. Ще ви изядат жив. И по-страшни твари има — душата ви ще захапят, докато сте още жив. Тъй че е все едно дали сте били на литургията, нали?

В началото Гастон се чудеше дали да не убие и четиримата заради нахалството им, но думите на стрелеца някак си му повлияха и той започна да кима.

— Аз ще победя. Ние ще победим — рече Гастон. — Ще съжалявате, че не сте били до нас в този славен ден.

Старият стрелец поклати глава.

— Не. Точно туй вие богаташите никога няма да го разберете. Изобщо няма да съжалявам, но искрено ви желая късмет — каза той и се изкиска. — При Чевин бяхме двадесет хиляди души. Сега кралят с колко разполага, с четири хиляди? — рече стрелецът и се изсмя презрително. — Да ви предложа парче бекон?

Заради разговора със селяните Гастон беше изостанал и когато подкара коня по стръмния бряг на реката, дъвчейки сланина, той се озова сред контингента от граничните райони на кралството. Продължи нататък, докато настигна рицарите и професионалните войници, които бяха част от кортежа на граничния граф.

Един глашатай го забеляза и бързо го упъти към капитана на телохранителите, който пък го заведе при самия граф. Той яздеше в пълно бойно снаряжение — носеше хубава бяла броня, кована на изток, а под нея — ризница и кожени дрехи. Един оръженосец носеше шлема му, а на главата на графа бе нахлупена зелена кадифена шапка, украсена с диамантена брошка, от която екстравагантно стърчеше щраусово перо от Изтока.

— Гарет Монрой — представи се лордът и протегна ръка, още докато дърпаше юздите на коня. — Вие трябва да сте граф д’О.

— Имам тази чест — рече Гастон, като се поклони и стисна подадената му ръка. Гарет Монрой беше тридесет и петгодишен, с тъмни коси и надвиснали вежди и излъчваше абсолютния авторитет, присъщ само на големците. Този човек раздаваше заповеди всеки ден.

— Братовчед ви е онзи с големия галски кортеж, нали? — попита лорд Гарет и се ухили. — Добри бойци ми се струват, всичките са много едри, също като моите — рече той и посочи с палец през рамо.

— Да, и вашите хора изглеждат яки — отвърна Гастон.

— Гуилъм, я ни налей по чаша вино, за да измием прахта от гърлата си — рече лорд Гарет. — Моите момчета имат доста опит.

Всички рицари в кортежа на графа бяха с белези по лицата. Гастон отдавна не се беше чувствал толкова у дома си.

— Къде се бихте? — попита той.

Лорд Гарет сви рамене.

— Аз държа западните гранични райони, макар че в двора има копелета, които не ме зачитат, както се полага — рече той. Оръженосецът му подаде красиво изработена сребърна чаша с полегати стени и изящно гравиран ръб, след което връчи една на Гастон, който с удоволствие забеляза, че неговата е позлатена и пълна с охладено вино.

„Охладено вино.“

— В ротата си имаме магьосник — рече лорд Гарет. — Защо пък да не охлажда виното до началото на боя? — Той се ухили. — Понякога се бием с морейците. С бантите също, както и с някой и друг блатник. Знаем как изглеждат блатниците, нали, момчета?

Те се изсмяха.

— А вие, милорд? — обърна се лорд Гарет към Гастон. — Служили сте и преди, предполагам?

— В местни войни — пренебрежително отвърна Гастон.

— Колко е голяма една местна война в Гале? — попита лорд Гарет.

Гастон сви рамене.

— Когато баща ми тръгне срещу врага, взима със себе си към хиляда рицари — отвърна той.

— Марийо, кралице небесна! — изруга лорд Гарет. — Йесу на кръста, милорд! Единствен кралят разполага с хиляда рицари, и то само когато им прати повиквателна — рече той и повдигна вежда. — Чувал бях, че правите така, но не и от очевидец.

— А — рече Гастон.

— И с кого воювате? — попита лорд Гарет. — С блатници? С ърки? С демони? С тролове? — рече той и се огледа. — Какви армии събира врагът, че на баща ви да му трябват хиляда рицари?

Гастон сви рамене.

— Никога не съм виждал блатник — рече той. — На изток се бием с хора.

Лорд Гарет потръпна.

— С хора? — повтори той. — Гадна работа. Признавам, че няколко пъти съм се бил с морейци, но те бяха най-вече разбойници. В боя с хора няма радост, когато наблизо дебне Дивото — отбеляза лорд Гарет и се наведе към Гастон. — Тогава кой воюва с врага на изток?

Гастон повдигна рамене.

— В северната част на страната това е работа на военните религиозни ордени. Само че никой не е виждал създание от Дивото от… — Той се замисли. — Моля ви, не се засягайте, но ако вие албинците не бяхте толкова сигурни, че Дивото съществува, щяхме да се усъмним в думите ви. Никой от нас не ги е виждал, мислехме си, че преувеличавате.

Рицарите на лорд Гарет до един отметнаха глави назад и се разсмяха, а един висок смугъл мъж в люспеста ризница се приближи с коня си, за да тръгне рамо до рамо с Гастон.

— Сер Алкеос Комнена от Митимна, милорд.

— Мореец — рече лорд Гарет. — Но и наш приятел.

— Може би е добре някой да обясни на кортежа ви за онези изчадия — предложи той, явно предлагайки услугите си, но Гастон поклати глава.

— Не, не. И без обяснения ще се справим. Тренираме много усърдно.

Рицарите наоколо му го изгледаха така, сякаш му бяха поникнали крила и за миг Гастон се притесни.

Алкеос поклати глава.

— Влязат ли сред конете, блатниците ще направят всичко възможно да ги изкормят — заизрежда той. — Един-единствен трол може да убие десет рицари в доспехи по-бързо, отколкото изричам тези думи. Разбирате ли? Змейовете летят и са невероятно опасни на открито. Единствената заплаха за тях са стрелците с тежки арбалети и най-смелите рицари. Конете не понасят змейове, а за страха не би могла да ви подготви никаква тренировка.

Гастон сви рамене, защото започваше да се дразни.

— Моите рицари няма да се поддадат на страха — рече той. Мореецът го изгледа така, сякаш го мислеше за глупак и това го вбеси. — Презирам тона ви — рече той.

Сер Алкеос сви рамене.

— Все ми е едно, гале. Презирайте ме колкото желаете. Искате ли рицарите ви да мрат като мухи, парализирани от страх, или предпочитате да нанесе удар на врага?

Граничният граф застана помежду им с видно неудоволствие.

— Мисля, че добрият граф д’О иска да каже, че няма на какво да го научим за военното изкуство — рече той. — Само че аз не търпя лични дрязги между рицарите си, така че, лорд Гастон, моля ви, не предизвиквайте сер Алкеос.

Гастон се слиса и го изгледа.

— Какво значение има за рицарите ви дали търпите дрязги или не? — попита той. — Щом нечия чест е заложена на карта, господарят му трябва най-малкото да го подкрепи.

Изражението на лорд Гарет стана предпазливо-безизразно.

— Нима отправяте предизвикателство към честта на лорд Алкеос, защото се опита да ви каже, че кортежът ви се нуждае от обучение?

Тонът и онова, което казваше, накараха Гастон да се сгърчи в седлото.

— Той намекна, че хората ми ще се изплашат.

Алкеос кимна, сякаш това беше пределно ясно. Всички войници наоколо бяха замлъкнали и в продължение на един безкраен миг се чуваше единствено подрънкването на конските такъми и дрънченето на броните и оръжията, докато кортежът се придвижваше по пътя.

— Нали знаете, че всяко създание от Дивото излъчва вълна от страх и че колкото по-голям е звярът, толкова по-силна е тя? — попита лорд Гарет и повдигна и двете си вежди, а диамантът на шапката му проблесна.

Гастон сви рамене.

— Чувал съм за това — призна той. — Мислех, че сигурно е… оправдание… — заекна той, преди да замлъкне, притеснен от неодобрителните погледи на дузина белязани рицари.

Сер Алкеос поклати глава.

— Вие имате нужда от нас — тихо каза той.

Докато яздеше нагоре по колоната, Гастон се опита да си представи как ще успее да убеди в това братовчед си.

На север от Лисен Карак

Пристигнаха, всичките следвани от поддръжниците си. Така ставаше в Дивото.

Човекът, познат като водачът на бунтовниците, дойде от запад. Лицето му бе скрито зад червеникава кожена маска, а вълненият жупон и панталоните му бяха мръснобели, като тези на бандата му. Нищо не издаваше ранга му — той нямаше нито натруфен меч, нито прекрасен лък и не беше нито висок, нито нисък. Единствено сивата брада, която се подаваше изпод маската му, издаваше възрастта му. Водеше със себе си дузина мъже с дълги тисови лъкове, снопове стрели, дълги мечове и щитове.

Туркан и семейството му дойдоха от юг, където бяха наблюдавали как кралската армия се придвижва нагоре по Албин. Осемдесеткилометровият пробег ни най-малко не го беше изморил. Вълната от страх, която излъчваше, накара бунтовниците да приберат оръжията; дори Торн усещаше силата му. С демона бяха дошли само двама от могъщите му роднини — брат му Корган и сестра му Моган. И двамата бяха големи колкото боен кон и имаха островърхи назъбени клюнове. Челата им бяха инкрустирани със злато, а под тях надничаха красиви очи. Краката им бяха дълги и мускулести, от също толкова дългите им ръце стърчаха костени остриета, а грациозните им опашки бяха покрити с люспи. С тях дойде и Силч — най-големият от абнетогите в северните гори. Неговият народ беше дал най-много жертви и яркочервените петна, които се плъзгаха като тлеещ огън по гладката му сива кожа, издаваха яростта му.

От изток дойде отряд изрисувани хора, водени от Акра Кром — вождът на абенаките. Те бяха нападнали покрайнините на Албинкърк, пленявайки няколкостотин души и се готвеха да си отидат у дома. Така действаха отвъдстенците — грабеха и се измъкваха. Въпреки че беше изключително стар, Акра Кром продължаваше да води абенаките и само кожата издаваше възрастта му. По него нямаше нито един косъм и плътта му бе покрита с металносива боя, която блестеше като сребро. Сред отвъдстенците рядко се срещаха хора като него — той притежаваше сила. Старецът беше шаман, воин и песнопоец, истинска жива легенда.

Ексреч бе най-великият вожд на гвилчите — съществата, които хората наричаха „блатници“. Гърдите му бяха искрящобели, а ръцете, краката и главата му — абаносовочерни. Беше висок колкото човек, около челюстите му проблясваше сила, а те бяха далеч по-едри от тези на гвилчите от по-низшите касти. Естествената му броня беше по-качествена, а ризницата му — внимателно изработен на Изток военен трофей, грижливо прикрепен към черупката му, за да бъде едно цяло с нея. На кръста му висеше рог, а в ръцете си носеше два меча — човешка изработка.

Торн беше доволен, че са дошли и им предложи вино и мед.

— Дадохме много жертви, извоювахме скъпо струващи победи и понесохме унизителни поражения — започна Торн и остави думата „поражения“ да виси във въздуха.

— Поне сосагите извоюваха голяма победа на изток — каза изрисуваният старец, а воините наоколо му изръмжаха одобрително.

— Да, но цената ѝ беше висока — кимна Торн. Звездите изгряваха на фона на синьо-черното вечерно небе и гледката беше впечатляваща. Срещата им обаче не беше осветена от огън — малко създания от Дивото го обичаха.

Торн вдигна ръка към небесата.

— Сосагите и абенаките не са многобройни като звездите — рече той. — А днес много сосаги загинаха на Кръстопътя на видрите.

Челюстите на Ексреч се отвориха и затвориха с прещракване:

„Какво разхищение на добри воини! Няма да можем да ги заменим лесно. Целта не е ясна. Не одобрявам.“

Акра Кром сви рамене.

„Когато ти управляваш отвъдстенците, ще можеш да решаваш какви войни да водят.“

От черно-белия вожд на гвилчите се надигна парливата миризма на гнева.

— В дълбоките гори всички мекокожи ми изглеждат еднакви.

Торн изръмжа и двамата се укротиха.

Заговори Туркан, чийто демонски глас беше писклив и с неприятен тембър, който никак не подхождаше на такова красиво същество.

— Ти си виновен, Торн.

Торн не беше очаквал пряко предизвикателство и започна да събира силата си, а Туркан протегна дългата си ръка и посочи към него.

— Всички се подчиняваме на заповедите ти, но не работим заедно. Не сме едно цяло. Нито един гвилч не помага на сосагите, нито отива с абнетогите, когато нападат Скалата. Абнетогите, кветнетогите и гвилчите се борят с един враг в една гора, но не се поддържат взаимно. Хастеноките загинаха, въпреки че гвилчите бяха само на няколко крачки от тях.

Торн обмисли думите му, но докато беше изпълнен със сила, готов да посрещне предизвикателството, до което обикновено водеха такива обвинения, той не беше в състояние да мисли много рационално.

— Въоръжил си се срещу мен! — изхлипа демонът. Всяка негова дума звучеше като хленч. — Въпреки това не те предизвиквам, някогашни човеко.

Торн позволи на част от силата да се разнесе. Магията привличаше феите и стройните им грациозни телца внезапно изпълниха въздуха, наситен с агресивното ѝ зелено сияние.

Моган сграбчи една от тях и я изяде и когато дребното създание изчезна в хищната ѝ паст, предсмъртното му проклятие изпълни нощта.

Ексреч кимна.

„Силна е. Браво.“

Водачът на бунтовниците потрепери — повечето хора считаха убийството на фея за кощунство. Той се изплю.

— Торн, тук сме по една-единствена причина. Ти ни обеща, че ще победиш аристократите. Затова събрахме стрелци от всеки чифлик. Това лято хората ни страдат под игото на господарите, за да можем да ги победим. Въпреки това кралската армия се приближава все повече и повече — каза човекът и се намръщи. — Кога ще се бием?

— Ти си смъртоносна тайна, предводителю на бунтовниците — каза Торн и кимна. — Дългите ти стрели ще донесат смъртта на много рицари, а хората ти, както сам каза, трябва да останат скрити. След години в сенките те ще излязат на светло в подходящия момент, когато залогът е най-голям. Аз ще избера бойното поле, на което да се изправя срещу краля и армията му. Тогава ще дойдете.

Той се обърна към кветнетогите.

— Моя е вината, че ви изпращах да се биете сами с враговете си, но това все още ми се струва разумно. Гвилчите и отвъдстенците не са приятели, бунтовниците не обичат децата на Дивото, а всички зверове в гората се боят от кветнетогите и абнетогите — каза той и отхапа парче пчелна пита. — Досега трябваше да сме победили, усещам силната ръка на съдбата на ръба на щита ни. Заповядвам ви до един да бъдете по-внимателни.

Беше снишил гласа си, насищайки го със сила от въздуха и собствените си запаси. Въпреки това демоните му се възпротивиха.

— Подчинете ми се, хайде. Няма да се бием с краля при Албинкърк. Допуснахме ранната ни победа да ни разпръсне твърде нашироко и да намали силата ни. Нека Туркан да наблюдава краля и да яде конете му. Да не прави нищо друго. Нека Ексреч се оттегли от Албинкърк, без да се бие. Нека сосагите и абенаките се върнат в лагерите си тук, нека бунтовниците наострят кинжалите си. Нашият ден наближава и кралят никога няма да стигне до Лисен Карак.

Туркан кимна.

— Така вече ми харесва — изсъска той. — Една голяма битка, а после — дране.

Торн се насили да се поусмихне, което сякаш разцепи плътта около устата му и всички освен демоните се разтрепериха.

— Почти няма да се наложи да се бием — рече той. — Но след като се изпотрепят помежду си, можеш да ги дереш, колкото ти душа иска.

Туркан кимна.

— Винаги така правиш, Торн. Като опрем до зъби и копия обаче, не обичам Кохоктън да е зад гърба ми.

Торн ненавиждаше да се съмняват в думите му и се ядоса.

— Нима се боиш от поражение още преди да сме хвърлили и едно копие?

Демонът не отстъпи.

— Да — каза той. — Понасял съм много поражения и съм извоювал много празни победи — белезите ми не са избледнели, а гнездото ми е празно, въпреки че трябваше да е пълно с живот. През последния месец загинаха и двамата ми братовчеди — единият беше покосен от тъмното слънце, а душата на другия бе изтръгната с жестока магия — рече той и се огледа. — Кой ще ми се притече на помощ? Ти очакваш предателство и аз съм съгласен, че човеците са родени предатели, но много от тях ще се бият, и то до самия край. Те са такива! Затова пак питам: кой ще ми се притече на помощ?

— Приключи ли с хленченето? — изрева Торн.

Бунтовникът изправи рамене.

— Ако несподеленият ти план е демоните да се изправят срещу краля, то за мен и съмишлениците ми ще бъде чест да поделим опасността с люспестите ни съюзници.

На Торн му се прииска да изкрещи от раздразнение. „Моят план си е мой! Няма да го споделям със себеподобните ти!“ Той обаче само присви очи, пропъди горчилката от сърцето си и кимна.

— Тогава съберете още лодки и се пригответе да прекосите реката. Този път обаче ги защитете, защото освен ако е пълен глупак, кралят ще настъпи по южната страна на реката, както се бои моят брат Туркан. Ясно ли е? Ако ви притиснат, ще ти изпратя гвилчи. От по-леката каста, за да могат да прекосят реката.

Ексреч изплю нещо прозрачно.

„Конфликт на интереси и прахосване на ресурси.“

Торн си пое дълбоко дъх и вля силата си в думите:

— Подчини се.

Докато се появят светулките, просеката се изпразни.

Лорика — Дезидерата

Все още в пътни дрехи, Дезидерата седеше на трона си в голямата зала в Лорика. Трябваше да разреши още дузина дребни спорове, а ѝ се искаше единствено да вечеря и да си легне. Оказа се, че да изминеш пътя между Харндън и Лорика с керван за един ден е по-трудно от очакванията ѝ.

Занима се с делата едно по едно — някаква жена, убила тъкач, монаси от два съперничещи си манастира, които се обвиняваха взаимно за кражбата на стадо крави…

Накрая се появи вестоносец, облечен в кралска ливрея в синьо и алено, която веднага привлече вниманието ѝ, въпреки че беше покрита с прах от пътуването. Беше млад и не особено привлекателен, но въпреки това поведението му бе изпълнено с достойнство. Той коленичи и ѝ подаде една чанта.

— Пратка от краля за вас, господарке — официално каза той.

Тя не го познаваше, но войната бе принудила съпруга ѝ да умножи служителите си. Това щеше да се отрази върху кралския бюджет за десет години напред.

— Името ми е Ройе льо Арди, милейди — рече вестоносецът.

— Какви новини ми носиш? — попита кралицата.

— С армията всичко е наред — отвърна Ройе, а кралицата взе чантата, извади ножчето, което винаги носеше на пояса си и внимателно сряза кралския печат върху катарамите. Вътре имаше четири кожени тубуса, в които бяха навити дузини запечатани писма до морейския император и краля на Гале, както и един дебел пакет с нейното име, изписано с почерка на съпруга ѝ. Кралицата го извади веднага, прочете първите няколко реда и се намръщи.

— Ваши благородия, дами, добри хора — каза официално Дезидерата и се изправи на крака. — Дворът ще се събере отново утре сутрин и всички дела се отлагат дотогава. Сенешалът, шерифът и лордовете да останат — каза тя и се усмихна така топло, че голяма част от множеството в краката ѝ отвърна.

Камерхерът удари жезъл в земята.

— Кралицата разпусна събранието! — обяви той, в случай, че някой не е разбрал, а кралският иконом и ковчежникът дойдоха при нея още преди да е излязъл последният тъкач.

— Новини ли има? — попита епископ Годуин, а лорд Лесинг — банкер, получил благородническа титла от стария крал — поглади брадата си.

Дезидерата опря писмото в горната си устна.

— Ще продължим на север, за да се присъединим към армията — каза тя. — Ако въобще успеем да проведем турнира, това ще стане под носа на врага, в Албинкърк или Лисен Карак — рече тя, но беше очевидно, че мислите ѝ витаят другаде.

Писмото на краля звучеше отчаяно — той ѝ беше заповядал да не идва.

— Вземете всички каруци в града — нареди Дезидерата. — Ще оставя всичко, от което нямам нужда. Ще взема четири прислужници. Никакви официални рокли, никакви труфила, никакви дрехи. Вие, господа, ще останете тук, за да управлявате страната — рече тя и замълча за миг. — Не. Върнете се обратно по реката в Харндън.

Епископът въздъхна от облекчение.

— Ще отсъствам близо месец — рече кралицата. — Може и повече. Ще остана при краля, докато кризата премине. Лорд Лесинг, ще ми направите голяма услуга, ако организирате обоза, както правех аз досега.

Лесинг подръпна брадата си — в нея имаше златни нишки, което сякаш я караше да изглежда още по-сива.

— Ще изпълня волята ви, милейди — каза сериозно той, — но ще трябва да върнем някои от каруците. Напълно изпразнихме южната част на кралството и сериозно се съмнявам, че в Харндън е останала дори ръчна количка. Ако бъдат унищожени, реколтата ще изгние по нивите.

— Тогава нека се постараем да не бъдат унищожени — каза тя с усмивка. — Ще се погрижа каруците, които пратих на север, да се върнат обратно — или празни, или пълни със северната реколта.

— Кораби — внезапно се обади Лесинг. — Ако кралят е тръгнал към Лисен Карак, най-добре ще е да пътувате с кораби. По доковете има много празни галери, собственост на майстор Рандъм от Харндън. Събрал е огромен флот, с който да прекара северната реколта. Признавам, че това трябваше да остане в тайна, но жена му я сподели с мен, а с гребла и платна ще се придвижите далеч по-бързо. Освен това така е по-сигурно — досега не съм чул за блатник, който да може да плува. Какво ще кажете?

Тя направо обикна лордовете си за това, че не се опитват да ѝ попречат и че веднага се заеха да планират практическата страна на пътуването ѝ, за да може да се присъедини към армията.

След като изготвиха дузина списъци и извикаха при себе си половината големци в града, за да бъдат свидетели по нотариални актове и да станат управители на това или онова, тя най-после се тръшна в най-хубавото легло в кралската крепост в Лорика. Мери ѝ помогна да си свали копринения жакет, после сукмана и ризата, а накрая и мъжкия прилепнал панталон, който носеше под тях, за да може да язди като мъж.

— Ще ме вземете ли със себе си? — попита Мери.

— Ще взема теб, Емота, Хелена и Аполонасия — апатично отвърна кралицата. — И Бека.

— Да ви приготвя ли ваната? — попита Мери.

— Да, ще ми бъде последната за Бог знае колко дни — рече кралицата. — О, par dieu[46], Мери, ще се освободим от всичко това! Очаква ни приключение!

Лейди Мери се усмихна на господарката си, но усмивката не стигна до очите ѝ, тя сякаш гледаше далеч отвъд стаята им.

— Още ли мислиш за него? — попита кралицата първата си дама.

— Само когато съм будна — призна Коравото сърце. — Понякога и когато спя.

— Той не е с армията — рече Дезидерата. Беше получила две съобщения, в които съпругът ѝ споменаваше Гавин Мюриен, но нито едно не указваше къде се намира той.

— Ще бъда по-близо до него — рече Мери и въздъхна. — Не осъзнавах, че го обичам, докато кралят не го отпрати.

Кралицата прегърна Мери, изчака я да си поплаче и се замисли за писмата на съпруга си.

„Звучеше разтревожен.“ Беше го усетила ясно въпреки бъбренето му… или може би точно заради него. Мъжът ѝ имаше нужда от нея, за да му напомни кой е.

Дезидерата заспа, мислейки за Мери и Гавин и когато се събуди, разбра, че е станала адмирал на флотилия от четиридесет речни галери, двадесет от които с гребла, масивни мачти и бронирани стени. Движеха се бързо и можеха да носят тежък товар. Когато слънцето се издигна над речните брегове, флотилията ѝ вече потегляше на север, а жителите на града се радваха да видят гърба на гребците, които им бяха докарали повече неприятности от цяла рота войници. Въпреки плана си Дезидерата тръгна с всичките си дами, комплект шатри, доспехи и сушено месо за армията. С нея тръгна и отряд мъже от гилдиите в Лорика, облечени в ужасни кафтани в пурпурно и златно. Умееха да стрелят с арбалет и никога не бяха напускали града, но епископът не беше успял да ѝ намери други войници.

— Гребете с всички сили, момчета! — извика кормчията.

Облечената в бяло Дезидерата се излегна под яркото слънце и остави лъчите му да позлатят косата ѝ.

Глава дванадесета

Лисен Карак — Майкъл

Обсадата на Лисен Карак — ден шести.

В горите наоколо не се чува и звук. Дали чудовищата скърбят?

Завчера капитанът извоюва голяма победа срещу врага. Той прекоси Кохоктън с по-голямата част от ротата и тръгна на юг, където Гелфред откри търговски керван, идващ насам. Хората там вече бяха дали много жертви, но вилазката на капитана удари Дивото в гръб и унищожи армията му. Капитанът смята, че сме избили повече от петстотин войници, включително четири огромни чудовища — три каменни трола и един бегемот.

Хората разправят, че капитанът лично посякъл бегемота и че това е най-големият военен подвиг, който са виждали. Вчера ротата цял ден беше нащрек — очаквахме атака, която така и не дойде. Хората ни спяха на постовете си в пълно бойно снаряжение. Много селяни и някои от монахините казват, че това е краят на обсадата, че врагът ще се спотаи и ще избяга. Игуменката свика офицерски съвет.

Лисен Карак — Червения рицар

Игуменката нареди да внесат най-дългата маса, която капитанът беше виждал в живота си — изпълваше голямата зала от камината до трона и около нея можеха да седнат тридесет души. Него ден обаче присъстваха не тридесет, а едва шест (без игуменката) — капитанът, седнал на един стол и вдигнал крака върху друг; сер Йеханес, сковано облегнат на трети; Джералд Рандъм, който (след като спаси половината от кервана си) изведнъж беше станал представител на всички търговци и заемаше още два стола; и комендантът на Замъка на моста, сер Майлъс, който чакаше, отпуснал глава на дланите си. Гелфред седеше отделно, спазвайки самоналожената си социална изолация. Последен беше отец Хенри, който седеше с писец и восъчни плочки в ръце и се готвеше да запише взетите от съвета решения.

Игуменката се беше настанила вдясно от капитана, а от двете ѝ страни стояха две сестри, които държаха двата най-важни поста в манастира — нейната наместница, сестра Майрам и сестра Ан, която отговаряше за послушниците. Щом мъжете се настаниха, игуменката прочисти гърлото си.

— Капитане? — подкани го тя, а той свали обутите си в ботуши крака от стола и се изправи.

— Така — започна Червения рицар. — Най-после ни обсадиха. Врагът осъзна колко сме малко и затвори всички пътища — рече той и сви рамене. — Честно казано, това е по-лошо от всичко, което понесохме на бойното поле. След невероятния ни късмет вчера той трябваше да си помисли…

— Господ ни помогна! — обади се Рандъм.

— Врагът трябваше да предположи — продължи капитанът, — че щом сме успели да му нанесем такъв удар, значи разполагаме с голям гарнизон и с могъщи магьосници. Вместо това той се възползва от мрака, за да нападне всичките ми аванпостове. Дами и господа, снощи загубих трима мъже — каза той и се огледа.

Оказа се, че хитро поставената в ничия територия балиста не е била поставена чак толкова хитро, в резултат на което загинаха Гийом Дългия меч (един от капралите), един паж и един стрелец, а Малкия Уил, оръженосецът на Гийом, си изплакваше очите в лазарета.

— Дори вчера не загубихме толкова хора — продължи капитанът, а останалите наемници закимаха. — Добрата новина е, че мастър Рандъм доведе със себе си дузина войници и шестдесет стрелци — каза той и кисело си помисли: „Много от които не ги бива, а вчера всичките избягаха. Е, един остана.“ Сер Гавин все още не беше благоволил да отвори очи.

— Моите хора не са просто стрелци — обади се Рандъм. Капитанът се облегна назад и го огледа преценяващо.

— Знам, че не са — отвърна той, — но докато приключи обсадата, ще трябва да се отнасяме с тях като с обикновени войници.

Рандъм кимна.

— И аз умея да въртя меча.

Капитанът беше забелязал, че търговецът е въоръжен, а очевидци разправяха, че се е справил много добре.

— И така — продължи младежът, — разполагаме с четиридесет войници, достатъчно здрави, за да облекат доспехи. Заедно с всичките ни оръженосци това прави шестдесет души. Стрелците ни са три пъти повече благодарение на селяните и търговците — каза той и се огледа. — Врагът разполага с поне пет хиляди блатници, ърки, човеци и други съюзници.

— Боже Господи! — възкликна сер Майлъс и тревожно се размърда на стола си. Сер Йеханес изглеждаше така, сякаш е изял нещо развалено.

Капитанът погледна към Гелфред и той кимна.

— Няма начин да са по-малко, като се има предвид какво видях сутринта — рече ловецът. — Врагът може да блокира всички пътища и пътеки едновременно и да подменя войниците си на всеки няколко часа. — Той сви рамене. — Сами можете да видите, че блатниците копаят окопи извън обсега на требушетите. Приличат на термити. Отвън има… — Гелфред отново сви рамене. — Ужасно много термити.

Червения рицар се огледа.

— Освен това разполагаме с още стотина търговци и семействата им, както и с четиристотин жени и деца — каза той и се усмихна. — Безполезни зинали гърла. Ако бяхме на Изток, вече да съм ги изпратил сред врага. — Капитанът пак се огледа. — Вместо да ги хранят, блатниците хубавичко ще си напълнят стомасите.

Никой не оцени шегата му.

— Не може да говорите сериозно! — обади се игуменката.

— Права сте. Няма да ги изгоня от крепостта, за да ги убият, но търговците и хората им трябва да работят и бих искал да изпратя дузина стрелци и двама войници, които да ги обучат. Ако не можем да се отървем от безполезните гърла, трябва да ги направим полезни. С храната, която разполагаме, можем да храним хиляда души в продължение на четиридесет дни. Или два пъти по-дълго, ако намалим дажбите наполовина.

— Освен това имаме зърно! — допълни игуменката.

— Да, ще стигне за двеста и осемдесет дни — отвърна той.

— Кралят ще пристигне много преди това — твърдо рече тя.

— Добър ден — обади се Хармодий от вратата и се усмихна на всички. Явно не беше сигурен дали е добре дошъл. — Получих поканата ви, но точно извършвах една дисекция. Вие, господа, разполагате с много кандидати — отбеляза магът и се усмихна. — Такива интересни неща открих!

Всички го зяпаха, сякаш беше прокажен, дошъл на банкет. Старецът си придърпа един стол и седна.

— Между другото, в зърното ви имаше плъхове — каза Хармодий. — Отървах ви от тях. Знаете ли — започна той, втренчил поглед в игуменката, — кой командва врага?

Тя трепна.

— Явно знаете. Разбирам. Хмм — рече той. Днес старият магьосник изобщо не изглеждаше чак толкова стар. Приличаше по-скоро на четиридесетгодишен мъж, отколкото на седемдесетгодишен дядо. — Вас, милейди, ви помня, разбира се.

Игуменката потрепери — само за миг — а после си наложи да погледне чародея и капитанът забеляза какво усилие ѝ костваше това.

— И аз вас — рече тя.

— Ами, три пъти „ура“ за атмосферата на опасна тайнственост — обади се Червения рицар. — Лично аз много се радвам, че двамата се познавате.

Магът го изгледа.

— Вие ли го казвате? — попита той и се наведе напред. — Знам кой сте, момко.

Всички рязко се обърнаха, първо към капитана, а после към Хармодий.

— Наистина ли? — попита игуменката и стисна броеницата на шията си. — Сериозно ли говорите?

Капитанът виждаше, че Хармодий се наслаждава на драмата. Щеше му се да разбере кой е този стар шарлатанин, но вместо това прокара пръсти по кинжала си.

— Ако разкриете самоличността ми, кълна се пред олтара на вашия Бог, че ще ви посека на място! — изсъска капитанът.

Хармодий се разсмя и се залюля напред-назад със стола си.

— И вие, и всички останали взети заедно дори косата ми не бихте могли да разрошите — рече той и вдигна ръка, а наемниците скочиха на крака с извадени оръжия.

Магьосникът поклати глава.

— Ваши благородия! — възкликна той и вдигна ръце. — Искрено ви моля за извинение, капитане. Обичам малките изненади и си помислих, че може би… Не ми обръщайте внимание, моля ви се. Аз съм просто безобиден старец.

— Кой сте вие, по дяволите? — попита капитанът иззад оголеното острие.

Игуменката поклати глава.

— Хармодий да Силва, кралският магьосник. Прекърши врага при Чевин и отне силата на предишния кралски магьосник, когато той ни предаде.

— Той ви беше любовник — измърмори Хармодий. — Е, поне един от многото.

— А вие бяхте млад глупак. И тогава, и сега, поне по сърце — рече игуменката и елегантно се настани обратно на стола си.

— Милейди, ако е така, то е, защото години наред бях в плен на магията му — рече Хармодий. — Не го бях победил дотолкова, доколкото си мислех, а той още е сред нас — добави магът и огледа мъжете около масата. — Вражеският командир, ваши благородия, е предишният кралски магьосник, най-могъщият чародей в ордена ми за последните двадесет поколения. — Той повдигна рамене. — Или поне така подозирам, а предположенията ми се основават на наблюдения.

— Твърде скромен сте — каза горчиво игуменката.

— Тогава го измамих, както добре знаете — рече Хармодий. — Не можех да се меря с него, сега — да не говорим. Той се е продал на Дивото, а аз поне десет години линях в съграден от него затвор.

Войниците и търговецът слушаха размяната на реплики както публика наблюдава рицарски турнир. Дори капитанът, чиято безценна анонимност висеше на косъм, беше съвсем объркан.

— Обяснете ми, ако обичате — каза той. — Нашият враг всъщност е човек, така ли?

— Вече не — отвърна Хармодий. — Сега е същество, наречено Торн и е толкова по-силен от мен, колкото аз съм по-силен от лейди игуменката.

В края на масата свещеникът беше спрял да пише и ги гледаше ужасено. Капитанът почти го съжали. Ненавистта му към всички, които боравеха със силата, била тя херметистка или естествена, приличаше на отвращението, което обикновените хора изпитват към болестите.

Червения рицар се наведе напред.

— Ще възразите ли, ако удържим прилива на спомени и разкрития и се съсредоточим върху обсадата? — попита той.

— Торн ви подцени и вие успяхте да му нанесете удар, но това няма да се повтори — каза Хармодий. — Сега той ще ни го върне.

— Е, много ви благодаря — рече капитанът.

— След като успя да ни изолира от външния свят, няма да има повече вилазки и изненадващи победи — рече магьосникът и се облегна назад. — И изобщо не си помисляйте, че мога да се изправя срещу него, защото не мога. Въпреки че присъствието ми ще го настърви още повече.

— Все още можем да изпращаме вилазки и да очакваме успех — настоя капитанът. — Ако броим и хората на мастър Рандъм, разполагаме с повече войници и стрелци, отколкото в началото.

Хармодий поклати глава.

— Не се съмнявам в това. Не желая да ви обидя, проявихте се благородно, но номерът с кучетата и соколите няма да мине отново, а интелектът му, простете, че го казвам, капитане, е страховит. Вече е вербувал предатели в крепостта и ще вербува още сред войниците и търговците. Освен това има способността да въздейства на всеки, който притежава силата. Колко силна е волята ви, милейди? — попита магьосникът.

— Никога не е била много силна — равно каза тя, — но когато става дума за него, е стоманена.

Хармодий се усмихна.

— Смятам, че това е вярно, милейди — призна той.

— Дори да ни е хванал в капан — настоя Червения рицар, — дори всеки ден да насъсква съюзниците си срещу нас, ние ще издържим.

— Няма да постъпи така — рече Хармодий и се наведе напред, а после посърна толкова рязко, че сякаш се спихна. — Вместо това ще действа подривно, така е устроен. Ще използва магия и измама. Обикновено предпочита някой предател да отвори портите, защото така оправдава собственото си предателство. Освен това обича да си мисли, че е по-умен от всички останали.

Капитанът успя да се усмихне.

— Старият ми учител по фехтовка казваше, че истинският майстор иска не само да победи, но и да го направи посвоему — рече той.

— Съвсем вярно — каза Хармодий. — Горделиво, но вярно.

Младият човек кимна.

— Горделивостта сигурно е често срещан недостатък и във вашия занаят.

Хармодий се усмихна горчиво, а капитанът се наведе напред.

— Имам два въпроса и се радвам, че сте тук, за да им отговорите — рече той. — Той може ли да удари стените директно, с фантазъм?

— Изключено — каза игуменката. — Те са укрепвани с молитви и заклинания в продължение на петстотин години и нищо на света не може…

— Напротив, може — прекъсна я Хармодий. — Милейди, той вече не е Ричард Плангиър, магьосник-благородник, който просто си е забучил няколко пера и се е покварил малко. Той е Торн, Властелин от Дивото. Ако наистина си го науми, може да нападне стените на тази древна крепост с цялата си мощ и с течение на времето да успее да ги събори. — Той се обърна към капитана. — Според мен обаче, макар че може ужасно да греша, той няма да прибегне до това, освен ако всичките му други планове се провалят. Цената би била чудовищна.

Червения рицар кимна.

— Очаквах да чуя нещо подобно. Ето и втория ми въпрос. Вие сте кралският магьосник. Притежавате ли достатъчно сила, за да отвлечете вниманието му? Или да го победите?

Хармодий кимна.

— Мисля, че мога да му отвлека вниманието. Веднъж без особен риск за самия мен и веднъж с огромен риск — рече той и се разсмя. — Ваши благородия, усещам го навсякъде около нас. Опитва се да влезе в главите ни и засега силата в този манастир и в стените на крепостта е успяла да го спре. Той знае, че съм тук, но мисля, че все още не е наясно кой съм — каза Хармодий, поклати глава и сякаш отново посърна. — Допреди няколко дни обаче самият аз не знаех кой съм. Боже Господи, как е успял да ми размъти главата!

Капитанът се облегна назад и потъна в дълбок размисъл.

— Според вас има ли обстоятелства, при които би зарязал обсадата? — попита той. — Ако дойде кралят, дали няма просто да се оттегли?

Хармодий ги наблюдава дълго и втренчено.

— Вие изобщо не разбирате с какво си имате работа — рече той. — Наистина ли си мислите, че кралят ще стигне до нас?

Червения рицар направи физиономия.

— Вие сте всезнаещият маг, а аз — младо кутре, което командва шайка наемници, но според мен…

— Спестете ни престорената си скромност — сопна се Хармодий.

— Тогава вие ни спестете самомнителната си арогантност! Това не ми прилича на внимателно изготвен план и при цялото ми уважение към вас, магьоснико, този Торн явно не е толкова умен, за колкото го мислите — рече капитанът и се огледа.

Сер Майлъс кимна.

— Съгласен съм, допуска грешките на начинаещ. Не знае нищо за войната — каза той и сви рамене. — Или поне не знае как да воюва с хора.

Хармодий се накани да отговори, но вместо това подръпна пищната си брада. Настана пълна тишина и мъжете около масата се подготвиха за реакцията му. Накрая обаче магьосникът само поклати глава.

— Това е… интересен довод. И е много вероятно да е верен.

Лисен Карак — Маг шивачката

Отец Хенри напусна голямата зала, прегърбил рамене и Маг го видя да влиза в параклиса, където седна на резбования стол до вратата и покри лицето с ръце.

Не беше лош свещеник — изслуша изповедта ѝ, наложи ѝ поносимо покаяние. На Маг ѝ се искаше да го хареса, но в очите му имаше нещо, което не ѝ допадаше, а влажната ръка, която бе положил на челото ѝ, я накара да се почувства неловко.

Все още мислеше за това, когато дойдоха стрелците — двама младежи, които не познаваше добре. По-високият имаше яркочервена коса и престорена усмивка. Бяха свалили бригандините си и оглеждаха двора. Виждаше се, че назряват неприятности.

Високият с козята брадичка забеляза Лиз перачката, но тя не харесваше мъже на неговата възраст, така че му обърна гръб и той се насочи към Ейми — най-голямата дъщеря на Картърови. За нея майка ѝ казваше, че има големи гърди и малък мозък, докато Кити, по-малката ѝ сестра, беше умна и за двете, с тъмна къдрава коса и леко дръпнати очи.

Стрелците тръгнаха към двете девойки, които седяха на високи столчета в градината на манастира и мелеха ечемичено брашно с ръчни мелници — скучна, изморителна работа, идеална за хубави млади момичета, поне според монахините.

Наоколо им се беше събрала цяла група чираци, ратаи и фермерски синове, които, естествено, вършеха цялата работа. Маг си каза, че на монахините едва ли им се налага често да се борят с това, но ако не се усетят скоро, момчетата ще разглезят и Картъровите, и Ланторновите дъщери, както и всяка друга неомъжена жена, която не е монахиня. „А може би и няколко монахини“ — рече си шивачката. Беше започнала да опознава някои от по-старшите…

Така и не чу какво казва стрелецът, но селските момчета и чираците до един скочиха на крака. Стрелците се изсмяха и седнаха да лъскат с пепел и слама шлемовете и налакътниците си до тъмния блясък, с който грееха броните на цялата рота.

Маг се приближи до тях. Усещаше, че се задава буря и макар че не даваха вид, че търсят неприятности, стрелците правеха точно това.

— Всеки дръвник може да върви подир плуг — заяви Козята брадичка и се усмихна. — Навремето и аз това правех.

— И какъв си сега? — попита един чирак.

— Войник — отвърна Козята брадичка. Само интонацията му беше достатъчна, за да подскаже на Маг, че всяка дума е насочена към момичетата на Картърови.

Ейми вдигна очи от мелницата си. Беше си взела чукалото от сина на Смит, защото Маг беше там и можеше да я издаде.

— Ти… участва ли в битката? Вчера?

— Убих цяла дузина блатници — рече Козята брадичка и се разсмя. — Лесно е, ако знаеш как.

— Ако знаеш как — каза другият стрелец, който досега беше мълчал и никак не се престараваше с лъскането.

— Значи не е по-различно от който и да е занаят — рече чиракът на обущаря.

— Да, ако изключим това, че аз ще умра богат, а ти ще си затънал до уши в пикнята на майстора ти — отвърна Козята брадичка.

Кити сложи ръце на кръста си.

— Мери си приказките — каза тя.

Двамата стрелци се спогледаха.

— На хубава дама не се отказва — каза по-мълчаливият и се подсмихна, а после стана и ѝ отправи дворцов поклон. Маг знаеше, че селските момчета няма как да се мерят с него. — Сигурно често ти го казват, а, моме?

— Я не ми казвай „моме“! — каза Кити.

Ейми се усмихваше на стрелеца с червената брада. Маг не беше сигурна какво не е наред — може би тонът им? Гневът на селските момчета сякаш надъхваше стрелците.

— С малко мас ще блести повече — обади се друго момче, което всъщност си беше млад мъж. — Освен ако само се фукаш — добави той и се ухили. Беше висок, с широки рамене и толкова местен, колкото стрелците.

Мълчаливият го изгледа подигравателно.

— Ако имам нужда някой чукундур да ми каже как да си лъскам бронята, ще го попитам — каза той.

Едрият младеж пак се ухили.

— Ти си чукундур, фермерче. Аз съм от Харндън и чак от тук надушвам фъшкиите по обувките ти.

Кити се изкикоти. Мълчаливият не можа да понесе подигравка от жена в критичния момент и се настрои срещу нея.

— Млъквай, курво!

Промяната в атмосферата настъпи толкова бързо, колкото сметаната става на масло в гюма. Кити се изчерви, но вдигна ръка към най-близкото момче.

— Недей — каза тя. — Няма нужда да ме защитаваш.

Маг се гордееше с момичето. Козята брадичка обаче се изправи и изтърси сламата от скута си.

— Точно така, бъди разумен — каза той и се усмихна. — Научи се да си разтваряш краката като нея, когато наоколо има истински мъж.

Момчетата отново скочиха, а двамата стрелци изведнъж извадиха ножове — дълги ножове — и заеха добре заучени бойни пози.

— Стиска ли му на някой? — попита Козята брадичка. — Ха! Вие сте просто стадо, което ни плаща да го пазим. Ако искам да оправя някоя овца, ще я оправя и никой не може да ми попречи.

Едрият младеж от Харндън излезе напред.

— Ще се бия и с двама ви — каза той, — а после ще се погрижа да ви осъдят.

Той си плю на ръцете, сякаш без да бърза… но още докато се изплюваше в лявата, изпружи единия си крак. Намираше се по-близо до мълчаливия, така че подсече коляното му, изви ръката с ножа зад гърба му и наемникът се просна по лице в прахта.

— Йесу Христе! — изкрещя стрелецът.

Младежът от Харндън опря коляно в гърба му и се обърна към другия:

— Хвърли ножчето или ще му строша рамото, а после пак ще дойда да ти спукам черепа.

Козята брадичка изръмжа, а върху тила му се стовари тежък жезъл. Ударът беше толкова силен, че той се свлече на земята като чувал с картофи, а Маг се озова лице в лице с предводителя на наемниците, който се беше появил сякаш по чудо, удряйки рижия с капитанската си палка. Тя изквича, а младият рицар се надвеси над едрия младеж, който продължаваше да натиска стрелеца в прахта.

— Пусни го — тихо каза капитанът. — Ще се погрижа да бъде наказан, но ръката, с която опъва лъка, ми трябва здрава.

Младежът го погледна и кимна, след което се изправи и пусна стрелеца на паважа с едно-единствено грациозно движение.

— Можех да надвия и другия — каза той.

— Знам — каза капитанът. — Каруцар си, нали?

— Името ми е Даниъл Фейвър и съм от Харндън, капитане. Баща ми, Дик Фейвър, има десет каруци — отвърна младежът.

— На колко години си, Даниъл? — попита капитанът, наведе се и сграбчи мълчаливия за ухото.

— На петнадесет — отвърна момчето, а младият рицар кимна.

— Можеш ли да опъваш лък, момко?

Едрият младеж се ухили.

— И меч умея да въртя. Лък — да, стрелям с всякакви.

— Мислил ли си да станеш войник? — попита капитанът.

Даниъл кимна тържествено.

— Ами, тогава ела да ми помогнеш да накажем този разбойник — каза капитанът. — Доколкото мога да преценя, през следващите няколко седмици нищо няма да извозваме, а момче като теб може да използва уменията си, за да спаси приятелите си. Както и няколко красиви девойки — рече той и се поклони елегантно на Маг и двете момичета.

Уил Картър пристъпи напред.

— И аз мога да опъвам лък, капитане — каза той с треперещ глас.

Капитанът се усмихна.

— Така ли? — отвърна той и погледна към Маг. — Може ли да поговоря с вас, стопанке?

Тя кимна и младият рицар я отведе встрани. Все още теглеше мълчаливия за ухото и той залиташе подире му.

— Колко зле беше? — попита той.

Маг срещна погледа му — имаше много красиви очи. Оказа се по-млад, отколкото изглеждаше отдалеч. Дрехите му бяха ужасни — яката на ризата му беше раздърпана и протрита, маншетите — направо черни от мръсотия, а от жакета му висеше дълъг конец.

— Зле — каза тя. Усети, че трепери, коленете ѝ омекнаха. Това не бяха обикновени очи.

— Войната не прави момчетата любезни — каза той и дръпна ухото на стрелеца.

— Вие обаче въпреки това ще научите онези двамата да воюват — рече тя, чудейки се какво я е прихванало, че му говори така и бързо добави: — Милорд.

Той се замисли върху чутото, а мълчаливият се опита да се дръпне, но капитанът злобно изви ухото му.

— Права сте, но ако не го направя, Дивото живи ще ни изяде — печално изрече той, сякаш наистина разбираше колко е права.

— Какво ще стане с него? — попита Маг.

— Със Сим ли? — попита капитанът, отново дръпна стрелеца за ухото, за да го обърне към себе си, а той изкрещя от болка. — Сим ще получи четиридесет удара с камшик по гърба. По десет на всеки два дни, да има какво да очаква с нетърпение. Освен ако наместникът ми реши да го накаже за пример на останалите.

Сим извика.

— В който случай ще го вържем за колелото на някоя каруца, ще му разрежем гърба… — продължи капитанът. Стрелецът изскимтя, а Маг се олюля.

Капитанът ѝ се усмихна.

— Може да ви звучи ужасно, но е за предпочитане пред изнасилването. Простете, говоря твърде прямо — рече той и я погледна, сякаш я виждаше за пръв път. — Вие сте шивачката, нали?

Тя направи реверанс.

— Да, милорд.

— Ще бъдете ли така любезна да ми отделите малко време? Имам нужда от… всичко.

Той се усмихна, а Маг кимна.

— Забелязах — рече тя и темата ѝ даде кураж да изправи рамене. — Ризи? Бельо? Подшлемници?

— Може ли по три от всичко? — с копнеж попита той.

— Ще дойда днес следобед, милорд — кимна Маг с припрян реверанс.

— Хубаво — отвърна капитанът и тръгна обратно към местните, без да пуска ухото на стрелеца. Селските момчета се надпреварваха да утешават Картъровите дъщери. Интересно защо младежът от Харндън стоеше неуверено отстрани, без да участва в надпреварата? Маг му се усмихна и се върна към работата си.

Лисен Карак — Том Лошия

Том Лохлан седеше на масата си в кулата, където се помещаваше гарнизонът. Тя се беше превърнала в негов кабинет — негов и на Пияндето, защото той бе започнал да се превръща в най-доверения му помощник.

Том вдигна очи от картите си и долови трополенето на ботуши с шпори по камъните. Не можеше да го сбърка с нищо друго. Преди капитанът да изкачи стълбите, той успя да се изправи, да пъхне картите в една торба и да надзърне през амбразурата към блатниците, които копаеха окоп.

Щом влезе, капитанът просна Сим Долния на масата и когато пусна ухото му, стрелецът продължително изскимтя.

Том въздъхна.

— Какво е направило пак това безполезно говедо? — попита той. Сим Долния беше една от звездите в ротата, поне що се отнасяше до престъпленията.

По стълбите зад капитана се изкачваха дузина младежи и той ги посочи с поглед.

— Водя ти новобранци. Стрелци.

Том кимна. Подходящи бяха, и той ги беше оглеждал — синове на земевладелци, всичките едри, добре охранени здравеняци с широки рамене и мускулести тела. Начело стоеше младеж, който с течение навремето може би щеше да достигне неговия ръст.

Том пак кимна и докато заобикаляше масата, за да поздрави новобранците, стовари юмрук върху главата на Сим.

— Да не си мръднал! — излая той.

— Отивам в главната квартира — рече капитанът.

Том се поклони и се обърна към момчетата.

— Кой от вас умее да стреля с лък? — попита той.

— Има и още един — рече капитанът. — Червения Бийв, лежи насред двора с разбита кратуна. Утре и двамата ще ги изправим на капитански съд. Гледай да е съвсем публично, Том.

Капитанският съд беше официална институция. Не ставаше дума за нещо, което да се размине с десетина удара с камшик и да се забрави — свикваха го за престъпления, които изискваха сериозно наказание, включително екзекуция.

Капитанът кимна на момчетата.

— Кажете истината и се постарайте да се представите добре. Не приемаме всички, а и родителите ви трябва да дадат съгласието си.

Том едва не се задави, докато се опитваше да сдържи смеха си, но капитана много го биваше. Умееше да вербува новобранци, докато Том никога не бе успявал да убеди когото и да е да се присъедини към каквото и да било, освен ако държеше бухалка в едната си ръка и камшик в другата. „Не приемаме всички.“ Гигантът не можа да се сдържи и се изсмя.

— Да слезем долу при мишените и да видим какво можете — каза той с възможно най-кроткия си (според него) глас, а после се обърна към Сим: — Най-добре не шавай, момко. Капитанът иска да набие главата ти на кол.

Том последва младежите по стълбите към двора, а Червения рицар се облегна на оградата, издигната около главната квартира. В действителност тя представляваше добре укрепена покрита веранда, която стърчеше на стотина метра над равнината. Пред очите му група хора, вероятно пленници, копаеха ров, надзиравани от някакво страховито чудовище.

Докъдето стигаха очите му, човеци и твари копаеха окопи, които съставяха истински лабиринт. Капитанът подозираше, че формата му не е случайна, а мащабът му беше както чудовищен и нечовешки, така и възхитителен. Не ставаше дума за концентрични кръгове, каквито би изкопал един професионален войник. Вместо това ровът следваше естествения контур на терена така, както стегнатият сукман следва извивките на закръглена жена. Някой беше замислил всичко това и сега го осъществяваше. За един-единствен ден.

Нуждаеше се от Амичия. Искаше да говори с нея, но бе твърде изтощен, а крепостта — твърде препълнена с хора, за да успее да я открие. Досети се обаче за друг начин, стига тя да беше на поста си. Трябваше само да открехне леко вратата. Той посегна, влезе в стаята, махна на Пруденция и тръгна към обкованата с желязо врата.

„Недей — каза му тя. Беше му го повтаряла цял живот и в повечето случаи той не ѝ обръщаше внимание. — Не можеш да ѝ имаш доверие, а и Торн е от другата страна на тази врата и те чака.“

„Все някога трябва да легне да спи.“

„Спри!“

Той натисна вратата с цялата си тежест — онази, която притежаваше в съня — и натисна дръжката, докато бравата прещрака, вратата се отвори с трясък и в залата нахлу гъста зелена мъгла, достатъчно мощна, за да озари цял град, ако не и десет…

Северно от Лисен Карак — Торн

Торн се ухили, усетил как тъмното слънце изгрява над повърхността на силата и запрати всичката си мощ към него, за да го зароби. Повече нямаше да се колебае. Хората, които притежават силата, винаги търсят директен двубой. Торн беше готов.

Лисен Карак — игуменката

Игуменката почувства изблик на сила от Дивото и замръзна на място. Тъкмо хранеше Пърсивал с парчета сурово пиле и чинията с месо падна на мраморния под. Не беше възможно в крепостта ѝ да има толкова много сила. Пресегна се и усети него…

Северно от Лисен Карак — Торн

Торн усети златното сияние на присъствието ѝ и спря, за да го докосне и да го вкуси, удивен от силата ѝ. Почувства се очарован, натъжен, разярен, изпълнен с вина… а вниманието му бе безвъзвратно отвлечено.

Палатът на спомените — Червения рицар

Той лежеше на пода, Пруденция се опитваше да стигне до него и мраморната ѝ ръка беше на сантиметри от неговата. Единственото, което виждаше в гъстия, зелен като гора през лятото задушлив облак, бе тази ръка и черно-белите, наредени като паркет плочки. Беше притиснат към пода, а силуетът на клетката се затваряше около него. Фантазмът беше толкова мощен, че докато го смазваше, можеше само вдишва силата му. Внезапно клетката сякаш се разми. Капитанът се напрегна, но дори докато отслабваше, магията бе твърде силна. Той се опита да я изхвърли от съзнанието си с крясъци: „Глупак, глупак, глупак…“ Вратата се затвори с трясък, а той остана да лежи свит в ъгъла на укрепения си балкон. Старият маг се беше надвесил над него, жезълът му още сияеше, а по дължината му пробягваха нишки самовилски огън.

— Имате предимство пред мен — тихо каза капитанът.

Старият магьосник му подаде ръка.

— Така е. Аз съм кралският маг Хармодий, а вие сте лорд Гейбриъл Модератус Мюриен, синът на Анна — рече той и се усмихна мрачно. — Виконт Мюриен. Не се и опитвай да го отречеш, дяволче такова. Майка ти те смята за мъртъв, но аз разбрах кой си в мига, в който те видях.

Старецът му помогна да се изправи и го отведе до един стол в другия край на стаята. Внезапно изникна Жак със зареден арбалет в ръце и се прицели в Хармодий толкова бързо, че магьосникът въобще не успя да реагира.

— Една ваша дума, господарю, и ще го очистя — каза прислужникът.

— Нали го чу? — рече капитанът, който имаше чувството, че го е налегнал най-ужасният махмурлук в живота му.

— Чух — отвърна Жак. Върхът на стрелата му не трепваше.

Капитанът си пое дъх, потръпна и попита магьосника:

— Защо да не му разреша да те убие?

— Жалката ти тайна струва ли колкото живота на всички в крепостта? — попита чародеят. — Никой от вас няма да оцелее без моята помощ, дори с нея шансовете ви пак не са големи. В името на Светата троица, момче, ти току-що изпита силата му на гърба си!

На капитана му се прищя да можеше да разсъждава трезво. Името, с което го бе нарекъл магът — Гейбриъл — го беше потресло толкова дълбоко, колкото зелената клетка. Дори на себе си не беше позволил да мисли за това име.

— Убивал съм и съм позволявал да умрат хора, за да защитя тайната си — рече той.

— Значи е време да престанеш — рече магът.

Жак не помръдваше.

— Защо просто не млъкнеш? — спокойно каза той и сви рамене, но движението не стигна до върха на стрелата. — Нали си магьосникът на краля? Спри да говориш за името на някакво мъртво момче и всички можем да си идем по живо, по здраво.

— Тайна, пазена от трима — измърмори Червения рицар, а магьосникът изкриви устни.

— Ще ти дам дума да не разкривам онова, което знам, ако ти ми дадеш твоята, че ще поговориш с мен за тайната си. Когато — или ако — всичко това приключи.

Подът сякаш пропадна под краката на капитана — искаше му се само да скочи в дупката и да се скрие.

— Добре — каза той и се сети за Гавин Мюриен, който лежеше в лазарета точно над главата му.

„Четирима души знаем тайната ми и един от тях е мой враг — помисли си той. — Скъпият ми брат.“

— Кълна се в силата си — каза магьосникът.

Капитанът се насили да вдигне глава.

— Свали арбалета, Жак — каза той. — Той току-що положи много обвързваща клетва. Ако я наруши, ще изгуби силата си — рече капитанът и отново се обърна към чародея. — Ти спаси живота ми.

— А, значи любезността не ти е съвсем чужда. Да, момче, спасих те от ужасна смърт. Той искаше да присвои силата ти — ухили се ужасният старец. — Щеше да погълне душата ти.

Младият човек кимна.

— Чувствам се така, сякаш е успял. Или може би вкусът ѝ не му е харесал — предположи той и се опита да се ухили, но не успя. — Жак, чаша вода.

Жак отстъпи крачка назад, извади стрелата от арбалета и използва козия крак на колана си, за да разхлаби тетивата.

— Смахнати — измърмори той и излезе от стаята.

Щом останаха сами, магьосникът се приведе напред.

— Кажи ми, момче, колко сила имаш? Майка ти на никого не казваше.

При думата „майка“ сърцето на капитана затуптя по-бързо и той си я спомни — красива, пияна и разярена, спомни си как го биеше…

— Повече никога не я споменавай — сопна се той и си каза, че звучи детински.

Хармодий придърпа един стол с жезъла си и седна.

— Хубаво, момче, майната ѝ на майка ти. Тя така или иначе никога не ми е била приятелка. Кажи, колко сила имаш?

Младежът се облегна назад и се опита да възстанови чувството си за собствена идентичност. Спокойствието си. Авторитета си на капитан.

— Притежавам значителен естествен талант и имах добра учителка, докато…

Той замълча.

— Докато избяга и инсценира смъртта си — довърши магьосникът. — Което си постигнал с фантазъм, разбира се — рече той и поклати глава.

— Не беше нарочно — каза капитанът.

Чародеят се усмихна.

— Някога и аз бях млад, гневен и наранен, момко — рече той. — Колкото и да не ти се вярва, като ме гледаш сега. Както и да е, това едва ли те утешава много. Успях да зърна палата на спомените ти — великолепен е. Съзнанието в него… коя е тя?

— Моята учителка.

След дълго мълчание Хармодий прочисти гърлото си.

— Ти ли…?

Капитанът сви рамене.

— Не, не я убих аз. Тя умираше, майка ми и братята ми я бяха… Няма значение. Спасих колкото можах.

Магьосникът присви очи.

— В палата на спомените ти има жена, обитаваща статуя? — попита той. — И това е в главата ти?

Червения рицар въздъхна.

— Да.

— Мога да те обвиня в ерес, черна магия, некромантия, богохулство, а сигурно и в отвличане — рече Хармодий. — Не знам дали да те арестувам, или да те попитам как го направи.

— Тя ми помогна. Все още ми помага — рече капитанът.

— Колко от стоте заклинания знаеш? — попита чародеят.

— От стоте, които са поне сто четиридесет и четири, а може би дори четиристотин?

Жак се върна, понесъл поднос с ябълков сайдер, вода и вино.

— Никой да не влиза — каза му капитанът, а Жак го изгледа така, сякаш искаше да каже, че не е глупак, но не е много сигурен за господаря си и си тръгна.

Магът вплете пръсти в брадата си.

— Хммм — изсумтя той, без да се ангажира.

— Мога да правя повече от сто и петдесет — рече младежът и сви рамене.

— Великолепна машина за спомени — отвърна Хармодий. — И защо, ако мога да попитам, не си станал най-ярката звезда на херметисткия небосклон?

Капитанът взе чашата си с вода и я изпи на един дъх.

— Не това искам.

Хармодий го слиса, като просто кимна в отговор, а младежът се наведе напред.

— Това ли е всичко? Просто ще кимнеш?

Магьосникът разпери ръце.

— Няколко пъти ти повторих, че не съм глупак, момко. Явно майка ти цял живот те е готвила за магьосник. Имал си гениална учителка с невероятни способности. Отдалеч се вижда, знаеш ли?

Червения рицар се изсмя — звук, изпълнен с гняв, самосъжаление и свирепа болка. Като дете се беше смял така и се надяваше, че това е останало зад гърба му.

— Тя… — Той замълча. — По дяволите, старче, не ми се говори за това.

Старият магьосник застина. После взе гарафата с вино, наля си една чаша и я изпи.

— Работата е там — внимателно започна Хармодий, — че ти си като хамбар, пълен с жито, доспехи или нафта, който може да бъде използван за отбраната на тази крепост и не съм сигурен, че мога да ти позволя да останеш заключен. — Той повдигна рамене. — Открих нещо, нещо толкова важно, че се боя, че онова, което хората наричат „морал“, не ме вълнува особено точно сега. Съжалявам, че онази кучка майка ти те е наранила така, но самосъжалението ти няма да спаси ничий живот, най-малко моя.

Погледите им се срещнаха.

— Съд, пълен с нафта — каза замечтано капитанът. — Аз имам съд, пълен с нафта.

— Тази твоя учителка добре си е свършила работата — рече Хармодий. — Слушай сега, капитане. Противникът ни не е вожд на блатниците от хълмовете, нито дори адверсарий или драконий сингуларий. Той е черупката на най-могъщия член на нашия орден, който се е продал на Дивото за сила и знания и сега е, честно казано, богоподобен. Не знам защо иска да превземе тази крепост — по-точно мога да налучкам някои от очевидните причини, но не знам какво желае в действителност. Разбираш ли ме, момче?

Капитанът кимна.

— Главата ми не е съвсем празна, благодаря. Ако искам да оцелеем, ще трябва да ти помогна.

— Дори в мига, когато ни предаде, той беше твърде умен за моите способности — каза Хармодий. — При всичките ми грехове обаче истината е, че провалът ми се разкри пред мен едва миналата седмица.

Той сви рамене и се облегна назад. Внезапно сякаш се беше смалил.

Капитанът изпи сайдера на четири големи глътки.

— Аз също бих искал да оцелея — каза той и въздъхна. — Нямам нищо против използването на силата. Самият аз прибягвам до нея.

Хармодий вдигна очи към него.

— Можеш ли да преливаш? — попита той.

Червения рицар се намръщи.

— Знам какво имаш предвид — рече той, — но никога не съм го правил. Освен това не ми достигат сили. Пруденция ме учеше, че мускулната сила нараства благодарение на безспирни тренировки и че с магията е съвсем същото.

Магьосникът кимна.

— Вярно е. Или почти. Ти обаче имаш достъп до силата на Дивото. Това е много необичайно.

— Ти какво очакваше? Мама ме отгледа така, че да стана Антихриста — горчиво изрече капитанът.

Хармодий сви рамене.

— Можеш да се самосъжаляваш, можеш и да го надмогнеш. За двете заедно се съмнявам. — Той се приведе напред. — Слушай сега, млади човече. Всичките му действия досега бяха дребни заигравания. Разполага с хиляди блатници и с всичките страховити чудовища от северния край на Дивото — тролове, змейове, демони, отвъдстенци, ърки. Силата му стига, за да те затвори в магическа клетка — теб, който можеш да черпиш направо от силата на Дивото. Когато използва цялата си мощ срещу нас, Торн ще ни избие до крак.

Младежът сви рамене и отпи още вино.

— Да се предадем тогава — презрително каза той.

— Събуди се, момче! Това е сериозна работа! — сопна се старецът и удари с ръка по масата. Двамата се изгледаха кръвнишки. — Трябва да използваш силата си в наша полза. Ще се съгласиш ли да те обучавам?

Червения рицар извърна поглед.

— Да — измърмори той, облегна се назад и изведнъж лицето му стана сериозно. Той вдигна очи. — Да, Хармодий. Ще се съглася да ме обучаваш и ще спра да се бунтувам срещу очевидния ти авторитет само защото ми напомняш за не-баща ми.

Хармодий сви рамене.

— Не се наливам достатъчно, за да ти напомням за отвратителния ти не-баща.

— Докато изброяваше съюзниците му, не спомена бунтовниците — смени темата капитанът. — Мярнахме няколко в лагера му, когато пратих първата вилазка. Сега ги е преместил някъде и не мога да ги открия.

— Бунтовници ли? — попита Хармодий.

— Да — кимна младият човек. — Макар че не са просто бунтовници, а хора, които искат промяна.

— Звучиш така, сякаш ги разбираш — отбеляза Хармодий.

— Ако се бях родил в колиба на крепостен, щях да стана бунтовник — отвърна капитанът, загледан в бронята си, прилежно овесена на поставката ѝ. Сякаш размишляваше за социалното неравенство в кралството.

Хармодий сви рамене.

— Говориш като Древните — каза той с усмивка.

— Обикновените хора живеят по-зле, отколкото когато бях дете — твърдо рече капитанът. Магьосникът поглади брадата си и си наля чаша вино.

— Момко, не може да не си забелязал, че всички живеят по-зле. Обществото ни се разпада, а Дивото печели — не с големи победи, а просто чрез ентропия[47]. Хората ни са по-малко, стопанствата също — забелязах това, докато яздех насам. Алба е на път да рухне, а тази незначителна битка за маловажна крепост на мост, жизненоважен за един земеделски панаир, постепенно се превръща във войната на твоето поколение. Шансът никога не е на наша страна, защото никога не постъпваме мъдро — когато имаме пари, ги пилеем, за да воюваме помежду си и да строим църкви. Когато нямаме, се боричкаме за огризките, а Дивото само чака да прилапа неразораните ниви.

— Тук няма да се проваля — каза Червения рицар.

— Защо? Защото ако удържиш победа тук, най-после ще обърнеш гръб на съдбата, която са ти избрали? — попита магьосникът.

— Всеки трябва да се стреми към нещо — отвърна капитанът.

Албинкърк — сер Гастон

Битката при Албинкърк не се състоя.

Кралската армия се строи на юг от града, на западния бряг на река Албин, а северният ѝ фланг бе защитен от по-малката Кохоктън. Кралските ловци два дни избиваха блатници, а оръженосците и стрелците се научиха да приемат нощните си дежурства сериозно, след като предната нощ нещо отмъкна почти сто бойни коня. Един рицар в доспехи и шестима оръженосци загинаха в мрака, убити от изчадие с броня, по-едро от пони и по-бързо от котка. А може би лъв бе избягал от мишка. Гастон не беше съвсем сигурен кое от двете бяха хората.

Кралят разполагаше с почти три хиляди рицари и войници, както и с четири хиляди и петстотин пешаци дори без да се броят новобранците, които останаха да пазят лагера.

От една страна, това беше най-голямата и добре въоръжена армия, която Гастон бе виждал някога — албинците разполагаха с достатъчно доспехи, за да въоръжат всички селяни и макар че бронята на местните рицари беше недостатъчна, а те изглеждаха малко старомодни с боядисаните си в ярки цветове кожени надризници, кралската армия бе по-многобройна от тази на който и да е галски благородник, разполагаше с повече коне и беше по-добре хранена. Братовчед му беше спрял да я обсъжда. С приближаването към врага войниците изведнъж станаха по-силни и по-компетентни, часовоите бяха непрекъснато нащрек, а младежите вече не препускаха напред-назад без доспехи на гърба.

От друга страна, всички знаеха, че крал Хотор, бащата на Негово величество, е тръгнал на поход срещу Дивото с пет, ако не и десет пъти по-голяма армия. Всичко наоколо потвърждаваше това — ризниците, заместващи солидната кираса[48], не бяха просто старомодна приумица, а по пътя насам Гастон бе минал покрай множество изоставени ферми и магазини, и цял един град, пълен с къщи с паднали покриви. Това го накара да се замисли, но същия ден, докато слънцето позлатяваше върховете на копията и знамената им, врагът изчезна при появяването им, изоставяйки обсадата на Албинкърк. Сега им се струваше, че тя въобще не се е състояла.

Армията спря до великата река и кралските ловци довършиха всички блатници, които бяха твърде бавни, за да слязат навреме по огромния склон край брега. Докато брояха загиналите, глашатаите спореха дали да смятат унищожаването на малката вражеска армия за битка.

Жан повика братовчед си и Гастон се отзова, отдавайки чест с вдигнато забрало и меч, разхлабен в ножницата. Може би щяха да подгонят вражеската армия през реката, макар че оттеглянето ѝ на изток беше доста необичайно. Вместо това Жан дьо Вреи връчи масивния си шлем на оръженосеца си и поклати глава.

— Кралски съвет! — избухна той. Изглеждаше бесен, но напоследък на Гастон му се струваше, че смахнатият му братовчед постоянно е бесен.

Прекосиха покритото с цветя поле, следвани само от шепа рицари и един глашатай и тръгнаха към кралската шатра.

— Оставяме врага да избяга — каза дьо Вреи. — Трябваше да има голяма битка. Днес! — гневно изплю той. — Душата ми е в опасност, защото започвам да се съмнявам в моя ангел. Кога ще се бием? Кълна се в петте рани на Христа, мразя това място. Твърде горещо е, има прекалено много дървета, хората са грозни, а селяните са направо животни…

Той рязко дръпна юздите, слезе от коня и коленичи да се моли. По изключение Гастон се присъедини към него. Честно казано, беше съгласен с всичко, казано от братовчед му — той също искаше да си отиде у дома.

Един глашатай спря пред тях и Гастон видя, че е пратеник на краля. После се върна към молитвата си и едва когато ставите го заболяха, а коленете му вече не издържаха на болката, вдигна очи към вестоносеца, който търпеливо чакаше.

— Кралят моли за компанията ви.

Гастон въздъхна и двамата с братовчед му подкараха конете си към кралския съвет. Всички лордове бяха там — не слизаха от седлата и всеки водеше по петдесетима или повече рицари. Присъстваха господарят на Тоубри, граничният граф, абатът на Пинрайт, под чието командване бяха военните религиозни ордени, както и дузина благородници от вътрешността на страната, които Гастон не познаваше. Видя още Едуард, епископът на Лорика, в броня от главата до петите и сер Ричард Фицрой, капитанът на кралските телохранители, за когото се говореше, че е копеле на стария крал.

Негово величество разговаряше с мъж с проскубана брада, покачен на дребно конче, който приличаше на джудже в сравнение с останалите, яхнали бойни коне. Човекът беше на шестдесетина години и носеше обикновени доспехи — от онези, които ковачите изработват за по-бедните си клиенти. Под очите му имаше тъмни кръгове, но самите те горяха.

— Прехвърлиха външните стени и нахлуха в предградията след три набега — рече той. — Тичаха нагоре по стените — подчерта той и погледна към сер Алкеос. — Но този любезен рицар сигурно вече ви е разказал всичко.

— Искам да го чуя и от вас — каза кралят.

— Кметът отказа да прати жените в замъка, тъй че пратих най-добрите ми хора да ги приберат — каза той и сви рамене. — После с Божията помощ аз и още двадесет войници успяхме да удържим портата. — Старецът поклати глава. — За около час-два — поясни той и погледна към сер Алкеос. — Нали така?

Морейският рицар кимна.

— Да, сер Джон.

— Колко загинаха?

— Колко граждани ли? Или колко от моите хора? — попита възрастният мъж. — Градът загина, господарю. Спасихме жените и децата, общо към няколкостотин души. Мъжете паднаха в бой или бяха пленени — каза той и изкриви лице. — Следващата нощ оставихме две от страничните порти отворени. Пратих по десетина войници с алебарди да ги вардят и успяхме да приберем още петдесет бежанци, но врагът изгори града до основи, господарю. — Той преклони глава, слезе от коня и коленичи пред краля. — Моля ви за прошка, милорд. Удържах замъка си, но изгубих града ви. Постъпете с мен както намерите за добре.

Гастон се огледа — албинците бяха ужасени.

Братовчед му излезе напред.

— Още една причина да погнем врага веднага — твърдо каза той, но старият капитан поклати глава.

— Не, господарю. Това е капан. Тази сутрин забелязахме голяма армия от отвъдстенци, сосаги или абенаки, която се придвижваше към горите на изток. Готвят ви засада, искат да ги последвате.

Дьо Вреи се изкашля.

— Нима думите на шепа пораженци трябва да ме уплашат? — попита той.

Никой не му отговори.

— Къде се намира основната армия на врага? — попита кралят.

Възрастният мъж сви рамене.

— Дойдоха вестоносци от кервани, които пътуват на изток, както и от игуменката. Допускам, че Лисен Карак е обсаден — рече той и сграбчи стремето на краля. — Казват, че ги води Падналия маг — внезапно изрече старецът. — Хората разправят, че по време на битката е сринал стените ни със светкавици.

Албинците отново замърмориха, а конете им станаха неспокойни. Кралят изцъка с език, сякаш мислеше на глас.

Тогава напред излезе абатът на Пинрайт. Не беше едър, а по възраст не отстъпваше на капитана на Албинкърк, но от него се излъчваше някакво сияние — сила, кореняща се във вярата и смирението му. Черното му наметало рязко се открояваше на фона на златните брони и разноцветните дрехи на останалите воини и на епископа.

— Бих искал да поведа рицарите си на запад, господарю, за да се погрижа за Лисен Карак — каза той. — Крепостта е наша отговорност.

Граничният граф стоеше точно до Гастон и се наведе към него въпреки мразовитата размяна на реплики при последната им среща.

— Сестрите от ордена на свети Тома са негови хора, поне донякъде — прошепна той.

Каптал дьо Рут се изправи в стремената си.

— Бих желал да тръгна с тях — заяви той.

Абатът го изгледа с уморена усмивка, която вероятно не целеше да го обиди.

— Това е работа за рицарите от моя орден — каза той. — Ние сме обучени за това.

Дьо Вреи докосна дръжката на меча си.

— Не позволявам да ми казват, че хората ми не са обучени — рече той.

Абатът сви рамене.

— Няма да ви взема, колкото и невъзпитано да се държите.

Гастон сграбчи покритата със стомана ръка на братовчед си. В Алба, както и в Гале, никой нямаше право да заплашва или предизвиква рицар, посветил се на Бога. Просто не беше прието.

Може би лудият му братовчед си мислеше, че стои и над този закон.

Лисен Карак — Червения рицар

Един командир рядко остава сам и капитанът не беше изключение. По всяко време го очакваше бумащина, с която често му помагаше сер Ейдриън. Освен това трябваше да надзирава тренировки, да прави общи и индивидуални проверки и да изпълнява безкраен низ от социални задължения. Това очакваше от него ротата — група хора, здраво свързани от близост, калена с огън, хора, често отритнати от обществото, защото изобщо не умееха да общуват.

Капитанът имаше нужда да остане сам. Обикновено яхваше коня, обикаляше околността, където се намираше малката му армия, избираше си някоя горичка и сядаше сред дърветата. Сега обаче бяха под обсада, а крепостта бе толкова пълна, че се пръскаше по шевовете. Навсякъде имаше хора.

Хармодий му беше оставил списък със сложни инструкции, които всъщност представляваха нови фантазми — трябваше да ги научи, за да се защити от директните атаки на настоящия им враг. Освен това двамата внимателно бяха съставили план — безразсъден, но хитър. Капитанът се нуждаеше от уединение, за да се упражнява, а никога не успяваше да остане сам.

Появи се Майкъл, сервира му пиле и си отиде. После дойде Пияндето, за да му предаде молба от името на селяните, които искаха да навестят овцете си в кошарите зад стените на Долния град. Капитанът потърка очи.

— Хубаво — рече той.

След това влезе Дръзката, която искаше да пуснат нова вилазка.

— Не — отговори ѝ той, а после излезе, за да си намери уединено местенце, където да упражнява новите заклинания. Най-подходяща му се видя лечебницата.

Изкачи се по витото стълбище, без да срещне жива душа — навън се стъмваше, а той се чувстваше така, сякаш е участвал в битка. Трябваше да принуди краката си да изкачат стръмните стъпала.

Най-горе подмина една сестра, поздрави я под нос и я остави да си мисли, че отива при ранените. Всъщност наистина ги посети. На леглото до стената лежеше един стрелец, Джон Дейлмън, а шевовете пълзяха от ключицата му чак до кръста, но сякаш по чудо или благодарение на уменията на монахините раните му не се бяха инфектирали и сестрите смятаха, че ще оживее. Беше дълбоко упоен и спеше, така че капитанът поседя при него само за миг.

Пажът Сет Пенимън тъкмо излизаше от операция, при която трябваше да наместят счупените му крак и ръка — една змейова опашка го беше съборила от стената. Нищо не зарасна както трябва, така че сестрите отново наместиха счупванията му. Сет беше натъпкан с някакъв опиат и псуваше насън.

Уолтър ла Тур, войник от благородно потекло, седеше и бавно четеше красиво илюстриран псалтир. На носа на петдесет и седемгодишния мъж бяха кацнали нови очила. Бегемотът му беше нанесъл смазващ удар при битката покрай потока.

Капитанът седна до него и стисна дясната му ръка.

— Когато онова чудо те удари, реших, че си мъртъв.

Уолтър се ухили.

— И аз тъй си рекох — каза той. — Не ме карайте да се смея, милорд, твърде болезнено е.

Капитанът го огледа по-внимателно.

— Тези нови ли са? — попита той и посегна към очилата.

— Тукашният аптекар ми ги направи — рече Уолтър. — Ужасно ми убиват на носа, но дяволите да ме вземат, от години не бях чел с такава лекота.

Младежът ги сложи на собствения си нос. Хлъзгаха се, тежките рогови рамки почти не го стягаха. Двете лещи бяха свързани с фин стоманен нит, който им позволяваше да се въртят — капитанът беше наясно с принципа, но никога не го беше виждал на живо.

— Аз… тоест, ние… — заекна Ла Тур с печален вид. — Може да остана тук, капитане.

Капитанът кимна.

— Ще ти подхожда — каза той. — Макар че си мисля, че още не си остарял достатъчно, за да не тормозиш монахините.

— Колкото до това — каза Уолтър и ярко се изчерви, — обмислям дали да не дам обет.

„Я виж ти“ — помисли си Червения рицар, усмихна се и отново стисна свободната му ръка.

— Радвам се, че си по-добре — рече той.

— Длъжник съм на Господ — обясни Уолтър. — Монахините ме спасиха. Бях мъртъв, онзи бегемот ме смачка като насекомо, а тези свети жени ме върнаха към живота. Трябва да има причина за това.

Тези думи изтриха усмивката от лицето на капитана.

— Да — кимна той. — И аз имам дълг към Бог.

Той тръгна надолу по редицата от кушетки. Сим Долния лежеше с лице към стената, а гърбът му бе грижливо превързан — в ротата правосъдието се раздаваше светкавично. Момчето изохка.

— Ти си идиот — изрече началникът му с професионална симпатия. Сим не се обърна и изохка още веднъж.

Капитанът беше безмилостен — в сравнение с Ла Тур и останалите болките на Сим бяха нищожни, сякаш го бе ужилила пчела.

— Сби се, защото искаше момичето. Момичето обаче не те иска и дори да пребиеш братята ѝ и ратаите, с които е израсла, това няма да я убеди. Разбираш ли?

Разнесе се нов стон.

— Не, че ти пука. Като нищо би я насилил, нали, Сим? Тук не е Гале. И там не одобрявах как действаш, момко, но сега сме в нашата страна. Щем, не щем, сме сврени заедно в тази крепост и ако само чуя, че някоя жена е подушила чесън в дъха ти, било с нейно позволение, било без, ще те обеся със собствените си ръце. Всъщност нека ти го кажа направо — ти си най-безполезното копеле в цялата ми рота и предпочитам да те обеся, защото доказателството, че не се шегувам, няма да ми струва нищо. Ясно ли ти е?

Той се наведе напред, а Сим отново изстена. Плачеше. Капитанът не си беше давал сметка, че Сим Долния е способен на това, внезапно му се разкри съвсем различна картина.

— Искаш ли да бъдеш герой, а не злодей, Сим? — каза тихо той, а стрелецът извърна глава. — Слушай тогава. Злото е избор. Съзнателен избор. По-лесно е да постъпваш зле и с времето се превръща в навик. Минал съм през това. Всеки престъпник може да насили. Всеки злодей може да краде. Някои не го правят, защото ги е страх да не ги спипат. Други — защото не е редно. Защото кражбата унищожава чуждия труд, а изнасилването е посегателство срещу друго човешко същество. Когато използваш насилие, за да разрешиш всеки проблем…

Капитанът прекъсна лекцията си за миг и се разсмя с глас. В една наемническа рота всеки си решава проблемите с насилие, разбира се.

— Такава ни е работата, но самите ние можем да бъдем други, Сим.

Стрелецът изохка, а капитанът се приведе към него.

— Сега е моментът да решиш да бъдеш герой, а не злодей, Сим. Продължиш ли по този път, ще свършиш на бесилката. По-добре е да посрещнеш края си в легенда, отколкото в примка.

Капитанът се сети за Том. Неговият дом бяха Хълмовете. Не беше трудно да го забрави човек, но там представите за чест и слава още не бяха избледнели.

— По-добре е да пеят песни за теб.

Дребният младеж не го погледна. Изморен и недоволен от занаята си, капитанът поклати глава. После стана от табуретката и се протегна. Амичия, разбира се, стоеше точно зад него. За пореден път беше доказал, че е принц сред лицемерите.

Тя погледна Сим, после вдигна очи към капитана. Той сви рамене, а Амичия се намръщи, поклати глава и му махна да си върви. Младият човек се подчини, увесил нос, изсумтя раздразнено и тръгна към отделението, където лежаха пациентите в тежко състояние. Направи няколко крачки, сви зад ъгъла и се оказа до леглото на Гавин Мюриен, чийто крак бе превързан от слабините до коляното.

Червения рицар седна до него.

— Никой няма да ме потърси тук — изрече той с горчива самоирония.

Гавин отвори очи.

„Днес не ми е ден“ — помисли си капитанът.

Спусна се мълчание — толкова продължително, че можеха да проведат няколко подробни разговора. Или кавги. Вместо това се гледаха в очите като влюбени.

— Е, братко — каза накрая Гавин. — Изглежда, че в края на краищата наистина си жив.

Капитанът си наложи да диша спокойно.

— Да — прошепна той.

Гавин кимна.

— И никой не знае кой си — каза той.

— Ти знаеш — рече капитанът, — както и онзи стар магьосник, Хармодий.

Гавин кимна.

— Гледах да стоя по-далеч от него — каза той. — Ще ми помогнеш ли да седна?

Капитанът осъзна, че услужливо е подложил на брат си няколко възглавници, като дори разпуха една от тях, за да му е по-удобно. На брата, убил Пруденция по заповед на майка им.

— Мама каза, че тя те покварява — рече изведнъж Гавин, сякаш прочел мислите му. Гласът му обаче се прекърши, преди да е довършил. — Само че не беше така, нали? Ние я убихме.

Червения рицар седна обратно на стола, преди да му се подкосят краката. Искаше му се да избяга. Да отложи този разговор за някой друг ден. За някоя друга година.

Проблемът беше, че истината е твърде ужасна, за да я сподели. Твърде срамна, чудовищна и мъчителна за всички, до които би могла да се докосне. Капитанът седеше и гледаше Гавин, който все още вярваше, че е негов брат. Поне тази лъжа бе останала непокътната.

— Пруденция научи нещо, което не биваше да узнава — обясни той. Звучеше удивително спокойно и за миг се възгордя със себе си.

Гавин се задави.

— И затова мама ни прати да я убием — каза той след поредната въздълга пауза.

— Също както всеки ден ви насъскваше да ме тормозите — горчиво отвърна капитанът.

Гавин повдигна рамене.

— Осъзнах това още преди да си тръгнеш. Ричард обаче така и не се усети — каза той и надзърна навън през амбразурата до главата си. — В Лорика извърших нещо ужасно. Заради мен загинаха няколко доблестни мъже, а аз сторих нещо отвратително.

Изведнъж погледите им отново се срещнаха.

— Докато стоях на колене в калта като страхливец, осъзнах, че трябва да отмъстя за себе си, за да не полудея. И… мамка му, нека го кажа, братко — в онзи миг осъзнах, че съм отговорен за смъртта ти. Че все едно съм те убил със собствените си ръце. Нима мислиш, че когато открихме тялото ти… как го направи изобщо? Нима мислиш, че не бях потресен? Избягах в Дивото, не бях на себе си. Знаех кой уби лорд Гейбриъл. Аз. Дикън и аз, заедно. Мразихме те, докато умря, нали? — Той поклати глава. — Само дето не си мъртъв и не съм сигурен какво ще правим сега. Магьосник ли си?

Капитанът въздъхна.

— Майка ни нае Пруденция, за да ме подготви за магьосник — каза той. — Същевременно не спираше да ви повтаря, че съм женчо и не ставам за рицар. Бях се заклел — пред нея, пред Господ, пред всички светци — на никого да не разкрия заниманията си.

Той горчиво се изсмя.

— О, Боже мой — изстена Гавин. — Пруденция е била магьосница. Значи… о, Боже. Мама ни даде стрелата.

— От вещича гибел — каза капитанът.

Гавин стана дори по-блед, отколкото когато капитанът го видя при брода.

— Съжалявам — каза той. — И двамата знаехме, че я обичаш.

Брат му сви рамене.

— Гейбриъл…

— Гейбриъл, виконт Мюриен, е мъртъв — каза той. — Аз съм капитанът. Някои ме наричат Червения рицар.

— Червения рицар? Все едно си някое безименно копеле? — каза Гавин. — Ти си моят брат, Гейбриъл Модератус Мюриен, наследник на херцога от Севера и син на сестрата на краля.

— Син на сестрата на краля, това поне е вярно — каза капитанът и млъкна, преди да разкрие още нещо. Гавин се задави, изправи гръб и изруга, а по слабините му плъзна струйка кръв.

— Не! — прошепна той.

Капитанът кимна.

— Да. Ако ще се почувстваш по-добре, с теб сме само полубратя.

— Всеблаги Йесу! — възкликна Гавин.

Червения рицар взе решение, като отхвърли една възможност и прие друга, сякаш беше на бойното поле. После придърпа стола по-близо до брат си.

— Разкажи ми каква ужасия си извършил в Лорика — каза той и взе ръката му в своята. — Разкажи ми и ще ти простя, че уби Пруденция. Тя вече ти е простила, някой ден ще ти обясня. Разкажи ми какво стана в Лорика и нека започнем на чисто, все едно отново сме на девет години. Тогава бяхме приятели.

Гавин се отпусна назад, за да не го гледа в очите.

— Цената на прошката ти е височка, братко — отбеляза той и се изчерви до кръв, а после наведе глава. — Ужасно ме е срам. Дори пред свещеник не бих се изповядал.

— Аз не съм свещеник и също имам от какво да се срамувам. Някой ден и това ще ти обясня. Разказвай сега.

— Защо? — попита Гавин. — Защо да го правя? Така само ще ме намразиш още повече. Освен това ще ме презреш. Държах се като подлец, като страхливец, гърчих се под чуждия меч — каза той и по страните му рукнаха сълзи. — Провалих се и загубих. Доказах, че съм нищожество. Ето как ме наказа Сатаната за греховете ми.

Капитанът огледа брат си — все така горд въпреки всичко, което беше преживял и все така сляп за собствената си гордост. „Толкова е лесно да разбереш другите“ — рече си той, развеселен и тъжен едновременно. Не можеше да подтисне загрижеността си за Гавин.

— Поражението само по себе си не е грях — каза капитанът и зарови пръсти в брадата си. — Отне ми години да го осъзная, но успях. Провалът не е грях. Самосъжалението обаче… — Той наведе глава. — Там нямам равен, стига да си го позволя, но то повече прилича на грях.

— Звучиш като Божи човек — каза Гавин.

— Майната му на Бог.

— Гейбриъл!

— Сериозно, Гавин, нима Господ някога е направил нещо за мен? — изсмя се Червения рицар. — Ако някой ден ме наръгат и се събудя в пъкъла, а задникът ми се пече на адския огън, ще се изплюя в лицето на Създателя, защото и той самият толкова ми предложи в тая нагласена игра. В която пак щях да участвам, дори да го знаех.

След това богохулство двамата дълго не продумаха. Слънцето залязваше.

Гавин леко извъртя бедра.

— Слабините ми пак кървят. Може ли да ми смениш превръзката? Не мога да понеса сестрите да ме превързват там.

— По дяволите — изруга капитанът. Алената струйка се беше превърнала в бързо разширяващо се петно — истинска локва кръв. — Йесу Христе! Не, ще повикам помощ — каза той и се засмя. — И двамата сигурно ще станем жертва на семейното проклятие — самомнителна гордост, но не е нужно да ти помагам да умреш — рече той и избута стола си назад. — Амичия? — извика капитанът. — Амичия?

Изражението и бързото ѝ появяване подсказваха, че е чула целия им разговор. В едната си ръка носеше изварени превръзки, а в другата — остра ножица.

— Дръж го здраво и ще приключа по-бързо — рече тя с професионален тон, а Гавин извърна глава.

— Стига, де — каза Червения рицар, когато Амичия свали превръзката. — Би трябвало да ти е приятно, че такава красавица се занимава със слабините ти.

Амичия застина. Той срещна погледа ѝ за пръв път от дни насам и се почувства като глупак.

— Съжалявам — измънка той. Тя обаче задържа погледа му, а после намигна на Гавин.

— Тайна за тайна — каза Амичия с онази познатата не-усмивка в ъгълчето на устните. Наведе се към раната на крака на младия рицар и когато устните ѝ бяха на един пръст разстояние от бедрото му, духна продължително върху нея и тя се затвори. Капитанът видя как силата минава през Амичия — мощен проблясък, напълно сравним със собствените му заклинания. Стори му се яркозелен.

Тя вдигна поглед, очите ѝ проблеснаха, а в тях се четеше както предизвикателство, така и обещание и в този миг той прие и двете.

— Тя какво направи? — попита Гавин. Едрият торс на капитана му пречеше да вижда какво става. — Всичко ми изтръпна.

— Сложи ти лапа — жизнерадостно отвърна капитанът. Стаята изведнъж се изпълни с уханието на летни цветя. Амичия превързваше раната с чист бинт и почистваше както новата, така и засъхналата кръв.

Гавин се опита да се наведе напред, а брат му го хвана за раменете, за да го притисне надолу, но напипа нещо много особено и разтвори яката му. Кожата на Гавин бе покрита с фини люспи, сякаш беше риба или змей. Капитанът прокара ръка по тях, а зад него Амичия ахна.

— Още ли си мислиш, че ти си прокълнат от Бога? — изръмжа Гавин.

Амичия прокара пръсти си по люспите и капитанът веднага изпита бясна ревност.

— Виждала съм това и преди — каза тя.

Гавин видимо се оживи.

— Наистина ли? — попита той.

— Да.

— Лекува ли се?

Амичия прехапа устни.

— Нямам представа, но често се среща сред… сред… — заекна тя.

Според капитана един астролог би казал, че това е ден за тайни. И за разкриването им.

— Ще проуча — каза Амичия с увереността на лекар и драматично излезе, а светлосивите ѝ поли се развяха зад гърба ѝ.

И двамата я наблюдаваха и накрая Гавин тихо отбеляза:

— Тя използва силата.

— Да — рече Червения рицар.

— Много е… — заекна Гавин и се облегна обратно на възглавниците. — Бях тръгнал на север — започна той. — Кралят ме отпрати от двора заради голямата ми уста. Влюбих се… Не, не го разказвам както трябва. Опитвах се да впечатля една от придворните дами на кралицата. Тя… все едно. Казах на краля нещо, което нямах работа да му казвам и той ме прати в Дивото, за да диря слава — довърши Гавин и поклати глава. — Спечелил съм си име като бич за Дивото. И знаеш ли защо? Защото след като те убихме… или поне така си помислихме, аз яхнах коня и тръгнах да мра в Дивото. Сам. — Той се изсмя. — Нападна ме демон и аз го убих. — Смехът му беше леко налудничав. — С голи ръце. Изгубих камата си по време на боя и го пребих с юмруци, така че ме нарекоха Коравата ръка.

— Татко сигурно много се е гордеел с теб — измърмори капитанът.

— О, и още как — отвърна Гавин. — Така се възгордя, че ме прати в двора, за да може кралят да ме отпрати. Тръгнах на север към Лорика и се настаних в един хан — продължи той и извърна лице. — Не знам дали ще мога да го разкажа, докато те гледам. Наех няколко стаи. Пристигна един чужденец със свитата си — не знам колко бяха, поне стотина рицари. Казваше се Жан дьо Вреи, проклето да е името му. Извика ме на двора, предизвика ме на двубой и ме нападна — довърши Гавин и замълча.

— Е, и? Винаги си въртял меча по-добре от мен — каза капитанът.

Гавин поклати глава.

— Не. Ти винаги си бил по-добрият от двама ни. След смъртта ти сер Хайуел ми каза, че само си се преструвал на слабак.

Червения рицар сви рамене.

— Хубаво, де. Ти беше и продължаваш да бъдеш много добър с меча.

— Сер Жан се смята за най-великия рицар в целия свят — каза Гавин.

— Наистина ли? — рече капитанът. — Колко страховито.

Гавин изсумтя.

— Въобще не си се променил.

— Напротив — каза капитанът.

— Не съм си и представял, че ще се кикотя, докато го разправям. Той беше с доспехи, а аз — не.

Капитанът кимна.

— За гал е нормално, оттам идвам. Много на сериозно се вземат.

— Имах само меч за езда… О, в името на свети Георги, само се оправдавам. Известно време удържах, но той ме рани и заби меча ми в един от оръженосците ми. Собственото ми оръжие го уби — каза Гавин и хуморът се изпари от гласа му, който сякаш бе на ръба между сълзите и апатията. — Изгубих контрол и той ме победи. Притисна ме в калта и ме принуди да призная поражението си.

„Голямо изживяване е било“ — помисли си Червения рицар. Хиляди пъти си беше представял, че е на мястото на онзи чужденец. Седеше до леглото на брат си се опитваше да разбере какво се е променило само за две минути — сега му се струваше невъзможно, че някога си е представял Гавин победен. Че е мечтаел за това, че е предвкусвал удоволствието от унижението му.

— После онзи влезе в хана и закла старшия ми оръженосец — каза Гавин и сви рамене. — Заклех се да го убия.

На капитана ужасно му се прииска да последва Амичия. Трябваше да я накара да му се закълне, че ще мълчи… или просто си търсеше повод, за да си тръгне. Усещаше болката в гласа на Гавин — почти осезаема, като от възпалена рана. Беше решил да му прости едва преди няколко минути, а вече се превръщаше в негов изповедник.

„Това е то да си капитан.“

— Твоят враг е и мой враг — каза простичко той, наведе се и обви ръце около врата на брат си. В семейство Мюриен изразът на омраза бе добър начин да изразиш любов — понякога единственият начин.

— О, Гейбриъл! — възкликна Гавин и избухна в сълзи.

— Гейбриъл умря, Гавин — отбеляза капитанът, а брат му избърса очите си.

— Ти несъмнено си имаш свои проблеми — рече той и успя да се усмихне.

— Откъде предпочиташ да започна? — попита капитанът. — Обсадил ме е враг, който разполага с всякакви изчадия, превъзхожда ме числено десет, петнадесет или двадесет към едно и е безскрупулен гений.

Гавин успя да се усмихне още веднъж.

— Брат ми е безскрупулен гений.

Капитанът се ухили, а Гавин кимна.

— Каниш се да извършиш някоя лудост, усещам го. Помниш ли курника? Помниш ли онзи твой алхимичен експеримент?

Червения рицар се огледа, сякаш се опасяваше, че някой може да ги подслушва.

— Ще ни нападне тази вечер, няма как иначе. Досега откъдето и да го погледнеш, изпускаше обсадата. Като знам какъв е законът на Дивото, скоро някой от съюзниците му ще реши, че е слаб и ще се опита да заеме мястото му.

Гавин сви рамене.

— Те са врагът. Кой знае какво си мислят?

Капитанът му отвърна с мрачна усмивка.

— Аз, при това твърде добре.

— Е? — попита Гавин след неловка пауза. — Откъде знаеш?

Брат му си пое дълбоко дъх.

„Защо проклинаш Бог всяка сутрин?“

„Защото…“

— Може би някой ден ще ти кажа — отвърна той. Гавин прие думите му.

— Не издаваш тайните си лесно, добре. Какво смяташ да предприемеш?

Червения рицар повдигна рамене.

— Ще се опитам да го нападна. Да му видя сметката. Старият магьосник ще ми помогне.

Гавин изправи гръб.

— Ще нападнеш То…

— Не изричай името му, така ще го призовеш.

Брат му прехапа устни.

— Иска ми се да можех да яздя.

— Скоро ще можеш — рече той, наведе се и го прегърна. — Предпочитам да съм ти приятел, отколкото враг. Бях ти враг по-скоро по навик.

Гавин нежно го потупа по гърба.

— Гейбриъл, толкова съжалявам!

Капитанът го държа в прегръдките си, докато заспа.

— Не съм Гейбриъл — каза той на спящия си полубрат, а после отиде при Амичия. Не се наложи да я търси дълго — тя седеше на един стол в коридора.

Погледите им се срещнаха и нейният му каза: „Не се доближавай до мен, чувствам се уязвима.“ Не беше сигурен какво ѝ казва неговият, но спря на една ръка разстояние от нея.

— Чула си — каза той много по-троснато, отколкото възнамеряваше.

— Всичко — кимна тя. — Не ме обиждай, като настояваш да мълча. Аз изслушвам изповедите на умиращи. Не ме е грижа за тайните на велможите.

Той знаеше, че Амичия използва гнева си като броня, за да го държи на разстояние, но въпреки това думите ѝ го нараниха.

— Понякога за тайните има причина.

— Проклинаш Бог, защото майка ти е изневерявала на баща ти и защото си израснал, тормозен от братята си, така ли? — изсъска тя. — Мислех те за по-смел. — Тя сви рамене. — Или пък възнамеряваш да поведеш вилазка в нощта и да умреш?

Той си пое дълбоко дъх и внимателно започна да брои до петдесет на високия стил на Стария език, след което издиша.

— Ти си живяла в Дивото — тихо каза той.

Тя извърна поглед.

— Върви си.

— Амичия… — Едва не я нарече „любима“ и заекна. — Бил съм в твоя дворец. Стоях на твоя мост. Не те съдя.

— Знам, идиот такъв! — изсъска тя. Силата на гнева ѝ го изненада.

— Аз ще те защитя! — каза капитанът.

— Не ми трябва защитата ти, не я искам! — отвърна тя, толкова гневно, че устните ѝ едва не се покриха със скреж. — Не съм многострадална принцеса, затворена в кула. Аз служа на Бог, той е единствената защита, от която се нуждая и не зная защо силата ми не идва от слънцето! Достатъчно грехове имам и без да добавяш нови към бремето ми! — Тя се изправи и го блъсна. — Аз съм отвъдстенка, курва, по-долна и от крепостен. Ти, както се оказва, си някакъв изгубен принц. Нямам съмнение, че можеш да омаеш всяка, която пожелаеш — и красива, и богата, и с власт! — Тя пак го блъсна. — АЗ НЕ СЪМ ЗА ТЕБ!

Капитанът не беше срамежлив шестнадесетгодишен юноша, хвана ръката ѝ и силно я дръпна. Очакваше да падне в обятията му и тя почти го направи, но се овладя и отблъсна целувката му. Той я сграбчи още по-здраво и Амичия каза с най-ледения тон, на който са способни жените:

— Да кажа ли на Сим, че си ме насилил, капитане?

Той я пусна. В този миг я мразеше и тя вероятно изпитваше същото към него.

Амичия тръгна към главното крило на лазарета и той нямаше къде да се скрие, освен в амбулаторията зад гърба му. От друга страна, помещението се оказа празно, а точно сега, може би повече от когато и да било, Червения рицар имаше нужда да остане сам.

Свлече се на един масивен дървен стол в мрачната стая и преди да се усети, се разплака.

Лисен Карак — Дръзката

Дръзката беше дежурна. Бяха я повишили съвсем скоро, така че това все още ѝ беше приятно — стараеше се винаги да изглежда чиста и спретната, бронята ѝ да е излъскана, а четириъгълната ѝ шапка — внимателно изгладена. Знаеше, че много от по-възрастните мъже мразят да се подчиняват на жена и беше наясно, че изрядният ѝ външен вид ги предразполага.

Разположи стражите до главната порта и тръгна към страничните с новата смяна, като сменяше караулите един по един — първо искаше паролата, после ѝ я казваха, а тя сменяше войниците и приемаше салютите им. Церемонията ѝ доставяше удоволствие, както и въздействието ѝ върху фермерите и семействата им. Селяните почистваха и смазваха инструментите си всяка сутрин и всяка вечер, а после отиваха при добитъка. Разпознаваха прилежния майстор от пръв поглед дори когато занаятът му беше войната.

Дръзката смени последния караул и поведе предишната смяна към западната кула, където ги освободи. Двама мудни стрелци даваха наряд и миеха набитите в земята дървени колони, върху които наемниците се упражняваха с мечовете си. Докато наказваха Сим, го бяха вързали за една от тях, по нея имаше петна от какво ли не и трябваше да ги изчистят.

Докато се изкачваше по стълбите до кулата, Дръзката се заслуша в приказките на войниците, очаквайки да я одумват — знаеше, че не я бива достатъчно за капрал. И това щеше да стане, но имаше още много да учи. Освен това я чакаше тежка нощ. В кулата, където се помещаваше гарнизонът, другарите ѝ лъскаха доспехи, точеха остриета, подрязваха колани и проверяваха подплатата на гамбезоните си. Имаха цял куп ритуали за късмет и благополучие в боя и до един бяха изтощени.

На последното стъпало стоеше нейният заклет враг Том Лошия, заобиколен от лакеите си. Тя изправи гръб, забелязала, че великанът е в пълно снаряжение, въпреки че не е на смяна — носеше всичките си доспехи, с изключение на шлема и бронираните ръкавици, които лежаха на дървената маса. Дръзката си отбеляза, че по блясък бронята му ни най-малко не отстъпва на нейната.

Том разговаряше с Пияндето, двамата се усмихваха. Тя срещна погледите им и ги изгледа свирепо.

— Какво?

— Хората ти го докарват като за кралската гвардия — рече Том с дрезгав кикот.

— Това пък какво означава, дявол те взел? — сопна му се Дръзката и погледна към оградения балкон зад гърба му — оттам в кулата влизаше и светлина, и чист въздух. Видя свещеника, който тъкмо излизаше на стената и се почуди какво ли прави там.

Пияндето се плесна по бедрото.

— Нали ти казах! — изрева той и се върна към играта, а тя забрави за отец Хенри. — Даже един комплимент не може да приеме!

Дръзката ги изгледа свирепо и се качи на покрива, за да наблюдава хората си.

— Къде останаха войниците? Капитанът остави бележка, че…

Том ѝ кимна.

— Това е моя работа, капрале. Подготвям вилазката.

Жегна я разочарование, примесено с гняв.

— Вилазка ли? Но…

— Ти отговаряш за стражата — каза Том. — Сега е мой ред.

— Винаги е твой ред — сопна му се тя.

Той кимна без грам разкаяние.

— Аз съм primus pilus[49], Дръзката. Мога да водя вилазки до Второ пришествие, че и след това. Изчакай си реда, миличка.

Тя се стегна, но Том поклати глава.

— Не, не, прощавай, Дръзката. Лошо го рекох, но държа аз да водя вилазките — момчетата имат нужда да ме виждат да се бия.

— А на теб ти прави кеф — рече тя и едва не опря нос в неговия. — На мен също, копеле такова.

Том се разсмя.

— Разбрах, капрале.

Тя се отдръпна.

— Искам и аз да ги водя. Както и да е, къде са всички?

— Отидоха да се изповядат на свещеника. Не се тревожи, Дръзката, сигурно няма да излезем. Но вилазката всяка нощ ще чака на покритата пътека, готова за тръгване.

Дръзката поклати глава и тръгна по стълбите, за да се изкачи още по-високо. Чувстваше се изключена.

Мракът беше почти непроницаем и звуците, които се носеха от различните изчадия в равнината, щяха да смразят кръвта ѝ, ако си позволеше да мисли за тях. Вместо това остана при мъжете, които отговаряха за огромната балиста. Днес я бяха покачили върху сложен комплект от карданови предавки, проектиран от стария магьосник. Дръзката я изпробва лично — сега машината се движеше като жива. Безглавия — мъжът, който носеше отговорност за нея — я потупа с любов.

— Дъртият козел я омагьоса. Като жива е! Появи ли се пак змей, ще го утрепем.

Дръзката раздвижи балистата напред-назад. Беше истинско удоволствие, сякаш участваше в някаква игра.

— Понякога машината си е просто машина — изрече нечий силен глас и старецът изплува от мрака. Дръзката никога се беше приближавала до истински магьосник и се стресна.

— Късмет извадихме, че изведнъж пристигнаха петдесет изкусни майстори — мазач, който умее да чертае, ковачи, които могат да правят пружини, дърводелец, който работи прецизно. — Чародеят сви рамене. — В интерес на истината, този механизъм е изобретение на Древните, аз само го открих в една книга. Заслугата за изработката е на майсторите. — Въпреки това старецът изглеждаше много доволен и потупа машината като любимо куче. — Е, признавам си, че ѝ направих една магийка.

— Ето, омагьосал я е и сега балистата е жива! — щастливо заяви Безглавия. — Ще си утрепем змей!

Хармодий сви рамене, сякаш се подиграваше на невежеството на хората, приемайки хвалбите им. Погледът му се задържа върху Дръзката.

„Всеблаги Йесу, да не би дъртият маг да ме мисли за привлекателна?“ При тази мисъл я побиха тръпки и тя неволно се сгърчи. Хармодий забеляза това и се разсмя, а после замлъкна.

— Нещо се движи долу, между укрепленията — каза магьосникът и тя се наведе над стената.

— Чакайте малко — каза Дръзката. — Как разбрахте?

Очите му леко сияеха в мрака.

— Просто знам — каза чародеят. — Мога да осветя небето за миг.

— Не е необходимо.

Разнесе се глухо дрънчене, сякаш от чинели, после се повтори.

— Капитанът пресече полето с канап със звънци — обясни тя, докато Безглавия завърташе балистата и изстрелваше копието. Катапултът в другата кула изплю кофа чакъл и изведнъж нощта се изпълни с писъци. В отговор от мрака се стрелна лилаво-зелена светкавица и удари кулата, в която се намираше катапултът. Светнаха искри, все едно ковач блъскаше нажежен до червено метал с чука си.

— Мамка му, какво беше това? — обади се Дръзката в тъмнината. След зелената светкавица нощното ѝ зрение отиде по дяволите — виждаше единствено светлия ѝ отпечатък по ретините си. Старият Хармодий се наведе над стената и от ръката му изригна огнен лъч. Стори ѝ се, че той следва траекторията на светкавицата съвсем точно, поне доколкото можеше да прецени през танцуващите образи върху ретините си.

— По дяволите, по дяволите, по дяволите! — повтаряше той отново и отново. В далечината мишената, в която се целеше, пламна. Беше или великан, или дърво със странна форма. Може би две.

— Мили Боже — измърмори Хармодий, а после извика: — Още веднъж!

Безглавия нямаше нужда да го подканят. Дръзката наблюдаваше хората му, които вършеха работата си с елегантността на танцьори — двама навиха лебедката, плъзнаха механизма за презареждане на мястото му и я отстраниха, а трети вдигна десеткилограмовото копие, сякаш беше сламка, намести го и не спря да натиска, докато огромната му резка не опря в дебелата тетива. Безглавия обърна балистата с една ръка, прицели се в горящия великан и натисна спусъка.

В северната кула се удари втора светкавица. Хвърчаха камъни, крещяха хора. Нейните хора. Дръзката се обърна, хукна към стълбите и се спря. Нямаше как да бъде и в двете кули едновременно.

Зад гърба ѝ двата пажа бързаха да заредят повторно огромния лък, но Безглавия не гледаше нито към тях, нито към великана Симкин, който намести следващото копие в браздата точно когато трябва. Щом тетивата прещрака върху резето, резката се плъзна назад и я захвана, а Безглавия се прицели.

Хармодий изръмжа и отново блъвна огън към земята, но нещо като кош от зелена светлина го улови и го запрати обратно към тях. Бърз като светкавица, той оплете кош от синя светлина и го запрати обратно…

Безглавия натисна спусъка.

Копието уцели човека-дърво право в торса-ствол. Той изрева и запрати към тях кълбовидна мълния, която огря нощта, а кулата се разтресе. Мълнията се удари в стената над главната порта, предизвиквайки оглушителна експлозия. Звукът напомняше на съсъка на ледена вода върху нагорещени скали, но хиляда пъти по-силен. Стената изстена, не издържа и рухна навън, а върху новопостроения тунел зад портата заваляха отломки.

В другата кула обаче някой явно беше още жив и нащрек — катапултът изстреля кош с нажежен до червено чакъл, още едно от нововъведенията на магьосника. Камъчетата просветнаха във въздуха като метеорити. Всички светлини угаснаха едновременно. Спусна се тишина, разкъсвана само от писъците долу в равнината.

— Още веднъж! — извика Хармодий. — Същата мишена! Удари го пак! Преди да успее да…

Внезапно към тях се понесе стена от зелена светлина и кулата с катапулта се взриви сред дъжд от искри. Протяжен писък отекна в нощта. Върхът на кулата се килна и рухна в мрака, отнасяйки катапулта и четирима мъже от ротата със себе си, и с трясък се стовари на сто и двадесет метра под тях.

Настъпи пълна тишина.

Когато зеленият огън удари кулата, Дръзката бе успяла да стигне до двора, толкова близо до портата, че по бронята ѝ се посипаха дребни отломки от защитната стена. Върху рамото ѝ се стовари камък, паднал от срутената кула. Тя погледна към върха на главния донжон и видя Хармодий — наведен напред, с протегнати ръце, от които струеше зловещ син пламък.

Портата бе отнесла един бръснещ удар и по покритата пътека бяха нападали парчета от назъбения парапет, срутвайки част от покрива. Хората и конете от вилазката на Том Лошия бяха хванати в капан в пълния мрак. Отвътре се носеха човешки писъци и ужасено цвилене.

— Вземете факли и фенери и всички при мен! — извика Дръзката.

В дъното на покритата пътека лежеше сер Джон Полтни, затиснат под трупа на бойния си жребец, със счупен крак. Дръзката стигна до там с двойка стрелци, Дървото и Стипцата, за да вдигнат коня от него. Двамата мъже използваха копия, за да поместят трупа и сер Джон трябваше сериозно да се постарае, за да не крещи.

По-голямата част от отломките бяха паднали върху покрива на покритата пътека и сега той висеше накриво, а гредите му скърцаха заплашително. Под него беше тъмно като в казан с катран и когато най-сетне се появиха няколко души с фенери, оттам изникна първият войник. Водеше подивял боен кон, чийто ляв крак едва не уби току-що спасения сер Джон. Жребецът беше подлудял от ужас, но дойдоха още стрелци, които успяха да сграбчат поводите и да обездвижат главата му. От главната кула започнаха да прииждат пажовете, които не бяха на смяна.

— Къде е Том? — попита Дръзката, гмурна се още по-навътре в мрака и Стипцата, който обикновено нямаше кураж за пет пари, я последва. Фенерът освети цяла дузина конници, които се бореха с животните си, за да ги усмирят в затвореното пространство. Бяха слезли от седлата и дърпаха главите им, а те се успокояваха за миг, само за да подивеят отново, когато някой от тях изпаднеше в паника заради тъмнината и шума. Мъртвият кон на сер Джон само утежняваше положението — от него се носеше миризма на кръв и страх…

— Изведете ги! — изрева Том.

Конете ритаха бясно. Ездачите им бяха изцяло покрити с броня, но те не се успокояваха и въпреки доспехите скоро щяха да ги убият. Портата зад Том избухна в пламъци, които озариха ужасените жребци и броните с пъклена светлина. Конете се обърнаха почти едновременно и побягнаха от огъня, събаряйки повечето войници на земята. Стипцата се притисна към стената и Дръзката, която все още беше с доспехи, се опита да го покрие с тялото си, докато огромните коне галопираха край тях, прескачайки мъртвия. Отвън чакаха пажове, които веднага се хвърлиха към юздите, метнаха чували върху главите на подлуделите животни и започнаха да им говорят спокойно и властно, като лордове, които се обръщат към крепостните си. Усмириха ги бързо, внимателно и безскрупулно.

Войниците започнаха да се изправят на крака, а Дръзката осъзна, че огънят край портата изобщо не излъчва топлина. В същия миг от мрака изникна Червения рицар и вдигна ръце, а пламъците угаснаха като духната от вятъра свещ.

— Том? Дай да преброим хората. Липсва ли някой? — извика капитанът, докато минаваше край Дръзката. Отново беше тъмно, но той сякаш знаеше, че тя е там и безпогрешно се обърна към нея. — Изгубихме дузина мъже в кулата с катапулта. Иди виж дали някой може да бъде спасен.

Очите му сияеха в тъмното.

— Милорд — кимна тя в пълния мрак и се върна в сравнително по-светлия двор, подминавайки дузина разярени бойни коне и хората, които се опитваха да ги успокоят. Фермерите, съпругите им и дъщерите им бяха наизлезли по вратите и прозорците.

Кулата с катапулта приличаше на счупен зъб. Около една трета от горния етаж липсваше и Дръзката си отбеляза какъв късмет беше, че падна навън, а не в двора. Покривът на втория етаж обаче се беше срутил навътре, засипвайки спящите войници с камъни и греди. Геслин, най-младият стрелец в ротата, лежеше мъртъв, смазан от една греда. Прекършеното му тяло изглеждаше ужасяващо на мъждукащата светлина на огъня, който гризеше пропадналия под. Фъшкията, който в най-добрия случай можеше да се нарече безполезен нещастник, плачеше и се опитваше да отмести гредата от него.

Дръзката подтисна паниката и извика с най-командаджийския си глас:

— Трябва ми малко помощ!

По стълбата към нея плъзнаха стрелци, готови да се отзоват. Бяха все познати хора — Мазника, личният ѝ стрелец, Аверчето, който май беше най-добрият в ротата, Ръждата, който пък беше най-некадърен, Дългата лапа, който се движеше като танцьор и едрият като къща Дъгин. Заедно петимата вдигнаха гредата. До мъртвото момче откриха Хубавеца, проснат в безсъзнание в локва кръв, а зад него, притиснат до перваза на прозореца, се свиваше Кесин — най-дебелият в ротата.

Прииждаха все повече и повече мъже — Ланторнови и Картърови, които бяха дошли от двора, както и други селяни. Всички заедно успяха да разчистят тежките греди, при това толкова бързо, че не беше за вярване. Един от хората на Рандъм, който бе работил с магьосника, бързо сглоби един скрипец и още преди изгрев хората вдигнаха тежките камъни, които все още можеха да се използват, прехвърлиха ги над стената на срутената кула и ги подредиха в двора.

Капитанът ги наблюдаваше как работят, пъхнал палци в златния си колан. Изглеждаше изтощен и когато до него застана Дръзката, не обърна глава да я погледне.

— Добре се справи, Дръзката. Върви да спиш.

Тя сви рамене и уморено изрече:

— Има още много работа.

Капитанът ѝ се усмихна и тихо прошепна на ухото ѝ, сякаш бяха любовници:

— Това е само първата ужасна нощ, чакат ни още стотина. Пести си силите и върви да спиш.

Дръзката въздъхна и го погледна, опитвайки се да скрие обожанието си.

— Мога да се справя — нахъсано каза тя.

— Знам, че можеш — извъртя очи той. — Остави това за време, когато ще ни свърши работа. Аз си лягам. Ти също си лягаш. Ясно ли е?

Тя сви рамене, избягвайки очите му, тръгна си… и с въздишка осъзна, че леглото ѝ е в кулата с катапулта.

Лисен Карак — Майкъл

Обсадата на Лисен Карак. Ден осми.

Снощи Падналия маг ни нападна лично. Капитанът каза, че магията му е по-силна дори от онази, която държи стените цели и въпреки усилията ни той успя да срути югозападната кула, където се намираше катапултът. Загинаха четирима мъже и няколко момчета.

Един от стрелците, Безглавия, улучи Падналия маг с балистата. Много очи видяха как копието се заби в целта. Сега на помощ ни се притече лорд Хармодий, кралският магьосник, които влезе в огнен двубой с Падналия маг. Хората покриваха главите си от страх. Падналия Маг срути стената до страничната порта, но благодарение на бързата реакция на Дръзката оцеляха много хора и коне.

Под страницата с ръкописа имената „Безглавия“ и „Дръзката“ бяха зачеркнати. Вместо това Майкъл изписа Томас Хардинг и Алисън Грейвз.

Лисен Карак — Червения рицар

В крайна сметка загиналите се оказаха шестима стрелци и един войник — сериозна загуба. Капитанът се вгледа в имената им, зачеркна ги от списъка и изръмжа. От друга страна, към тях се бяха присъединили синовете на Ланторн и Картър, Даниъл Фейвър, чиракът на златаря, Ейдриън, който беше и художник, както и един кльощав юноша на име Алън.

Капитанът връчи списъка на Том.

— Оправи графика на стражите. Месир Томас Дъръм…

— Е опънал петалата — каза Том и сви рамене. — Загина в кулата. Даже тялото му не успяхме да намерим.

Капитанът потръпна.

— Значи сме с един копиеносец по-малко.

Том кимна и задъвка края на молива си.

— Ще ви намеря войник — каза той.

Замъкът на моста — сер Майлъс

Сер Майлъс стоеше до седмината новобранци. Според професионалната му преценка бяха свестни мъже. И никак нямаше да им навреди един як ритник в задника.

В двора се издигаше дървена колона за тренировка с мечове — чираците на майстор Рандъм извадиха от калдъръма една огромна плоча, изкопаха дупка с дълбочината на човешки ръст и я нагласиха в нея.

„Удобно е да имаш толкова помощници“ — каза си Майлъс, заобиколи колоната и посегна към алебардата — любимото си оръжие. Подобната на чук глава беше назъбена като крепостна стена, с четири миниатюрни шипа. От другата страна се подаваше дълго леко извито острие, от върха — къс, но свиреп шип, а от гърба — тридесетсантиметрово парче стомана с формата на длето.

Сер Майлъс завъртя алебардата в ръцете си.

— Не очаквам оттук нататък да се бием на коне — небрежно каза той, а сержант Гуилъм кимна.

— Е, да видим какво можете — каза сер Майлъс и кимна на Гуилъм, който пристъпи напред. По стандартите на ротата доспехите му хич ги нямаше. Беше облечен в старо палто, с ризница върху него и по краката, а на ръцете си носеше тежки кожени ръкавици, покрити с метални плочки. Според сер Майлъс снаряжението му беше много старомодно. Понесъл тежко копие, Гуилъм пристъпи към колоната, прецени разстоянието и замахна напред. Върхът на оръжието потъна на два сантиметра в дървото, а той повдигна рамене и силно дръпна, за да го освободи.

Дърк Обесника, който беше от наемниците, пазили кервана, пристъпи напред, замахна небрежно с тежката си двуостра секира и тя се заби дълбоко в колоната. По кулите се събираха стрелци, а търговците наизлязоха, за да гледат от фургоните си.

Джон Лий, бивш корабостроител, също имаше двуостра секира. Той замахна мощно и прецизно, забивайки я до тази на Дърк, а от колоната отхвръкна голяма треска.

Сер Майлъс ги наблюдаваше.

— Така ли използвате колоната? — попита той Гуилъм.

— От дете не съм тренирал така — призна сержантът, а сер Майлъс кимна.

— Искате ли да убиете чудовище? — попита той хората си. — Ами човек?

— Не особено — отвърна Дърк, а приятелчетата му се разсмяха.

Сер Майлъс дори не извърна глава. Не последва никакво предупреждение — както се облягаше на тежкия си боен чук, той хвърли Дърк Главореза по лице в калта и изви ръката му зад гърба.

— Грешен отговор — каза той.

— Йесу Христе! — изплака Дърк.

Сер Майлъс му позволи да се изправи и се усмихна, разбрал, че е привлякъл вниманието им.

— Всеки ден, в който не се бием на стената, ще се упражняваме на колоната — небрежно каза той. — Сякаш е истинско чудовище, аз ще ви науча как. А ако успеете да я отсечете, чудесно! — Той се ухили. — После ще можете да докажете колко сте старателни, като помогнете да сложим друга. — Сер Майлъс посочи към Джон Лий. — Точно удряш.

Лий сви рамене.

— Цепя много дърва.

— Опитай пак, само че този път замахни така, сякаш се биеш с човек — каза сер Майлъс и посочи към колоната. Корабостроителят пристъпи напред и вдигна брадвата като човек, който се готви да удари топка.

Сер Майлъс кимна.

— Добър гард.

Лий замахна към колоната, от нея отхвърча нова треска и той отново завъртя оръжието. Сер Майлъс го остави да повтори това десет пъти. Корабостроителят дишаше тежко и десетият удар не можеше да се мери по сила с деветия.

Майлъс засука посивелия си мустак.

— Стига, поеми си дъх — кимна той. — И гледай.

Той пристъпи към колоната с алебардата под мишница и замахна с шипа, който само докосна дървото. Въпреки тежестта на бронята си, Майлъс грациозно се плъзна вдясно и довърши удара с главата на оръжието, като го засили зад гърба си — позата много приличаше на онази, която бе заел корабостроителят. После замахна надолу, пристъпвайки съвсем леко и в колоната останаха четири дълбоки резки. Рицарят се движеше като котка — назад и напред, замахвайки отдолу нагоре със заострения връх. После отстъпи, сякаш за да избегне удар и обърна алебардата. Шипът се заби странично в колоната, отскочи и сер Майлъс скъси хватката си, за да нанесе нов удар.

Лий кимна.

— Почти виждах противника ви — призна той.

Гуилъм се имаше за добър войник и скочи напред.

— Нека опитам и аз! — извика той. Копието му беше тежко, с острие, дълго колкото ръката му и широко колкото дланта му. Той скочи напред, замахна към колоната — веднъж от едната ѝ страна, веднъж път от другата — и се отдръпна.

— Само че използвай бедрата — каза сер Майлъс. — Те са по-силни от ръцете ти. Тях ги пази, защото се уморяват най-бързо. — Той им кимна. — Това е просто работа, приятели. Ковачът упражнява изкуството си всеки ден, чертожникът рисува, чифликчията оре, корабостроителят строи кораби. Некадърните войници се излежават. Добрите войници тренират. По цял ден, всеки ден.

Обесника поклати глава.

— Умориха ми се ръцете — рече той, а сер Майлъс кимна.

— Ърките не са се уморили.

Саутфърд, до Албинкърк — абат Марк Уишърт

Когато абатът поведе рицарите си на северозапад от Саутфърд, най-южното предградие на Албинкърк, с тях тръгнаха и двама кралски вестоносци. Абатът водеше хората си предпазливо, черните им туники сякаш се сливаха с храсталака, а рицарите му с лекота яздеха сред раззеленилите се шипки в най-гъстата част на гората.

Спираха често — някои от войниците слизаха от седлата, промъкваха се напред, обикновено до върха на някой стръмен хълм и даваха знак на останалите да продължат. Въпреки че спираха, изминаха доста път. Понякога от отряда се отделяха самотни рицари и яздеха чак до тресавищата, но всеки път безпогрешно ги откриваха отново.

Онова, което кралските вестоносци не можеха да разберат, беше тишината. Рицарите на свети Тома никога не говореха. Яздеха мълчаливо, конете им също не издаваха нито звук. Нямаха нито пажове, нито оръженосци, нито слуги. Разполагаха с четиридесет резервни коня, които струваха цяло състояние и вървяха подир основната група, натоварени с дисаги с фураж. Нямаха юзди или поводи и въпреки това ги следваха, без да изостават.

Както каза по-възрастният вестоносец, всичко това беше много необичайно, но да яздиш през северната част на страната заедно с рицарите от ордена на свети Тома все пак си беше проява на смелост. Галахад Ейкън беше кръстен на църквата на светията в Лондон и имаше чувството, че е един от тях. Партньорът му, Дикън Олуедър, суров мъж с повече белези от зле ощавена телешка кожа (както обичаше да казва самият той), бе постъпил на работа като вестоносец по времето на стария крал.

Вестоносците бяха свикнали да яздят с всички сили, по цял ден, съвсем сами, ако не се броят конете им, но преходът беше тежък дори за тях — петнадесетте левги по пресечен терен бяха истинско предизвикателство за уменията им. Въпреки това членовете на ордена сякаш не се изморяваха, а много от тях бяха по-възрастни от Олуедър.

Щом наближи вечерта, един от най-младите рицари се върна при основния отряд и го поведе на север по склона на един стръмен хълм. В подножието му всички слязоха безмълвно от конете, извадиха мечовете от ножниците на седлата си, разделиха се на четири групи по петнадесет души и тръгнаха нанякъде.

Абатът се спря за миг, обърнал глава към вестоносците.

— Чакайте тук — изрече той. Откакто напуснаха кралския лагер, това бяха първите думи, които чуваше Галахад. Секунди след това облечените в черно рицари изчезнаха в гората.

Мина цял час. Беше студено — пролетните вечери бяха по-дълги, но не и по-топли и Галахад не можеше да реши дали зъзне достатъчно, за да извади тежкото си наметало от вързопа зад седлото, или не. Не му се щеше да слезе от коня в неподходящ момент. Прокле и абата, и мълчанието му и продължи да наблюдава Олуедър, който чакаше вече цял час, без да се суети на седлото.

— Ето ги — внезапно се обади Галахад.

Абатът отиде до коня и прибра меча си в ножницата му.

— Елате — каза той с усмивка, тръгна нагоре по стръмния склон и конете го последваха.

— Странно — каза Олуедър, изплю се и се прекръсти.

Заобиколиха хълма в обратната посока, като едновременно с това се изкачваха нагоре. Галахад си каза, че така пътят до върха доста ще се проточи, а последните лъчи на слънцето му разкриха, че теренът е стръмен и каменист. Конят пред него се стресна, после се успокои. Вестоносецът погледна надолу и видя труп, а после още един и още един, и още един. Телата не му изглеждаха човешки, макар че не беше съвсем сигурен какво представляват — бяха кафяви, дребни, но мускулести, с големи глави и красиво изработени кожени дрехи, а телата им бяха осеяни с рани от тежки мечове.

— Всеблаги Христе — каза на глас Олуедър. Замириса на дим и най-сетне отрядът стигна до върха. Той беше вдлъбнат като гигантска чаша, в която рицарите бяха наклали три огъня, за да сготвят вечеря. При вида на уродливите трупове и червено-зелената им кръв стомахът на Галахад се беше разбунтувал, но уханието на грахова супа го накара да закъркори.

— Свалете седлата и изчеткайте конете си — рече абатът. — После те сами ще се погрижат за себе си.

Олуедър се намръщи, но Галахад отказа да се повлияе от предпазливостта на по-възрастния мъж — пръскаше се от щастие, защото изживяваше една от тайните си мечти. Олуедър обаче очевидно искаше да се върне при краля.

— Имало е битка — каза Галахад, а очите му святкаха в мрака, — а ние дори не ги чухме.

Абатът му се усмихна.

— Всъщност не беше битка — рече той. — По-скоро сеч. Ърките изобщо не ни усетиха. — Той сви рамене. — Хапнете си супа. Утрешният ден ще бъде още по-тежък.

Лисен Карак

Нощта беше тиха, а обсадените спяха, напълно изтощени. Дръзката викаше на сън, а Том хъркаше като глиган. Майкъл спеше сам и мърмореше на протегната си ръка, а игуменката тихо ридаеше в мрака. Тя коленичи, за да се помоли пред триптиха, поставен на нисък подиум в ъгъла на килията ѝ. Сестра Майрам спеше по корем, изтощена от церенето на толкова много ранени. Сим Долния постоянно се събуждаше с крясъци, а после си лягаше отново, обгърнал тялото си с ръце и втренчен в обитавания от чудовища мрак, докато красивата послушница дойде да седне до него.

Колкото и тежка и тъмна да беше нощта, врагът мълчеше, а обсадените спяха.

Ударът дойде с първите слънчеви лъчи.

Обсадата на Лисен Карак. Ден девети.

Днес врагът опожари целия район около крепостта, чак до дърветата. Човеците — бунтовниците-предатели — изгориха всички чифлици, къщи и хамбари, и дори части от гората. Селяните стояха на стената и гледаха. Някои плачеха. Проклеха ни, задето сме некадърни и сме позволили да опожарят нивите.

Игуменката също излезе, за да гледа и каза, че всичко ще бъде възстановено, но много хора паднаха духом. Преди обед змейовете полетяха над крепостта и отново усетихме присъствието им.

Лисен Карак — Маг шивачката

Едно-единствено простичко, но неумолимо действие промени обсадата и разби сърцата на хората в крепостта много по-безвъзвратно, отколкото което и да е военно поражение.

Първите пожари лумнаха на североизток. Хокшийд, най-източното поселище, беше подпалено още преди изгрев-слънце пред очите на последната стража, която го гледаше как гори едва на две левги от стените.

Точно когато слънцето блесна в алено, на запад пламна Кентмиър, а след него — Абингтън. По това време цялата стена вече беше осеяна със селяни.

Маг наблюдаваше как родното ѝ село гори. От тази височина можеше да преброи покривите и разбра, когато пламна и нейният дом. Гледаше, изпълнена с отчаяна ярост, докато вече не можеше да различи коя къща е нейната. Всичко гореше — колибите, каменните плевни, кокошарниците. По ливадите около хребета, на който се издигаше крепостта, изведнъж плъпнаха изчадията, които се бяха крили през първите дни на обсадата — блатници, ърки, демони, тролове и огромни чудовища с гладки глави и дълги бивни, които войниците нарекоха бегемоти. Имаше, разбира се, и човеци.

Как само ги ненавиждаше!

Започнаха да секат дърветата, унищожиха овошките — ябълки и круши, праскови и райски ябълки. Лози, расли в продължение на поколения, бяха опустошени за час, а корените им — опожарени. Всички постройки наоколо горяха. Лисен Карак беше тъмен остров, заобиколен от огнено море, докъдето поглед стига.

Маг не можеше да откъсне поглед от своя умиращ свят.

— Наденица без горчица, а? — обади се нечий плътен глас до нея. Тя се стресна, обърна се и видя чернокосия наемник от Хълмовете — дивакът на ротата. Беше седнал на едно буре до нея и наблюдаваше палежа.

— Война без огън е като наденица без горчица — поясни той.

Маг се вбеси.

— Това е селото ми. Къщата ми!

Великанът кимна. Сякаш не виждаше, че тя плаче.

— Има смисъл. Да бях на тяхно място, и аз тъй щях да сторя.

Шивачката избухна.

— Война?! Ако беше на тяхно място?! Това не е игра! Ние тук живеем! Това е земята ни! От нея си вадим хляба, в нея погребваме мъртъвците си. Там почиват съпругът ми, дъщеря ми…

Сълзите натежаха твърде много, но в този миг Маг го мразеше повече, отколкото блатниците, ужасните им лица и желанието им да изпепелят живота ѝ.

Том я погледна сурово.

— Земята не е ваша, освен ако я удържите — каза той. — Както чувам, вие пък сте я взели от тях. Мм? Чини ми се, че и техните мъртъвци са заровени там и мен ако питаш, сега земята е тяхна. Съжалявам, стопанке, но моят занаят е войната, а войната носи огън. Врагът ни показва, че наша е само земята, върху която стоим, че може да победи, без да превземе крепостта. Снощи му пуснахме кръв и сега ни го връща. Това е войната. Ако не искате да ви горят къщите, по-добре бъдете силни. По-силни от преди.

Тогава тя го удари — с много гняв, но без сила. Той ѝ го позволи.

— Не са много хората, които могат да кажат, че са ударили Том Лошия и са останали живи, за да го разкажат — отбеляза той и криво ѝ се усмихна в бледата утринна светлина. Маг се обърна и побягна.

Лисен Карак — Торн

Торн гледаше как стопанствата горят, но не изпитваше особено задоволство. Това беше евтина победа, но така щеше да прекърши волята на селяните да му се съпротивляват. Той повдигна рамене. Другата възможност беше да ги подтикне да се бият докрай. Сега нямаше какво да губят, освен живота си, а дори когато беше човек, Торн трудно разбираше хората. Освен това все по-често си мислеше, че това съревнование е твърде сложно дори за неговия интелект. Беше се самоназначил за пълководец на Дивото, но въпреки това тези събития го засягаха съвсем слабо. Когато започна обсадата, той много повече се интересуваше от тъмното слънце и от нея.

Не за пръв път се почуди какво прави тук и как стана така, че се ангажира с това начинание дотолкова, че да поеме риска да влезе лично в битката. Предишната нощ излезе на бойното поле в новата си неуязвима форма и крепостта го нарани. Нито един от ударите не беше смъртоносен, но той почувства и тях, и изтощението от положените усилия. Болката го беше разгневила и в яростта си той използва достатъчно от грижливо събираната си сила, за да причини разрушения на крепостта. Съюзниците му бяха впечатлени, но цената…

Той отново раздвижи листата си — ако беше човек, щеше да свие рамене.

Снощи споменът за това какво е да си смъртен го навести за пръв път от двадесет години. Не му хареса нито миризмата му, нито болката. Обсадата обаче беше сплотила Дивото в северната част на страната и въпреки дребните неуспехи, към тях прииждаха все повече и повече съюзници. Престижът му нарастваше, а заедно с него и властта му. Което нямаше да има никакво значение, ако беше загинал.

Торн се замисли за нея.

Вече не можеше да поклати глава — тя беше едно цяло с врата му и за да се обърне наляво или надясно, той вече трябваше да се върти от кръста. Докато си мислеше за нея, той издаде странен клокочещ звук. Предната вечер се беше опитала да го нарани, и то директно.

Накрая се замисли за третото присъствие в крепостта. Беше го ударило със сила — студена синя сила. Чиста сила, неограничавана от младост или съмнения. Добре тренирана и закалена като качествена стомана. Това беше ученикът му, разбира се. Торн би се усмихнал, стига още да беше способен на това.

Хармодий.

Това вече беше проблем, който можеше да разреши.

Лисен Карак — Амичия

Амичия стоеше на стената и гледаше как светът гори. Забеляза го едва когато застана плътно до нея.

— Беше въпрос на време — каза капитанът, сякаш си бяха приказвали цяла сутрин.

Честно казано, тя не беше съвсем сигурна дали иска да каже нещо. Не искаше да го поглежда, за да не разбере колко непоколебима е решителността ѝ и колко е разгневена.

— Трябва да покаже на съюзниците си, че напредва — продължи Червения рицар, облегна се на стената и посочи към западния край на гората. — Хората му строят два требушета. До края на деня ще усетим жилото им. Не защото това ще му помогне да победи, а защото така съюзниците му ще видят, че той е…

Ако продължеше да го слуша, щеше да…

Амичия се обърна и си тръгна, но капитанът забърза подире ѝ.

— Хората ни гледат — изсъска тя. — Аз съм послушница в този манастир. Не съм ти любовница. Остави ме, моля те.

— Защо? — попита той и сграбчи ръката ѝ в стоманената хватка. Заболя я.

— Пусни ме — каза тя. — Иначе не си никакъв рицар.

— Значи не съм рицар. Защо? Защо изведнъж размисли? — попита той и се наведе към нея. — Аз не съм.

Не беше възнамерявала да разговаря. Амичия прехапа устни и се огледа, надявайки се на някакво чудо. Сестра Майрам, игуменката…

— Нямаш ли си друга работа? Не трябва ли да спасяваш някого? Или да издаваш заповеди? — попита тя. — Защо не отидеш да спасиш няколко къщи?

— Не е честно! — каза той и я пусна. — Предпочитам да съм тук с теб.

— Искаш и този грях да ми тежи на душата ли? Искаш освен да наруша обета си, да изложа крепостта на опасност?

Капитанът ѝ се усмихна дяволито.

— С други момичета действа — каза той.

— Предполагам, че действа с всички — рече Амичия и вирна брадичка, колкото можеше. — Няма да бъда вашата курва, капитане. Дори името ви не знам. Момичетата като мен не научават имената на великите лордове, които се опитват да им разтворят краката, нали? Аз обаче избирам да кажа „не“. Вие не се боите нито от Йесу, нито от игуменката, така че не мога да ви убедя по този начин, но кълна се в Бог, сер, мога да се защитя. Ако вдигнете ръка срещу мен, ще ви сложа на мястото ви.

Той се втренчи в нея. Очите му се изпълниха със сълзи и тя се поколеба, но вече беше взела решение и го изпълни докрай. Тръгна си, без да се обръща.

Беше ѝ трудно да реши защо е толкова ядосана. Беше ѝ трудно да признае — дори пред себе си — защо бе избрала да си тръгне. Той обаче не беше за нея, въпреки че самата ѝ душа виеше, докато слизаше по стълбите и въпреки агонията, изписана на лицето му.

Лисен Карак — Хармодий

„Хармодий.“

Той не успяваше да го заглуши. Когато две същества, които притежават силата, се свържат, връзката остава завинаги. Не можеше да заглуши Торн, но можеше да го блокира.

„Хармодий.“

Е, почти.

Кръстосал крака, Хармодий седеше под древното ябълково дърво, което растеше сред укрепленията в каменна саксия. Беше прекрасно и покрито с цвят, и ухаеше на силата. Пейката под него бе разположена така, че седящият да може да почерпи от нея, както би почерпил вода от кладенец или извор. Извираше някъде под краката му и не беше нито златна, нито зелена — просто беше.

Хармодий почерпи от нея толкова, колкото посмя.

„Хармодий.“

Толкова лошо ли беше да поговори със стария си учител?

Беше опасно. Ако отвореше връзката, Торн можеше да се опита да го покори с груба сила. Само че надали щеше да успее, преди Хармодий да я е затворил отново, не и докато седеше под ябълковото дърво. Той не беше като момчето. То…

О, майната му.

„Здравей, Ричард.“

„Знаех, че ще ми отговориш.“

„Сигурно е приятно винаги да си прав.“

„Не бъди заядлив, Хармодий. Снощи ме нарани. Станал си много силен.“

„Убих смъртното ти тяло още при Чевин, старче.“

„Да, но аз знаех как да се справя с това. И успях да ви измамя всичките, разбира се.“ Хармодий долови самодоволна нотка. „Как ти се стори моят огледален свят, момче?“

Хармодий се замисли за миг.

„Хитро ме изигра, копеле такова. Как успя да приковеш духовете към котките?“

„Толкова е приятно да разговарям с интелигентен събеседник. Значи си се научил да напускаш тялото си? А, виждам, че не си. Интересно.“

Хармодий не смяташе, че честността ще му навреди повече, отколкото прекият контакт с Торн.

„Защо започна този конфликт? — попита той. — Трябва ли да водим война?“

„Хармодий! Такива приказки не ти приличат! Да не възнамеряваш да водиш преговори със силите на злото? Мислех, че си избрал друг път.“

„Осъзнах, че в силата на Дивото няма нищо изначално зло. Както и че в силата на слънцето няма нищо изначално добро.“

„А… — Торн излъчи огромно удоволствие. — Значи си научил много.“

„Все още ми е трудно да го възприема“ — призна Хармодий.

„Дивото е много по-могъщо. Човеците са обречени. Твърде разединени са, твърде слаби. В бъдещето няма място за тях.“

„На мен не ми изглежда така — озъби му се Хармодий. — Мисля, че точно Дивото губи.“

„Самозалъгваш се.“

„Не така добре, както ме залъга ти.“

„Нека ти се реванширам със знания. Виж. Ето така можеш да обсебиш когото си поискаш, а така — да си направиш ново тяло. Виждаш ли? Урокът е безплатен. Ела, стани бог. Ти си достоен за това, а аз скучая…“

Хармодий се разсмя с глас.

„Скучаеш около чудовищата и копнееш за свястна компания? Ти предаде своя крал и цялото човечество, негодник такъв!“

Хармодий светкавично блокира връзката им, като използва цялата мощ, която бе поел от кладенеца. После се облегна на ствола на дървото и анализира разговора им.

— Мисля, че мина добре — гласно изрече той.

Торн обаче беше посял нещо в него, като семенце във влажна почва. Чувстваше се така, сякаш е открил на прага си няколко красиво опаковани пакети. Хармодий ги прибра в една стая в палата на спомените си, внимателно я изолира от останалата част на съзнанието си и остави там едно свое копие. То отвори първия пакет, а до него стоеше трето копие с вдигната брадва.

Фантазмът беше сърцераздирателно красив, но това не го изненада, Торн беше велик магьосник. Хармодий позволи на копието си да изучи заклинанието в подробности, унищожи стаята и го прибра, а после седна в друго уютно помещение, където бе разположил в кръг няколко кресла. Копието му седна в друго кресло и изписа стенографски фантазма, след което двамата го обсъдиха подробно. Третото му копие остана зад второто с вдигната брадва.

Изведнъж Хармодий разбра как Торн беше употребил котките. Разбра как старият му учител използва животни, за да наблюдава крепостта. Разбра как да обсебва тялото на всяко създание, което няма сили да му се опълчи. Разбра и как да погълне същността му, тоест, онова, което наричаше „душа“, да увеличи силата си и да използва смъртното му тяло, или сам да си направи такова.

Известно време Хармодий обмисля наученото. Даде си сметка, че наблюдава някакво куче — един от наемниците го бе довел в Лисен Карак и то се ровеше в разрастващата се купчина отпадъци в двора. Ако обсадата продължеше достатъчно, накрая щяха да го изядат.

„Мога да опитам с кучето. То така и така ще умре.“

Кучето се обърна към него, наклонило глава на една страна, за да разбере дали ще му подхвърлят нещо. Наоколо му се лееше сила.

„Нищо чудно, че Дивото иска да си върне това място“ — каза си Хармодий, посегна към силата, вкуси от нея, прекара я през фантазма… и махна с ръка, за да го прекъсне, плисвайки магията в стените на крепостта. После се изправи и се усмихна на кучето.

— Човек все някъде трябва да тегли чертата — гласно изрече той.

„Хитрото копеле го направи нарочно. Иска да ме поквари.“

Хармодий подуши наоколо. Миришеше на закуска и той реши, че има нужда от човешка компания.

Източно от Албинкърк — Ранълд Лохлан

Ранълд беше изтощен и задавен от сълзи. Прахоса цял следобед в опити да си хване кон. На всяка крачка очакваше да се натъкне на ариергарда на джелепите или поне на някой оцелял, но не срещна никого. На границата на бойното поле изгуби още време, за да търси раницата си. Накрая се отказа и тръгна, измъчен от жегата, когато беше слънчево и мокър до кости, когато валеше. Нямаше нито такъми за готвене, нито храна, нито откъде да я вземе.

Вечерта на четвъртия ден стигна до пътя, който водеше към хана. Когато го видяха, хората се развикаха, а щом се разбра кой е, всичко живо в долината пристигна на бегом. Отначало решиха, че носи добри новини, защото беше най-близкият помощник на братовчед си, но щом се доближиха и забелязаха следите от сълзи по лицето му, осъзнаха какво се е случило.

Докато измине последните няколко крачки до верандата на голямата странноприемница, на пътя бе останал само ханджията, който го гледаше мрачно.

— Здравей, Ранълд Лохлан — рече той. — Кажи ми, колко загинаха?

Ранълд срещна погледа му без усилие. Смъртта учи да не обръщаш внимание на тези неща.

— Всички — каза той. — До последния човек. И аз бях умрял.

Хората от долината ахнаха и започнаха да плачат. Скоро плачът се превърна във вой, а после — в яростен рев.

Ранълд Лохлан разказа какво се беше случило, без да преувеличава. После се обърна към ридаещата жена, застанала до баща си.

— Ето ти меча му — рече ѝ Ранълд. — Рече, че ако му родиш син, той трябва да отмъсти за него.

— Тежко бреме е това. Не е за раменете на неродено дете — поклати глава ханджията, а Ранълд сви рамене.

— Решението не е мое — уморено каза той.

По-късно седна в хана и разказа какво се беше случило през последната нощ. Съпругата на Хектор слушаше със сълзи на очи, а накрая го изгледа продължително и злобно.

— Защо съживиха теб, а? — изсъска тя. — Защо, когато можеха да съживят любимия ми?

Ранълд сви рамене, а ханджията поклати глава.

— Твърде много хора загубихме, че и цялото стадо — каза той и опря брадичка на ръцете си. — Ако нападнат долината, здраво ще закъсам.

Ранълд не можа дори да се престори, че го е грижа и ханджията го остави на мира. Рижият великан не прояви интерес към пивото, което му сервираха, нито към жената, която му се предложи, нито към пътуващия музикант, който искаше да напише песен за битката.

Наспа се, а на следващия ден се чувстваше също толкова претръпнал и безчувствен, колкото преди. Въпреки това излезе от стаята си, отиде в общата стая и поиска от ханджията кон и оръжия.

— Да не смяташ сам да се биеш с отвъдстенците? — сърдито попита той.

— Не — отвърна Ранълд.

— Значи просто ще се прибереш у дома? — невярващо попита той.

— Аз съм джелепин — рече Ранълд. — Нямам дом.

Ханджията изпи чаша бира и избърса мустаците си.

— Къде ще идеш тогава? — попита той.

Ранълд се облегна назад.

— Ще намеря дракона от Ерк — каза той. — Мисля да го попитам защо позволи на Дивото да ни нападне. — Джелепинът сви рамене. — Ние му плащаме дан, а в замяна той ни пази от тях. Такъв е законът на Ерк, нали? Древен, че се пука.

Ханджията бавно остави стакана си.

— Искаш да говориш с дракона?

— Някой трябва да го стори — кимна Ранълд. — Най-добре аз, така и така съм мъртъв.

Ханджията поклати глава.

— Останаха ми една дузина коне. Братовчед ти взе стадото.

Ранълд кимна.

— Преди да отида при дракона, ще се погрижа за това. Дай ми двадесет мъже и ще ти доведа стадото, останаха поне хиляда глави.

— Същият си като братовчед ти — поклати глава ханджията. — Шило в торба.

Ранълд сви рамене.

— Нямаше да си направя труда, но момчето на Сара ще има нужда от този добитък, ако иска да стане джелепин — рече той, но не спомена останалото, което възнамеряваше да направи. Все още служеше на краля и беше задължен да го предупреди за действията на Дивото.

Същия следобед тръгна на юг с двадесет предпазливи мъже. Яздеха бързо, по двойки, на километър един от друг, за да могат да оглеждат внимателно всеки хълм и всяка горичка.

Спряха, без да накладат огън, Ранълд изяде овесените хлебчета, получени от Сара и когато от слънцето остана само малък червен диск, потеглиха отново.

До обед откриха първите крави. Хората от долината бяха наплашени, мисълта за сосагите ги ужасяваше. Освен това се бояха, че в гората ги очакват ухилени трупове, но според Ранълд бойното поле все още се намираше на километри южно от тях. Стадото се беше обърнало, за да потегли към дома, както правят всички животни.

Ранълд тръгна на юг и преди да падне нощта, откри вестоносеца, изпратен от Хектор. Момчето беше мъртво — или се беше загубило, или беше потеглило на запад, за да заобиколи нещо. Лежеше по лице, около подпухналия му труп жужаха мухи, а конят му още пасеше наблизо. Младежът беше пронизан от четири стрели, виждаше се, че е загинал в опит да изпълни мисията си. Хората от долината го погребаха с чест и обич, а братовчедите му — две високи сивооки момчета — плакаха за него.

Най-голямата изненада обаче дойде на следващия ден.

Все още се намираха на запад от мястото на сблъсъка и събираха животните край Голямото блато, когато Ранълд подуши огън и лично отиде да проучи какво става. Пое глупав риск, но мисълта, че може да причини смъртта на още жители на долината, беше непоносима.

Откри хората, изостанали от групата на Хектор — бяха живи и здрави, а след тях се точеше една трета от стадото. Доналд Редмейн ги водеше на запад и му разказа, че три пъти са се натъкнали на разпилени отряди отвъдстенци, но въпреки това са успели да задържат по-голямата част от животните на едно място.

Наложи се Ранълд да разкаже историята си още веднъж. Доналд Редмейн се разплака, а останалите се заклеха да отмъстят за Хектор Лохлан.

После Доналд дръпна Ранълд настрани.

— Бил си се на юг — каза той. — Мислиш ли, че Том е още жив?

— Том, братът на Хектор? — попита Ранълд. — Да, жив ще да е, освен ако червената ръка на войната не е покосила и него. Мисля, че трябва да е или на континента, или на изток. Защо?

Очите на Доналд Редмейн бяха зачервени.

— Защото сега той е главен джелепин — рече по-възрастният мъж.

— Няма да поиска титлата — каза Ранълд.

— Ще я поиска, ако така може да воюва — отбеляза Доналд.

На следващата сутрин съгледвачите убиха странно създание. Приличаше на мъж, но имаше детски ръст, изключително мускулести ръце и крака, и глава, която приличаше също на човешка, но беше по-голяма. Ранълд предположи, че е ърк — твар, която хълминците смятаха за мит и реалност едновременно. Според легендите и ърките, и блатниците идвали от дълбоките гори в далечния запад.

Цялата група — четиридесет и четири души заедно с Ранълд — спря за през нощта. Разполагаха с повече от хиляда и двеста глави добитък, както и с всички кози и седемдесет и пет коня. Сара Лохлан нямаше да остане просякиня, а кланът не се беше затрил.

Река Албин, южно от Албинкърк — Дезидерата

Кралицата гледаше как брегът се плъзга край тях и се усмихваше на един съвсем млад наемник, който клечеше на метър-два от нея, до високите бордове на кораба и наблюдаваше сушата с арбалет в ръце. В интерес на истината, момчето не наблюдаваше нищо — интересуваше го само Дезидерата и очите му постоянно се стрелкаха към нея.

Тя продължи да гледа брега и да се усмихва вътрешно. Гребците пееха, а комарите се въртяха около тях на рояци, освен когато течението донесеше ветрец.

Двете с лейди Алмспенд лежаха една до друга на носа на кораба. Секретарката ѝ беше сложила на скута си восъчна плочка, а в ръката си държеше писалка.

— Пак ли писмо? — мързеливо попита тя.

Кралицата поклати глава.

— Твърде е горещо.

— Жал ми е за горките гребци — отвърна лейди Алмспенд и се обърна. Повечето бяха голи до кръста, някои и по-надолу. Занаятът бе изваял телата им прекрасно и лейди Алмспенд ги огледа внимателно. — Като Древните са — каза тя. — Не, взимам си думите назад. Няма какво да ги съжаляваме, по-скоро трябва да им се възхищаваме.

Секретарката се усмихна на един от тях, а той ѝ отвърна, без да спира да върти греблата.

Кралицата се усмихна.

— Внимавай, мила моя — каза тя.

— Ще им се възхищавам само отдалеч — каза лейди Алмспенд. — Как мислите, дали стражите наистина са видели блатник снощи?

Кралицата кимна.

— Да, сигурна съм — каза тя. Не възнамеряваше да каже на секретарката си нищо повече, но на сушата беше опасно и корабите вече лагеруваха на островите.

— Дали да не въоръжим гребците? — попита лейди Алмспенд.

— Те си имат копия и мечове — отвърна кралицата. — Ако някой ни изненада през нощта, най-сигурното място е във водата.

Лейди Алмспенд поклати глава.

— Не мога да си представя какво е станало, за да превземат така Севера. Кралят сигурно е ужасно зает. Кога пристигаме в Албинкърк?

— Утре по обяд, при тази скорост.

— Ако ваше величество се разголи още, гребците може да вложат и повече ентусиазъм.

Дезидерата се ухили на приятелката си.

— Смятам да продължим през нощта — рече тя. — Реката още не се е стеснила, а ние закъсняваме.

Лейди Алмспенд я изгледа.

— Да не сте получили съобщение? — попита тя, но кралицата поклати глава.

— Имам предчувствие — призна тя. — Нищо повече. Ако кралят пътува сравнително бързо, вече трябва да е потеглил на запад, към Лисен Карак. — Дезидерата се облегна назад, наслаждавайки се на слънчевите лъчи, които галеха раменете ѝ. Насекомите никога не я притесняваха. — Прати съобщение на краля, Бека. Кажи му колко сме близо — добави тя и сведе ресници по посока на най-близкия гребец. — Кажи му, че ще пристигнем след три дни.

Ройе льо Арди предложи да занесе писмото и те го оставиха на брега с два коня. Кралицата го целуна и когато потегли на север, вестоносецът все още беше червен като цвекло.

Албинкърк — сер Гастон

Гастон гледаше как кралската армия раздига лагера и тръгва на запад, изпълнена с нещо, което много приличаше на безпокойство. Лисен Карак бе само на два дни път от Албинкърк, но нито един от рицарите-монаси не се беше върнал. В западното небе всяка нощ играеха светлини.

Във врага, с когото се биеха, нямаше нищо човешко. Блатниците в Албинкърк го стреснаха, макар че бяха малко — видяха му се толкова грозни и ненормални. Искаше му се да ги нарече неестествени, но те бяха изчадия на Дивото.

Братовчед му беше във възторг — светлините на запад бяха гаранция, че замъкът не е превзет и че всеки момент ще влязат в бой. За Жан дьо Вреи тази битка се беше превърнала в пътеводна светлина, в оста, около която се въртеше животът му.

Гастон огледа ротата си и за десети пореден ден им напомни онова, което бяха научили от граничния граф: винаги да пращат съгледвачи напред, назад и по фланговете, да се движат заедно с рицарите, ограждайки ги с копиеносци и стрелци, така че при засада те да могат да реагират, без да са изложени на директна опасност, и да разполагат фургоните сред тях. Все разумни съвети, които обаче налагаха рицарите да разчитат на обикновени хора.

Разузнавачите тръгнаха преди първи зори, а той се качи на бойния си кон и оръженосецът му връчи оръжията. Гастон седеше тихо и наблюдаваше как се строява колоната в очакване на виковете и тромпетите, които щяха да възвестят началото на битката.

Отново го обзе носталгия — не желаеше да участва в тази странна война срещу чудовища и зверове, излезли от приказките. У дома се биеше с хора. Тях ги разбираше.

Когато ротата му се сля с тази на братовчед му, той подкара жребеца си към краля, който седеше на кон сред лордовете си. Както почти всяка сутрин в ръката му имаше свитък — кралете на Алба разполагаха с куриери, които продължаваха да достигат до целта си, въпреки че пътищата ставаха все по-опасни.

— Пренебрегнала е съвета ми — щастливо обяви кралят, после вдигна очи и поздрави каптала с кимване. — Съпругата ми пътува насам.

Както обикновено, капталът не го разбра.

— Предполагам, че в такъв случай Ваше величество трябва да я накаже — рече той.

Кралят избра да не се обиди и вместо това се усмихна.

— Струва ми се — рече той, — че би било проява на голяма неблагодарност да бъда груб с дама, която ни носи храна.

Граничният граф се усмихна.

— Кога я очаквате?

Кралят огледа горите, които се стелеха на запад като зелено море.

— Тя е на три дни път от Албинкърк — отвърна той и сви рамене, — но е реквизирала цял флот и се движи много по-бързо от нас.

— Да, но ще ѝ се наложи да следва извивките на реката — отбеляза графът, а сер Ричард Фицрой вплете пръсти в брадата си.

— Ваша светлост, кралицата е умна жена — рече той. — Пак ще се движи по-бързо от нас и ще донесе много повече храна и фураж, отколкото един конски обоз.

Дворцовият управител се облегна в седлото и притисна кръста си с юмрук.

— Само на мен ли ми се струва, че съм твърде стар за тази работа? — рече той. — Ваша светлост, предлагам да изчакаме на брега, докато пристигне кралицата. Разполагаме с провизии само за пет дни — месото вече не достига, а дивечът в горите е избит. Простете, че ви го казвам, но кралските ловци не носят достатъчно, за да изхранят дори свитата ви.

Граничният граф се съгласи с него.

— Няма нужда да бързаме да влезем в бой — рече той. — Не и с Дивото.

Граф Тоубри поклати глава.

— Крепостта може да падне — отбеляза той.

— Лисен Карак или ще издържи, или ще падне — каза управителят, огледа се и заговори по-тихо. — Господа, отговорни сме за цялото кралство. Ако изгубим тази армия, няма с какво да я заменим.

— Албинкърк е почти изпепелен — отвърна кралят. — Няма да загубя и Северната крепост.

— Нуждаем се от храна — възрази управителят. — Планът беше да подновим запасите си в Албинкърк или да пресрещнем джелепите от Хълмовете и да купим добитъка им.

— Ще издържим ли пет дни? — попита кралят. — Колко може да издържи крепостта?

Жан дьо Вреи се изправи в стремената си.

— Пфу! — възкликна той. — Ще издържим и без храна. Хайде да намерим врага! — Албинците го изгледаха уморено. — Нека най-после се изправим срещу тези изчадия! — настоя капталът.

Лорд Бейн само повдигна вежда, без да се обади, а сер Драйънт се намръщи.

— Вярно, че не съм най-якият воин, а и тези джентълмени добре знаят, че обичам да си пийвам — каза той и се наведе към каптала. — Според мен обаче не бива да рискуваме кралската армия в битка, без да сме нахранили конете.

Жан дьо Вреи се усмихна презрително.

— Разбира се. Трябва да бъдете предпазливи — рече той.

Управителят присви очи.

— Да, милорд, точно това се иска — предпазливост. Трябва ние да изберем бойното поле и да се бием под строй с добре защитени флангове и също толкова добре защитен лагер, към който да можем да отстъпим, в случай, че нещата не потръгнат. Трябва да се възползваме от всички възможни предимства. Това не е игра или турнир, милорд. Това е война.

— Нима си позволявате да ме поучавате? — попита Жан дьо Вреи и остави бойния си кон да направи две тежки стъпки към управителя, който повдигна вежда.

— Точно така, милорд. Явно имате нужда.

Кралят кимна.

— Оценявам готовността на каптала да продължим, но усещам, че управителят ми предпочита да се окопаем тук и да чакаме кралицата. Така ли е?

Управителят кимна.

— Да. Очаквам утре да получа съобщение от абата. Ще бъде глупаво да тръгнем, без да сме получили вести от най-доверените си рицари.

Гневът на Жан дьо Вреи беше осезаем. Братовчед му сложи длан върху ръката му и той му рязко се обърна, но Гастон издържа вбесения му поглед.

— Нека поне да се преместим на юг от реката. По последни сведения врагът се намира на северния бряг — откровено се молеше управителят с надеждата господарят му да го послуша. Гастон го съжали, а дьо Вреи изръмжа презрително.

— Ако врагът е на северния бряг — рече той с видно снизхождение, целящо да нанесе обида, — не е ли наш рицарски дълг да отидем там, за да се бием с него?

Повечето от благородниците обаче посрещнаха предложението за южния бряг с одобрително кимане, така че кралят се усмихна любезно на чужденеца и се обърна към рицарите си.

— Ще пресечем реката, за да отидем на южния бряг — рече той. — Такава е волята ми. Ще изкопаем укрепление по южния бряг на Кохоктън, а около него ще забием множество заострени колове.

— Каква предпазливост — изплю дьо Вреи.

— Такава е волята ми — рече кралят, все още усмихнат.

Стомахът на Гастон се сви. Имаше лошо предчувствие.

Лисен Карак — Майкъл

Осветен от ярките лъчи на следобедното слънце, Майкъл седна и написа следното:

Обсадата на Лисен Карак. Ден десети.

Вчера врагът пред очите ни унищожи всички села на запад от Албинкърк с огън и меч. Днес към армията, която ни е обсадила, се присъединиха всякакви чудовища, а други летят над главите ни — въздухът е изпълнен със злокобния им вой. Небето сякаш помръква, когато са повече от две. Много хора се обезсърчиха, когато видяха колко многоброен е врагът. Армията му е буквално неизброима. Опитите ни да ги избием сега ни се струват като усилията на човек с лопата да премести планина.

Днес капитанът беше неуморим и цял ден обикаля из крепостта. Хората ни започнаха да строят артилерийска платформа сред останките на кулата с катапулта. Двамата с лорд Хармодий помогнаха на работниците да иззидат камъните с нов цимент и после го омагьосаха, така че да изсъхне по-бързо — истинско чудо, което повдигна духа на много хора.

Следобедът вече преваля. Врагът започна да стреля с катапултите си, но снарядите им не могат да достигнат крепостта — гледахме ги как се носят безсилно в небето и падат доста далеч от стените ни. Един даже уби някакво изчадие от Дивото. Капитанът каза, че дори това стига, за да поддържа духа на съпротивата, но преди час врагът премести катапултите си по-близо до нас с помощта на хиляди роби.

Лисен Карак — Червения рицар

— Ще се опита да превземе Долния град — рече Йеханес. Капитанът втренчено наблюдаваше как врагът зарежда обсадните си машини в далечината. Торн разполагаше с два требушета, построени върху могила от пръст и дървесина, висока около дванадесет метра и разположена на четиристотин крачки от стените на Долния град. Според капитана скоростта, с която я издигнаха, беше най-ужасяващият момент от обсадата.

Е, може би не най-ужасяващият.

„Не съм ти любовница.“

Голяма ирония беше, че Хармодий го обучаваше да разделя съзнанието си, да се контролира, да изолира опасните елементи на заклинанията и контра-заклинанията. Тази сутрин бе издал абсолютно запрещение: „Никога не използвай тази сила върху емоциите си, момче. Само човечността ни е останала.“

Както можеше да се очаква, капитанът използва новите си знания, за да изолира емоциите си още щом му видя гърба. В крайна сметка, магьосникът не се опитваше да отбранява обсадена крепост, докато имаше чувството, че демони са му откъснали крака. „Защо?“

Очевидно самоконтролът му искаше още работа.

Настани се на стената точно когато върху една от порталните кули на Долния град се стовари камък. Тя обаче издържа. Капитанът шумно издиша.

— Там има наши хора — рече Йеханес. — Няма да можем да удържим града.

— Ще се наложи — рече капитанът. — Ако изгубим Долния град, врагът ще ни отреже пътя към Замъка на моста и ще насочи батареите си на юг. То е като шах, Йеханес. Той иска ето тази територия — обясни младият мъж и посочи група кошари на юг и на запад. — Ако успее да издигне обсадна могила там и да нареди стенобитните си машини отгоре ѝ, ще унищожи Замъка на моста кула по кула.

Йеханес поклати глава. Беше преживял двадесет обсади и ненавиждаше капитанът да му говори снизходително.

— Може да вдигне могили там по всяко време — озъби се по-възрастният рицар, а по-младият въздъхна.

— Не, Йеханес, не може, защото се страхува от вилазките ни. Ужилихме го здраво въпреки огромната му сила и многобройната му армия. Ако разположи обсадните машини там, без да унищожи Долния град, можем да пратим нови вилазки и да ги изгорим.

— Ще построи нови. За един ден — рече Йеханес пренебрежително. Капитанът обмисли думите му, а той продължи да настоява: — Запасите му от работна ръка и дървесина са безгранични. Сигурно разполага и с метал. Може да вдигне сто машини на десет различни места.

Капитанът кимна.

— Да, може, но не и ако съюзниците му го изоставят — рече той. — Той не иска да побеждаваме повече.

— И защо ще го е грижа за това? — заядливо попита Йеханес.

Капитанът наблюдаваше как група послушници влизат в лазарета, за да поемат новата смяна.

— Виж ти, Йеханес! — рече той с видима горчивина и очите му проблеснаха. — Мислех, че вярваш, че Бог е на наша страна.

Тя дори не го погледна, а Йеханес сви пръсти в юмрук.

— Богохулството ви ме обижда — тихо изрече той.

Капитанът рязко се обърна към своя наместник.

— Приеми го както искаш.

Двамата стояха и се гледаха втренчено, докато в обсадата не се включи трети требушет и северната портална кула на Долния град рухна.

— Трябва да изтеглите хората ни от Долния град — рече Йеханес.

— Не. Дори ще им пратя подкрепления, които ще водя лично. Кой командва там днес? Аткорт?

— Аткорт е ранен. Сега командва сер Джордж Бруз — каза Йеханес, докато оглеждаше стените. — Губим твърде много хора.

— Имаме повече, отколкото в началото на обсадата — отвърна капитанът, подтискайки и изолирайки гнева си.

— Време е да се поогледате — рече Йеханес. — Отхапахме твърде голям залък. Не можем да победим.

Капитанът се обърна към наместника си.

— Напротив, можем.

Йеханес поклати глава.

— Сега не е време нито за момчешки ентусиазъм…

Капитанът кимна.

— Прекалявате, сер Йеханес. Вървете да изпълните дълга си.

Йеханес продължи:

— … нито да се правите на смел рицар. Има само две реалистични възможности…

— И когато станете капитан, може да се възползвате от някоя от тях — прекъсна го капитанът. — Но нека бъда толкова прям, колкото сте вие, месир. Вие не можете да предвидите и най-простите тактически последствия. Имате любимци сред стрелците и рицарите. Нямате нужното потекло, за да командвате хора, които държат на тези неща. И преди всичко нямате сила, докато аз имам. Омръзна ми да ви обяснявам всичко, месир. Подчинете се. Само това искам от вас. Ако не можете, ще ви освободя от поста ви.

Йеханес скръсти ръце.

— Насред обсада, така ли?

Капитанът стисна устни в сурова черта.

— Да.

Двамата се вторачиха един в друг.

До падането на нощта врагът построи шест катапулта, които мятаха камъни по Долния град. Капитанът събра войниците, които трябваше да сменят стражата там и тръгна надолу по склона. Имаше два възможни маршрута — пътят, който се виеше като змия надолу по склона и пътеката, която водеше право надолу, но по която бяха изградени две стълбища. Няколко отсечки от нея бяха защитени със стени и покрив, които пазеха войниците по пътя им към Долния град, но, разбира се, нямаше как да минат оттам с коне.

Въпреки това го направиха, като увиха ботушите си с парцали, за да стъпват колкото се може по-тихо. Предвид многобройността на врага в равнината, капитанът изпрати разузнавачи и от двете страни на маршрута им — Дауд Червения и Еймис Хоб, които внимателно се придвижваха по голата скала.

Отне им час да се спуснат по хребета. През цялото време върху Долния град се сипеха камъни, които разрушаваха къщите и разбиваха калдъръма. При всеки удар хвърчаха искри. На всеки няколко секунди чуваха требушетите, толкова ясно, че им се струваше, че обсадните машини са току до тях.

Въздухът беше тежък и кисел — горящите влажни покриви и плевни го насищаха с дим. Един стрелец се закашля.

Продължиха незабелязано нататък. Нямаше звезди и мракът внезапно придоби физически измерения, превръщайки се в безсмъртен враг. Задушливият дим беше много по-гъст долу в равнината, а падащите скали вдигаха прах, която ги затрудняваше още повече.

Някъде далеч в равнината един от катапултите изстреля товара си, който описа изящна дъга и стана напълно видим. Видя се, че гори, а обгърналата го мъгла издаваше колко гъст е димът. Пламтящата топка сякаш летеше право към тях.

— Хайде — рече капитанът, без да ѝ обръща внимание. — След мен!

Огнената топка се заби в полето. Стреля втори катапулт. Дори бледата светлина от горящите снаряди беше достатъчна, за да освети пътя им.

Капитанът хукна със залитане, а Линк, Острието, Сопола и Хети го настигнаха.

— Новата смяна е! — тихо извика той. Отговор не последва. — Мамка му! — изруга шепнешком капитанът и кресна: — НОВАТА СМЯНА Е!

— Мъртви са — тихо се обади Хубавеца. — Да се махаме…

— Млъквай! — сопна се Острието. — Кап’тане, искате ли да се изкатеря по стената?

Капитанът използва силата, за да огледа страничната порта. Стражата я нямаше.

— Помогнете му да се изкачи. Хубавец, сплети ръце. Качи се на раменете ми, Острие. Стъпи на шлема ми, ако трябва — рече капитанът и застана до Хубавеца, който измърмори сърдито, но се подчини.

Острието стъпи върху дланите му, а после — върху раменете на капитана, който усети как тежестта на стрелеца се измества и той скача. Острието изсумтя някъде над главата му и се залюля на ръце. На третия път се изтегли нагоре, прехвърли единия си крак през най-ниската част на стената и мина оттатък.

— По дяволите, прекалено лесно беше — рече Хубавеца.

Сопола тихо издуха носа си.

— Ти си безполезен глупак — обади се той. — В Гале така превземахме цели градове!

Острието отвори портата.

— Никой няма — каза им той.

Съвсем близо до тях в стената се удари камък и всички бързо се изправиха.

— Влизайте — рече капитанът, мина през страничната порта и извади меча си. Дауд Червения се появи на стената заедно с Еймис Хоб и Безглавия.

— Всички вътре. Дауд, двамата с Хоб останете до портата, в случай, че се наложи да се върнем оттук.

Двамата ловци кимнаха.

Придвижването през Долния град беше истински кошмар. В стената се блъскаха камъни, а веднъж един я прехвърли и се стовари върху някаква къща на по-малко от една пряка от тях. Улиците бяха задръстени с руини и те спуснаха наличниците си, за да защитят лицата си от камъчетата и треските. Падаха често и всеки път псуваха твърде шумно.

Когато стигнаха до северната портална кула, започна се развиделява. Тя беше поела няколко удара, но основите ѝ бяха дебели пет метра, така че още се държеше.

Капитанът заблъска по вратата с дръжката на меча си. След известно време зад решетката изникнаха чифт ужасени очи.

— Стража! — изсъска капитанът. — Дойдохме да ви сменим.

Чу се как вдигат резето, после всички подскочиха, когато някъде наблизо падна огромна скала. По шлема на капитана задрънчаха ситни камъчета.

Острието задиша тежко, а младият рицар се обърна да го погледне и посегна да го сграбчи, когато започна да се свлича. От врата му стърчеше десетсантиметрово парче дърво. Той умря, преди Червения рицар да успее го положи на земята.

— Отворете! — изрева капитанът.

Портата се отвори на една педя и заседна — отломките ѝ пречеха.

Наблизо паднаха още два огромни камъка, а след тях на петдесет стъпки от войниците се стовари огнена топка, която озари наситения с дим въздух. Безглавия успя да разчисти достатъчно, за да отворят вратата и всички се изсипаха в кулата, влачейки Острието след себе си.

Застаналият на прага Аркадаш трепна, забелязал изражението на капитана, който го избута от пътя си и закрачи надолу по схлупения коридор. Навън се стовари нов камък и кулата се разтресе — факлите потрепериха в стойките си, а от тавана се посипа мазилка.

Сер Джордж Бруз седеше в донжона с чаша вино в ръка. Замътеният му поглед се насочи към капитана.

— Пиян ли си? Защо няма стража на страничната порта?! — извика Червения рицар и се обърна към Безглавия. — Събери предишната смяна. Сер Джордж остава тук.

Хубавеца се замота на прага на донжона и се заслуша с очевиден интерес, но Безглавия го сграбчи за рамото.

— Размърдай си задника! — сгълча го той.

Докато се изкачваха по стълбите, Хубавеца не спираше да мърмори и сер Джордж ги изчака да се отдалечат.

— Няма как да ги удържим — рече той, но се оригна и ефектът от думите му отиде по дяволите. — Не е възможно — внимателно изговори той, сякаш доброто произношение щеше да убеди капитана.

— Така че ти реши да изоставиш следващата смяна.

— Майната ти. И на тебе, и на тая твоя самодоволна праведност — избухна сер Джордж. — До гуша ми дойде. Време е някой да ти обясни, че си задник и фукльо. Прибрах хората си в кулата, за да им спася живота. Ти така или иначе дойде, сигурен бях, че някой ще успее. Не съм загубил дори един човек и мамка му, ако съм пиян, това си е моя работа — довърши той и изсумтя. — Идваш отвън. Видя какъв ад е.

Капитанът се наведе над него.

— Ако изоставим Долния град, врагът ще превземе Замъка на моста за един ден.

Сер Джордж поклати глава.

— Ти изобщо не разбираш, а? Защо се правиш на странстващ рицар? Защото оправяш монахиня ли? — попита той и се изсмя. Капитанът подушваше алкохола в дъха му — сладникава, давеща миризма на вино и омраза. За миг се сети за майка си. — Ние сме наемници, не герои. Крайно време е да разберем кой води тази обсада и да се спазарим с него. Вземи и приятелката си, ако трябва. Приключихме тук, а на света няма достатъчно пари, за да си заслужава да умрем на това място! — Сер Джордж се изхрачи и плю. — А сега се махни от пътя ми, капитане. Отслужих си дванадесетте часа в ада и се връщам в крепостта.

Капитанът изправи гръб.

— Не. Оставаш тук с мен.

— Как пък не! — рече сер Джордж.

— Опиташ ли се да напуснеш тази стая, ще те убия — каза капитанът.

Сер Джордж се хвърли към вратата. Не носеше доспехи и беше доста пиян, така че капитанът моментално го свали на колене и изви ръката му зад гърба с такава сила, че едва не изкълчи рамото му.

— Не искам да посягам на живота ви — рече той, — но ако трябва да съм честен, сер Джордж, точно сега много ми се ще да убия някого, а по-подходящ кандидат от вас не виждам.

По-възрастният рицар изпуфтя, а капитанът лека-полека отпусна хватката си и сер Джордж припряно се отдръпна.

— Ти си напълно луд.

Капитанът сви рамене.

— Ще защитавам тази крепост до самия край — рече той. — Ще я удържа, дори ако трябва да се бия сам. Когато си тръгнем от Лисен Карак, а аз ще направя всичко възможно да си тръгнем, няма да бъдем просто безименни бандити, а най-известната рота в северната част на страната. Всички ще се надпреварват да купят услугите ни.

Сер Джордж потърка рамото си.

— Ще умрем тук, а не ни е това работата, момче. Ние оцеляваме. Остави другото копеле да мре — каза той, поглеждайки капитана. — Хватката ти обаче е много убедителна.

Два камъка удариха кулата един след друг. По главите им се посипа мазилка.

Долният град, Лисен Карак — Червения рицар

Час по-късно, докато утринната светлина отвън ставаше все по-ярка, предишната смяна тръгна обратно, носейки две тежки греди от паднал таван. Катапултите на врага ги обстреляха с порой от камъни, но войниците вече бяха извън обсега им и хукнаха нагоре по склона, а от главната порта на крепостта изскочиха хора, за да им помогнат.

После настъпи тишина. Часовете се нижеха след друг.

Капитанът спеше в доспехите си, отпуснал глава на масата в донжона. Събуди се, обгърнат в тишина и бързо се изкачи по стълбата. Сабатоните му дрънчаха, а бронята на хълбоците му дереше стената.

Безглавия вече беше застанал до парапета и сочеше към вражеските стенобитни машини, които се намираха едва на триста стъпки на запад толкова близо, че можеха да ги докоснат. Или поне така им се струваше.

— Аверчето може да пусне стрела до там, Уил Главореза също — изръмжа Безглавия. — Изкушавам се и аз да се пробвам.

— Дори да улучиш един-два — рече капитанът, — остават още много.

Чувстваше се ужасно уязвим, защото тук силата на крепостта не подсилваше херметистката му защита. Усещаше присъствието на Торн. Огледа се — стената на Долния град беше пробита на четири места.

„Хармодий!“ — повика го той и усети как старецът се събужда.

„Много добре. Разбрах те.“

Капитанът се съсредоточи.

„Ще нападнат Долния град. Имам нужда от подкрепления. Моля те, кажи на Томас.“

„По-силен си.“

„Упражнявам се“ — отвърна капитанът и отново се втренчи във врага.

Лисен Карак — Дръзката

Дръзката стоеше на портата и гледаше как внасят гредите. Аркадаша дойде при нея с празен поглед, потривайки ръце и ѝ подаде една бележка. Тя я прочете и кимна. Тъкмо беше строила дневната стража в двора за проверка, така че лесно откри Уил Главореза.

— Главорез! — извика го тя. — При мен.

Той излезе от строя.

— Намери Пияндето и колкото се може повече майстори. Човекът на мастър Рандъм чака в общата спалня, а чиракът на чертожника май е в голямата зала. Тези греди са за основната ос на требушета, който ще сложим на мястото на катапулта.

Уил Главореза обмисли чутото, кимна и задъвка мустаците си. Докато оглеждаше кулата, а Аверчето проверяваше дежурните, се появи Том Лошия. Нямаше вид на човек, който не е спал цяла нощ.

— Капитанът има нужда от помощната стража. Веднага — кимна той. Сер Йеханес излезе на стената и надникна към стълбите.

— Чакай малко, Том.

Том погледна към Дръзката.

— Веднага — повтори той, а после се обърна към сер Йеханес.

Помощната стража бяха резервите — половината от способните мъже, в повечето случаи най-добрите. Днес обаче ставаше дума просто за половината от войниците, с които разполагаха. Дръзката беше разпределила повече от дузина мъже в дневната стража, водена от сер Джон Ейнзли — жизнерадостен млад дангалак с червендалесто лице. Повечето от останалите чакаха да се включат в някоя вилазка.

— Сер Джон, поемете командването — каза тя. — Ще взема помощната стража с мен. Тръгвайте! — извика тя и те дойдоха — шестнадесет стрелци и осем войника. Не познаваше повечето от стрелците, защото бяха от търговските наемници. Към тях се бяха присъединили и петимата местни новобранци. Бен Картър трябваше да заеме мястото на главния ѝ стрелец, но вече стоеше до Уил Главореза.

— Аверче, ти си с най-висок ранг — рече тя.

— Може да се каже — кимна той, а Йеханес повиши тон:

— Да не си полудял! — изрева той на Том, който се изсмя.

Крис Фолиак — един от войниците, с които Дръзката споделяше палатката си — беше с най-висок ранг сред хората ѝ и нареди на останалите да тръгват. Аверчето махна с ръка и Дългата лапа излезе от строя, за да се присъедини към тях.

Минаха през страничната порта. Всички разбираха, че сер Йеханес не е съгласен със заповедта, само че дворът вече беше останал зад тях, а те се бяха измъкнали на светло.

Долу в полето стотици, може би хиляди изчадия напредваха към Долния град. Бяха толкова много, че сякаш самата земя беше оживяла.

— Йесу Христе — измърмори Крис Фолиак. — Йесу Христе!

Дългата лапа замислено се изплю, спря за миг до портата, обърна се и извика:

— Тоби! Майкъл!

Не виждаше нито прислужника на капитана, нито оръженосеца му.

— ЖАК! — изрева той.

Една висока монахиня, хубава въпреки празния си поглед, дойде до портата.

— Мога ли да ви помогна? — попита тя.

— Капитанът е загазил. Кажи на Том Лошия… Кажи на сер Томас, че имаме нужда от стрели и подкрепления. Войниците да са с доспехи.

Тя кимна.

— Ще му предам.

— Гледай да го направиш, моме — рече Дългата лапа и внимателно се изплю встрани, а после ѝ отправи най-чаровната си усмивка и хукна по пътеката, за да догони останалите.

Лисен Карак — Хармодий

Докато се изкачваше край двама войници, които спореха, Хармодий наблюдаваше суматохата на двора. Накрая стигна до стената… беше по-лошо, отколкото си мислеше.

Той хукна бос към ябълковото дърво, почерпи сила и вдигна жезъла си…

Лисен Карак — игуменката

Игуменката гледаше как дневната стража се строява под прозореца ѝ. Днес ротата изглеждаше особено дисциплинирана, а алените им жупони и лъснатите до блясък доспехи я караха да се чувства в безопасност, въпреки че това изобщо не беше вярно.

Докато ги гледаше, търсеше капитана, даваше си сметка, че той ѝ липсва и едновременно с това се самонаказваше, задето си го е позволила, жената в мъжки доспехи извика някаква заповед, а мъжете вдясно от строя се обърнаха и я последваха.

Внезапно въздухът натежа от напрежение и тревога, във всички посоки тичаха хора. Тя посегна със силата…

„Той се кани да ни нападне.“

Чувстваше се добре отпочинала и невероятно могъща. Прекоси покоите си, чак до прозорците на външната стена, които се издигаха на деветдесет метра от равнината и надникна навън.

Полето се гърчеше, сякаш бе покрито с червеи. Обзе я отвращение, което не беше само физическо. Усетили, че се разхожда, две послушници ѝ донесоха чаша топло вино и поръбена с кожа роба. Тя изпи виното и се облече, докато по-възрастната послушница я решеше.

— Побързай — рече игуменката, нахлузи обувките си, наметна расото си над робата и тръгна, докато изчадията долу все още бяха просто надигащ се прилив, вместо мощна вълна. Взе закривения жезъл с чуден зелен камък на върха, който по традиция се полагаше на всяка игуменка и хукна към беседката си под ябълковото дърво, сякаш беше млада жена.

Изненада се, когато завари и друг там. Той не просто стоеше под дървото, а буквално плуваше в силата.

— Магьоснико — рече тя и се закова на място.

— Игуменке — отвърна той. — Работя.

Пред очите ѝ Хармодий вдигна жезъла си. Силата му беше видима и се виеше около тялото като тънки пипалца.

Долният град, Лисен Карак — Червения рицар

Червения рицар наблюдаваше сбора на вражеската армия. Изчадията на Торн вече бяха в обсега на лъковете им, така че Безглавия и останалите се заеха да им пуснат кръв. Двамата най-млади стрелци в отряда донесоха снопове стрели от втория етаж, а по-възрастните започнаха да стрелят.

Капитанът и преди беше наблюдавал стрелците си, както в бой, така и по време на тренировка с мишени, но никога не беше виждал дузина професионалисти, които не си пестят силите, да работят в такъв синхрон.

Докато Безглавия измерваше вятъра и внимателно подреждаше стрелите си в приличните на кофички железни скоби, вградени в стената, той доста се беше суетил наоколо му. Двамата най-старши стрелци — Безглавия и Хубавеца — вдигнаха лъковете си, стреляха, обсъдиха къде се бяха прицелили и се загледаха в падащите стрели.

— Още веднъж — рече Хубавеца. Обикновено звучеше като нахален многознайко, но сега тонът му беше по-различен.

— Още веднъж — повтори Безглавия. — Готови ли сте, момчета?

Той вдигна лъка и всички мъже в кулата го последваха, след което стреляха едновременно. Стрелите им се издигаха все по-високо и по-високо, а следващата вълна дойде още преди първата да достигне целта си.

Долу в равнината ърките изреваха предизвикателно, оголиха зъби и размахаха копията си, като се пляскаха по задниците. Бяха хиляда, вероятно и повече, а заради домашнотъканите си зелени дрехи и кафявата плът изглеждаха така, сякаш са поникнали от земята.

Първите стрели се забиха едновременно и отвориха малка дупка в пъстрото одеяло от зелено-кафяви същества. Фалангата от копия се придвижи с една стъпка напред.

Падна втората вълна от стрели, после третата, накрая и четвъртата. Армията от ърки заприлича на парче кожа, опънато на обущарски тезгях. Сякаш го мушеше шило — пак, пак и пак. Дупките бяха малки, но пък многобройни.

Ърките закрещяха, красивите им елфически лица се изкривиха от ярост и те се хвърлиха напред.

— Колкото може по-бързо, момчета! — извика Безглавия.

Ръцете му се превърнаха във вихър от сръчни движения. Опъваше, стреляше, взимаше нова стрела, нагласяше я, опъваше тетивата и отново я пускаше с такава скорост, че капитанът не можеше да разбере кое след кое следва.

Джеремето (най-младият стрелец) отвори един платнен чувал, изсипа стрелите в скобата на Безглавия с върховете надолу, а после хукна да зареди следващата. Хубавеца пуфтеше при всяко опъване на лъка — звукът беше толкова чест и ритмичен, че звучеше вулгарно.

Ърките почти не носеха броня, нямаха и щитове. До пробивите в северната стена имаше триста крачки и докато ги изминат, оставиха зад себе си множество ранени и загинали. Сякаш целият строй бе ранено животно, а труповете — неговата кръв.

Стигнаха до първия пробив.

Хубавеца свърши стрелите и се наложи да спре, за да зареди отново. Джеремето вече нямаше сили. Един по един лъковете спряха да стрелят.

— Няма къде да избягат — рече Безглавия. — Няма нужда да бързаме. Всички да си напълнят отново колчаните. Джереме, донеси още един сноп стрели и ела при нас на стената.

Капитанът се почувства излишен.

Лисен Карак — Дръзката

Аверчето наблюдава първата атака през един от процепите в стената на покритата част от пътя. После хукна надолу към Дръзката.

— Ще имат нужда от помощ! — извика той.

Тя го изгледа мрачно.

— Можем да ги ударим оттам — каза стрелецът, сочейки към долната част на пътеката. — Със стрели — продължи той. Войниците често забравяха силата на лъковете.

Дръзката се замисли.

— Прав си — рече тя. — Да тръгваме!

Затрополиха тежко по пътя, пресякоха един поток, слязоха по няколко стръмни стълбища, а после завиха и се озоваха точно над Долния град. Стената имаше чудесен нисък парапет, а порталната кула беше на стотина крачки от тях, почти на нивото на очите.

Безглавия беше майстор с лъка и Аверчето си позволи да му се възхити за секунда-две. Сега стрелбата беше непрестанна, стрелите се сипеха върху ърките като водопад, а полето се изпълваше с трупове.

Аверчето осъзна, че ърките са победени. Боят със стрели беше безскрупулно логичен, а той — истински специалист по темата.

— Пет стрели — каза Аверчето на хората около себе си. — Право в центъра. Колкото се може по-бързо.

Двама стрелци от гилдиите носеха арбалети, които бяха безполезни в такава битка. Е, какво да се прави.

— Готови ли сте? — извика той. Всеки бе поставил по пет стрели на земята до себе си и една на оръжието. Дългата лапа беше заредил една, друга държеше в ръката си, а четири лежаха до него.

Аверчето вдигна лъка си.

Лисен Карак — Червения рицар

Ърките се разбягаха. Отзад се посипаха нови стрели, които се забиваха в гърбовете им и ги убиваха. Минута по-късно една десета от тях бяха приковани към земята и пищяха пронизително.

Лисен Карак — Дръзката

— Пестете си стрелите — рече Аверчето. Бяха му останали само петнадесет. Забеляза, че на върха на склона изникват слуги и тръгват надолу, за да им донесат още. Докато пристигнеха обаче, щяха да минат десетина минути.

Той посочи към града.

— Някои успяха да влязат — каза стрелецът на Дръзката.

— Добре ли ти е тук? — попита тя.

Аверчето кимна.

— Войници, след мен! — извика тя, махна му и се запъти към страничната порта.

Дългата лапа я последва и смигна на стрелеца.

Лисен Карак, Долният град — Червения рицар

Капитанът лично отиде да отвори долната врата на кулата. Единствено той и сер Джордж нямаха лъкове.

Отвън стоеше Дръзката, заобиколена от тълпа мъже с доспехи.

— Градът е пълен с ърки — рече тя. В ръката си държеше меч, а зад нея хората ѝ бършеха тъмната кръв от остриетата си.

Той кимна.

— Ще трябва да подготвим улицата за вилазките — рече той, а Дръзката кимна.

— Ще бъде ужасно — спокойно каза тя, след което нареди на хората си да разчистят камъните и нападалите керемиди. Капитанът отиде с тях.

Работата беше почти непосилна. Пролетното слънце се издигаше все по-високо в изпълненото с дим оранжево небе, а лъчите му ги жареха. Ставаше все по-топло, а под тежките подплатени гамбезони и двадесетте килограма стоманена броня си беше направо горещо. В доспехи е трудно дори да се наведеш, за да вдигнеш някой камък, а за паднала покривна греда бяха необходими петима души.

Когато хората му започнаха да се оплакват, капитанът отбеляза, че по тъмно оттук ще минат именно техните коне и те продължиха да разчистват отломките и да избутват препятствията встрани. След час самият той подгизна от пот, тръшна се до една ниска каменна стена и Тоби му подаде манерка с вода.

Туп-тряс!

— По дяволите! — изруга капитанът. Един камък се стовари върху църквата на петдесет стъпки от него, отвори дупка в керемидения ѝ покрив и падна вътре. Докато той ставаше на крака, ърките ги нападнаха. Бяха само една дузина — отчаяни, смели и освирепели и когато им видяха сметката, капитанът осъзна, че рицарят зад гърба му е сер Джордж Бруз.

Като по чудо манерката беше още цяла. Младият човек отпи една глътка, изплю се и му я подаде, а той се облегна на меча си.

— Мама му стара — каза сер Джордж и поклати глава. — Ърки. Чувал бях за тях.

Капитанът дишаше тежко.

— Все едно трепеш деца — добави сер Джордж.

Цялото небе беше обагрено в розово-червено. Някъде вляво от тях падна още един камък.

— Още ли си мислите, че ще можем да ги удържим? — попита рицарят.

— Да — изхриптя Червения рицар. Бяха го ранили в плешката и той усещаше как кръвта му се смесва с потта. „Трябва да се науча да се церя сам“, каза си той. Кръвта се стичаше надолу и беше топла, а не студена.

„Защо? Защо тя ми обърна гръб?“

Той направи физиономия.

— Голяма работа ще бъде — призна сер Джордж.

— Да — успя да каже капитанът.

Тоби, който не носеше нито броня, нито оръжие, се появи жив и здрав след нападението на ърките — просто беше избягал и сега се върна.

— Нося храна — рече той.

Торбата му беше пълна с говеждо, хляб и хубави пити сирене и войниците на Дръзката наобиколиха край момчето като лешояди. Потупаха го по главата поне дузина пъти. Самият Тоби ядеше пай с месо, но това сякаш беше обичайното му занимание.

Дръзката се разхождаше сред тях.

— Пийте вода — говореше им тя като на деца, а после се обърна към капитана и го попита: — Дали ще се пробват отново?

Той сви рамене, но болката в рамото и тежестта на бронята напълно обезмислиха движението му, така че просто кимна.

— Нямам представа — отвърна той и си пое дълбоко дъх. Имаше чувството, че нагръдникът го стяга и му пречи да диша, а димът в дробовете му ги изгаряше.

Магията беше съвсем незначителна и недоловима, забеляза я едва когато си направи труда да я потърси. Въздухът беше пълен с отрова. Дори не разбираше точно как.

Дръзката се закашля.

„Хармодий!“ — извика той.

„Виждам я, момче.“

„Направи нещо!“ — кресна Червения рицар в главата си.

Лисен Карак — Амичия

Викът му стигна до нея така ясно, както и отчаянието му. Тя се занимаваше с гърба на Сим, като прокарваше длани по раните, оставени от бича и се опитваше да изцери и някои по-сериозни болежки. Мислите на капитана не ѝ помагаха да се съсредоточи.

Посегна инстинктивно към него — отровата беше във въздуха, прочете го в мислите му, усети вкуса ѝ в устата му, почувства я в дробовете му.

Амичия беше в него.

После той затръшна портата си.

Тя стоеше надвесена над Сим със свити юмруци и трепереше.

„Капитане! — извика тя в мислите си. — Това е неизцеление. Проклятие.“

„Опиши ми го.“

„Не можеш да го прокудиш, а само да го изцериш.“

Намеси се и гласът на магьосника: „Разбирам! Браво, момиче.“

Сега беше неин ред да настръхне.

„Вън!“

Каза го и на глас и Сим я изгледа.

— Не ти, глупчо — измърмори Амичия.

Лисен Карак — Долният град, Червения рицар

Капитанът усещаше как отровата във въздуха се сгъстява все повече, а не знаеше как да цери. За щастие, след като Амичия му обясни, той схвана какво става.

Проклятие.

Отровата беше проявление на проклятие.

Той влезе в палата на спомените си.

„Нуждая се от помощ“ — каза младежът на учителката си.

Тя се усмихна.

„Можеш да ме питаш за всичко“ — рече Пруденция.

„Проклятие. Физическо проклятие, отрова във въздуха“ — каза той и отиде до вратата на кулата си.

„Той чака да я отвориш“ — рече тя.

„Според мен е зает, а ако не предприема нищо, ще загинат много хора“ — отвърна капитанът и посегна към вратата.

„Ако е физическо, може да успеем да го преместим — рече Пруденция и се усмихна тъжно. — И аз не умея да церя.“

„Добра идея — каза той, огледа символите си и рече: — Вятър.“

„Да“ — съгласи се Пруденция.

Капитанът изреди имената — „Свети Георги, Зефир, Козирог“ — и огромните символи безшумно се завъртяха. Той докосна вратата. Усещаше присъствието на врага, но въпреки това я отвори, а после я затръшна отново.

Лисен Карак — Дръзката

Вятърът се изви без предупреждение. Първият силен повей ги охлади, а след него задуха мощен вихър от изток.

Дръзката с мъка си пое дъх.

— Покрий лицето си с шал! — извика капитанът. — Или с нещо друго!

Вятърът отвя отровата, но той още я подушваше.

После почувства заклинанието. Беше нежно като пух, а въздухът около тях заискри само за миг, сякаш целият свят бе изтъкан от магия.

Лисен Карак — Хармодий

Хармодий наблюдаваше как игуменката прави заклинание и мислеше единствено за думите на Торн, че хората са твърде разединени.

Магията ѝ беше красива — математически херметизъм, който го трогна до дъното на душата му, изтъкан от орбитите на планетите, пътя на звездите в небето и много други неща, и чувани, и нечувани…

— Много по-могъща сте, отколкото си мислех — рече Хармодий.

Тя се усмихна и за миг изражението ѝ стана царствено.

— Коя сте вие?

— Знаете коя съм — игриво отвърна тя и стана от пейката. — Мисля, че на Торн никак няма да му е лесно отново да използва този трик.

Хармодий повдигна вежда.

— Трик ли? — попита той. — Това не беше нито херметизъм, нито заклинание. Не и по начина, по който ги разбирам аз.

— На небето и на земята има неща, които не са описани във вашата философия — отбеляза тя. — Той използва смъртта на ърките, за да захрани проклятието. Това е много древен подход.

Хармодий кимна — внезапно му беше станало ясно.

— Но вие…

— Аз представлявам живота — каза игуменката. — И аз, и моят Бог — рече тя и сладко му се усмихна. — Известно време той няма да се върне, а аз трябва да говоря с една послушница. Извинете ме, моля.

Хармодий се поклони и докато тя минаваше покрай него, каза:

— Лейди…

— Да, магьоснико? — каза игуменката и се спря. Помощниците ѝ също спряха, но тя им махна да вървят.

— Ако се свържем, милейди… — започна той.

Тя направи гримаса.

— Тогава ще имате достъп до най-съкровените ми мисли, както и аз до вашите — рече игуменката.

— Но ще бъдем по-силни — настоя Хармодий.

— Аз вече съм свързана с послушниците, както и с всички сестри — рече тя. — Гласовете ни са хор.

— Ама разбира се — каза Хармодий. — Боже, разбира се. Какъв глупак съм!

Очевидно беше, след като тя го изрече на глас. Заедно четиридесет слаби магьосници можеха да бъдат много силни. Това обаче изискваше невероятна дисциплина. Като на монасите. И монахините.

— Ще обмисля предложението ви — рече тя и се усмихна.

Хармодий се загледа подире ѝ, а после седна под ябълковото дърво.

Глава тринадесета

Лисен Карак — Майкъл

Обсадата на Лисен Карак. Ден единадесети.

Капитанът взе стражата, за да подкрепи гарнизона ни в Долния град — един малък укрепен бастион в основата на хребета. Врагът е построил обсадни машини — катапулти и требушети — за да ни нападне с тях. Капитанът казва, че тъй като можем да изпращаме вилазки по улиците на града, а и стенобитните ни машини го засипват със снаряди, Торн трябва да превземе първо него.

Той се опита да го направи на два пъти, но без резултат — и в двата случая Дивото понесе огромни загуби. Вчера не загина нито един от нашите. Игуменката призова Божията сила и победи отровния въздух. След молитвата ѝ много хора се обнадеждиха, само че сега обсадните машини на врага постоянно ни обстрелват с едри камъни. Въздухът е изпълнен с пушек, а много от селяните са гневни и отчаяни.

През нощта блатниците нападнаха Замъка на моста, но изненадващата им атака се провали и ние успяхме да ги прогоним.

Майкъл остави перото и поклати глава, забелязал мастиленото петно на показалеца си.

Снощи Кейтлин не беше дошла да се видят, въпреки че той тръгваше към Долния град. Усещаше гнева на фермерите. Старият Сет Ланторн, който само се подмазваше през първите дни на обсадата, сега беше намусен и тих, а когато Майкъл минеше край тях, селяните мърмореха под нос. Ненавиждаха мисълта, че момчетата им са станали стрелци. А може би мразеха и…

„Ще се оженя за нея“ — каза си той. Едва държеше очите си отворени…

Лисен Карак — Червения рицар

Снарядите на врага постепенно сринаха стената около Долния град. Точно преди изгрев звездите изчезнаха, появиха се облаци. Заваля — не силно, но напоително, а дъждът беше студен.

— Пак ще ни нападнат — каза Тоби и потърка бузата си. Дъхът му ухаеше на сладко от ябълковия сайдер.

Капитанът се изправи замаяно — имаше чувството, че някой го е ритал до забрава. Упражненията по херметизъм бяха изпитание за волята му, а обличането на доспехите — същинско изтезание. Наложи се да му помогне Тоби, тъй като Майкъл беше в Долния град. Мъже, жени — сега всички в крепостта трябваше да дежурят.

Когато излезе на стената, по ливадите отново пъплеха ърки, които се готвеха да се строят срещу северния фланг на града. Този път носеха огромни щитове от тъмна кора, изстъргана от отсечени дълбоко в гората дървета. Строиха се в шест дълги колони, които проблясваха в дъжда.

В кулата Том Лошия разполагаше с двадесет стрелци и двадесет войници, както и още толкова оръженосци и слуги, които ги обслужваха и броните на рицарите влажно проблясваха през дупките в градската стена. Стенобитните машини на врага мълчаха.

При капитана дойде Уил Главореза.

— Готово — рече той и посочи към тантурестите останки от южната кула, която сега представляваше двуетажна платформа за собствената им обсадна машина — требушет с мятащ механизъм, дълъг колкото беше висока камбанарията на параклиса.

Капитанът уморено се усмихна.

— Да видим дали няма отново да изненадаме господаря Торн — рече той. — Да започваме.

Натовариха първия камък с известна тревога. Механизмът на требушета можеше да метне мъж с доспехи на петстотин крачки, а боен кон — на триста. Главореза се суетеше като майка, която за пръв път праща детето си на църква, а Безглавия, който уж не беше на смяна, но чиято любов към бойните машини надхвърляше здравия му разум, избута товарача от пътя си и сложи камъка в огромния кош, изплетен от конопени въжета.

— Искате ли вие, капитане? — попита Главореза.

— Всички да слязат от кулата — нареди Червения рицар.

Фермерите до един наизлязоха в двора. Бяха работили като волове, за да разчистят останките от кулата, да построят требушета и да го избутат на мястото му и сега агресивно мърмореха. Капитанът не им обръщаше внимание, но имаше нужда от тях, за да навият пружините — двигателната сила на требушета зависеше от жените.

Когато всички се отдръпнаха на безопасно разстояние, той дръпна лоста. В началото механизмът се раздвижи бавно, а после започна да се върти все по-бързо и по-бързо, докато огромната прашка в края му не се отдели изцяло от платформата. Дългата ръка на машината подмина центъра на въртене, противотежестта се стовари с трясък, прашката се отвори с пукот, а камъкът с тежестта на едър мъж полетя и продължи да се издига, сякаш цяла вечност, започвайки полета си на триста стъпки над полето.

Той продължи да се издига все по-високо и по-високо, подминавайки ърките, които тъкмо тръгваха напред — явно не бяха сигурни дали новите им щитове ще успеят да ги предпазят. После започна да пада, минавайки над дълбокия ров, изкопан от блатниците, а после и над артилерийската платформа на врага, разположена на една могила. Накрая изчезна в гората на западния край на сечището, без да причини вреда на никого.

Селяните обаче ликуваха, стрелците не останаха по-назад, а капитанът се ухили, доволен от гледката. Уил Главореза хукна нагоре по стълбите и здраво го тупна по гърба.

Червения рицар се усмихна.

— Добра работа — каза той и се обърна към Безглавия. — Прицели се в стенобитните машини.

Безглавия се ухили.

Докато заредят отново огромния требушет, първата вълна започна да се отдръпва. Войниците на Том Лошия ги нападаха свирепо, а огромните щитове от дървесна кора не се оказаха толкова ефективна защита срещу стрелите, колкото се бяха надявали ърките.

Капитанът събра една вилазка под командването на сер Йеханес.

— Том ще се окаже притиснат — каза му той. — Дузина мъже на коне бързо ще унищожат следващата вълна.

Йеханес кимна.

— Да, сер — студено каза той. — Знам си работата.

Капитанът забеляза, че Франсис Аткорт също е на кон и с доспехи и стисна покритата му в бронирана ръкавица ръка.

— Радвам се да те видя на крака — каза той.

— Радвам се, че съм тук — отвърна Аткорт. — Макар че ми се струва, че още ден на легло… — започна той и се разсмя, — ще ми даде достатъчно сили да преплувам някоя планина или да изкача река.

Требушетът стреля.

Не само капитанът хукна към стената, за да гледа падането на снаряда. Първият изстрел на Безглавия бе паднал далеч зад обсадните машини на врага.

Червения рицар наблюдаваше следващата атака, която се оказа доста вяла. Ърките се стараеха да стоят по-далеч от стрелците, събираха се край дупката в стената и много малко от тях стигаха чак до войниците.

Тогава стреля една от стенобитните машини на врага. Камъкът падна в дупката като светкавица и премаза както войниците, така и ърките.

— По дяволите! — изруга капитанът. — Трябваше да го очаквам.

Една от тварите нададе проточен, смразяващ кръвта вой — звучеше като зов на тромпет, макар че далеч по-ужасно — и от къщите и мазетата в Долния град наизлязоха ърки. Бяха се изпокрили там през нощта или пък бяха успели да минат край стрелците по време на първите атаки и сега удариха отряда на Том в гърба.

Иззад платформата на стенобитната машина се показа огромен брониран трол и хукна към дупките в стената с рогата напред. Ърките се дръпнаха от пътя му. От небето се стовари нов камък, който сякаш избухна при сблъсъка със стената и засипа и нападетелите, и защитници със смъртоносни отломки. Хората по стените наблюдаваха тези в дупката като публика на турнир.

Сер Филип льо Боз рухна, когато една каменна отломка смаза шлема му. Робърт Бийл падна зашеметен, а един ърк заби камата си окото му. Сер Джон Полтни умря, докато се опитваше да се обърне с гръб към стената, описвайки с меча си широка дъга. Един камък го удари в гърба, той залитна и падна на колене, а дребните чудовища го наобиколиха за секунди. Рицарят смаза едно с бронирания си юмрук и посече още две с един замах на меча, но накрая други две жестоко дръпнаха главата му назад.

— Пуснете вилазката! — нареди капитанът.

Безглавия стреля с требушета, камъкът набра височина и изчезна сред гората от обсадни машини на върха на могилата. Разхвърчаха се трески, които се виждаха чак от крепостта.

Един изпаднал в паника блатник стреля с полузареден требушет, а онзи, който го зареждаше, се оплете в мрежата и бе метнат на стотина крачки, преди да се стовари на земята с мляскащ звук.

Йеханес и дузината рицари, които го следваха, препуснаха по пътя от крепостта, взимайки завоите на един дъх, а тролът хукна към пробива в стената, следван от гъмжило от ърки, които притиснаха защитниците от всички страни.

— По дяволите! — възкликна Червения рицар. Никога досега не беше правил заклинания на такова разстояние, но трябваше да опита.

Долният град, Лисен Карак — Том Лошия

Том Лошия се чувстваше като камъче в рухващ пясъчен замък. Отметна назад покритата си с шлем глава и изрева. Ърките се разтрепериха, а той ги изби. Мечът му вилнееше навсякъде, а той беше по-бърз, по-висок и по-силен от тях.

Враговете бягаха натам, където него го нямаше, но другите войници добре го познаваха и се бяха залепили плътно за него. С Франсис Аткорт стояха рамо до рамо и настъпваха и отстъпваха заедно. Франсис имаше късо копие, но го използваше пестеливо, като оставяше Том да посече ърките и убиваше само онези, които представляваха заплаха за командира му.

Започнаха да се отдалечават от дупката в стената, защото не можеха да я отбраняват — бяха загубили твърде много войници.

Аткорт забеляза движение на върха на хребета.

— Вилазка! — извика той.

Том замръзна на място.

— Насам идва трол — каза той. — Франсис, изчисти каквото има зад нас и ни отвори път към кулата.

Аткорт не се нуждаеше от нова покана и докато минаваше покрай оръженосеца на капитана и още трима мъже, ги потупа по шлемовете.

— След мен! — извика той. Внезапно забеляза един ърк, който беше спрял, изненадан, че хората са в града, а не на стената и заби късото си копие в челото му.

— Майкъл! — извика великанът. — Отивай в кулата. Кажи на Аверчето и Дългата лапа да ни прикрият!

Оръженосецът носеше чудесни доспехи, по-леки и здрави, отколкото на останалите наемници, освен това беше и най-млад.

Огромният трол се понесе сред ърките, спря в основата на покрития с отломки склон, който водеше до пробива в стената и се огледа като сляп червей, който търси топлина или човешка кръв. После внимателно запристъпва към дупката — очевидно нямаше желание да бърза по неравния терен. Щом стигна до върха, той отново спря, забеляза войниците и отметна глава назад. Гротескната му паст зейна, разкривайки извити навътре зъби и бездънно гърло и от нея се разнесе предизвикателен рев, който отекна в гората, отскачайки от хребета и стените на крепостта. Точно тогава игуменката се молеше, а Амичия беше в лечебницата. Торн пък сви огромния си юмрук. Капитанът въобще не го чу — той се готвеше за заклинание.

Том Лошия не отстъпи. Вместо това отметна глава назад и изрева в отговор, а гласът му се понесе между гората и стените на крепостта. Двамата се хвърлиха един към друг. На една стъпка от трола Том отстъпи встрани и чудовището се поколеба. Великанът замахна с меча си, а рогата на звяра го вдигнаха и го удариха в земята. То направи още дузина стъпки по инерция и се обърна. Том се надигна на едно коляно и опря върха на меча си в земята, за да се изправи, а тролът завърши завоя си и наведе бронираната си глава.

Том избухна в смях.

Лисен Карак

Аверчето се беше провесил над външната стена на кулата. Изчака тролът да се обърне, защото му хрумна, че задникът му едва ли е брониран така добре, както предната му част. Намести стрелата, опъна лъка и стреля, а тя се заби с хрущене — като касапски сатър в овнешки бут.

Тролът залитна — стрелата беше потънала между плешките му чак до перата. Звярът изстена и вдигна глава, а Том пристъпи напред. Чудовището стреснато се отдръпна, а после посегна към гърлото му с каменните си ръце.

Том вдигна меча и ударът му попадна в целта, но тролът го повали на земята и сер Джордж Бруз го прескочи, за да заеме мястото му.

— Вървете! — изрева той на останалите войници. — Бягайте!

Вместо това Франсис Аткорт и Робер Лилиар се присъединиха към него.

Тролът ги огледа, изрина земята с крак веднъж, после още веднъж, а сетне рухна и не помръдна повече.

— Кучият му син! — изруга Лилиар, пристъпи напред и стовари чука си върху главата му.

— Приберете Том! — извика Аткорт. Ърките бяха превзели дупката в стената и смъртта на трола изглежда въобще не ги тревожеше. Всички отидоха да помагат — Том тежеше повече от боен кон. Поне после така разправяха. Вдигнаха го и хукнаха към кулата, а ърките ги погнаха по петите. Стрелците веднага откриха огън — Аверчето и Дългата лапа решиха, че доспехите на другарите им ще издържат и общо взето бяха прави.

Ърките отстъпиха, плъзвайки из Долния град, но хората успяха да стигнат до кулата, чиято странична врата се отвори. Стрелата на Дългата лапа прелетя край войниците, а той метна лъка над вратата зад себе си, изтегли меча и вдигна щита си. После излезе навън, а останалите пренесоха Том край него.

За миг всичко се изпълни с ърки с ризници и кръгли щитове в ръце. Дългата лапа вдигна щита и меча си едновременно, сякаш бяха едно оръжие, заби щита в лицето на един ърк и обезглави друг. Със същото движение мина в защита, отстъпи крачка назад и парира не един, а два удара с един замах на острието. Пристъпи напред, пъхна щита под ръцете на един стиснал копие ърк и ги блокира, после с всичка сила го удари в лицето с дръжката на оръжието си, използвайки възможността да хвърли изчадието към другарите му. После отново отстъпи назад и страничната порта се затръшна след него.

Лисен Карак — Червения рицар

На две трети по пътя надолу по хребета, когато стана ясно, че пробивът в стената е бил превзет, сер Йеханес спря вилазката, войниците се обърнаха и мълчаливо се заизкачваха обратно нагоре.

Капитанът ги чакаше до портата.

— Чудесно — каза той на Йеханес. — Добро решение.

Йеханес слезе от коня, подаде юздите на един селянин, защото всички слуги бяха в броня и каза:

— Долният град е загубен.

— Не — отвърна капитанът. — Все още не е.

Над главите им требушетът стреля отново.

— Рискувате всичко с надеждата кралят да ни дойде на помощ — рече Йеханес. Личеше си, че си налага да се владее — изричаше думите много внимателно.

— Да — кимна капитанът и сложи ръка на рамото му.

— Христос да ни е на помощ — каза Йеханес.

Западно от Албинкърк, на южния бряг на Кохоктън — сер Гастон

Тренировките на Гастон с меч бяха приключили, той се беше помолил и сега нямаше какво да прави. Братовчед му му беше дошъл до гуша, за армията — да не говорим. Той възседна ездитния си кон, остави прислужника си до входа на шатрата и излезе да поязди.

Лагерът беше огромен, с размерите на панаир или малък град. В него имаше повече от две хиляди палатки и стотици каруци, подредени като стена, около която бе изкопан ров с дълбочината на човешки ръст. От пръстта бяха издигнали нисък защитен вал, а всеки, който посмееше да прекрачи очертанията на рова, биваше наказан.

Гастон разбираше (доста по-ясно от братовчед си), че трябва да дава пример, затова бавно обиколи лагера с коня си, кимайки на познатите си албински рицари и на господарите им. Зърна двама младежи с ястреби на китките и им завидя. Замисли се за дома, за огрените от слънце улици, за разходките с приятелките на сестра си, за дните, изпълнени с весели разговори, игри и вино, с лов на птици и катерене по дърветата, с хубави коне, с почивки край потока…

Той поклати глава, но образът на Констанс д’Ево, която се бе обърнала да го погледне през голото си рамо, преди да скочи в езерото, не го оставяше на мира. Между тях нямаше нищо, до онзи момент дори не я беше забелязал. Смяташе я просто за една от многото хубави дружки на сестра му.

„Защо съм тук?“ — запита се Гастон.

— Виждате ли нещо, което да ви харесва? — попита един познат глас.

Гастон дръпна юздите, а споменът му отлетя.

Беше възрастният стрелец. Гастон му се зарадва и това го изненада.

— Нали щяхте да си вървите у дома? — попита галът, а мъжът се засмя.

— Ха! — рече той. — Лорд Едуард ме помоли да остана. Глупак съм и останах, но пратих вкъщи безполезния ми зет. — Той сви рамене. — Дъщеря ми вероятно се нуждае повече от него, отколкото от мен.

— Едуард, лорд Бейн?

— Същият. Бях негов стрелец при похода, преди… ами, десетина години — отвърна той и сви рамене. — Смутни времена бяха.

Гастон кимна.

— Знаех си аз, че сте били войник.

Старият стрелец се ухили.

— Тъй вярно. Сериозно говорех, всичко това са глупости. Защо воюваме с Дивото? Като изляза на лов и легна да нощувам, с удоволствие си бъбря с феите. Неведнъж съм търгувал с ърките — много обичат парцалки и огледала, хе-хе, за едно огледалце майките си дават. — Той кимна. — Блатниците не ги понасям, признавам си, но пък чувството сигурно е взаимно.

Гастон не можеше да си представи да води такъв живот и скри объркването си, като слезе от коня. Изненада се, когато забеляза, че стрелецът държи главата на животното.

— По навик — рече възрастния мъж.

Гастон му подаде ръка.

— Аз съм Гастон д’О.

— Знам — кимна стрелецът. — Викат ми Драката. Както щете го разбирайте. В книгата с кръщелните е записано „Харолд Редмийд“.

Гастон се изненада от себе си, когато стисна ръката на човека, сякаш и двамата бяха рицари.

— Да продаваш огледала на ърките е престъпление и срещу краля, и срещу църквата — отбеляза той, а старият стрелец се ухили.

— Престъпление е да стрелям по елените на лорд Едуард. Престъпление е да ловя зайци в земите му. Престъпление е да напускам стопанството си без позволението му — каза той и сви рамене. — Аз постоянно престъпвам закона, милорд. Като повечето нискородени.

Гастон се усмихна — мъжът беше изключително симпатичен.

— Ами безсмъртната ви душа? — започна тихо той.

Възрастният мъж изкриви устни и изпуфтя.

— Лесно се говори с вас, чужденецо, но нямам нужда да обсъждам смъртната си душа със себеподобните ви.

— Но нямате нищо против да си говорите със злото — отбеляза Гастон, клатейки глава. Стрелецът му се усмихна хитро.

— Хората толкова ли са добри, милорд? Всичките?

Гастон потръпна.

— Значи не всички ърки са лоши, не е ли така? — продължи другият. — Ами ако никой от тях не е лош? А? Ами ако на земята няма нищо по-лошо от лошия господар?

Гастон поклати глава.

— Какъв лош господар? Говорите като бунтовник.

— Успокойте се, милорд. Не съм бунтовник — изсмя се презрително възрастният мъж. — Бунтовниците са момченца, които си играят на война. Прекършени мъже и предатели — добави той и кимна. — Сред тях обаче има и добри стрелци.

— Да кажем, че малко по малко започвам да разбирам начина ви на мислене — каза Гастон. — Признавам, че искам да си отида у дома.

— Сигурен бях, че сте разумен човек — каза Редмийд и се разсмя. После заслони очи, поклати глава и посочи към един заспал стрелец. — Ало, Смуглия, безполезен боклук такъв, размърдай се и се хващай на работа!

Гастон се обърна и забеляза, че младият стрелец се опитва да се скрие в рова. Беше се свил на топка, сякаш смяташе, че ако се смали, може да избегне гнева на възрастния мъж.

— Направиха ме главен стрелец. До гуша ми дойде да ги тормозя, грохнах вече — каза той и се засмя. Гастон си помисли, че не изглежда особено грохнал.

Редмийд се приближи до рова.

— Ей, Смуглия! — извика той на младежа. После млъкна и Гастон се наведе да погледне какво става. Момчето беше изкормено… и съвършено мъртво.

— По дяволите! — изруга възрастният стрелец.

Западно от Албинкърк — Галахад Ейкън

Галахад Ейкън никога не беше мръзнал така, и то толкова продължително. Лежеше колкото се може по-неподвижно и гледаше…

Е, всъщност нищо не гледаше. Наблюдаваше горите. Подухна лек бриз, крехките нови листа се раздвижиха, а от небето не спираше да се сипе слаб дъждец. Въпреки че носеше вълнено палто и вълнена мантия, а върху тях — тежкото си вълнено наметало, Галахад бе подгизнал чак до ленената риза и му беше по-студено, отколкото когато яздеше в дълбоките декемврийски преспи.

При първите сивкави лъчи на зората абатът го остави на стража с думите, че ще се върне. Взе и Дикън със себе си. Времето бавно се точеше, а фантазиите на Галахад ставаха все по-мрачни. Защо рицарят го беше оставил сам?

Разполагаше с огниво и кремък, но абатът категорично го беше предупредил да не пали огън.

„Ще умра от студ.“

За кой ли път някъде пред него изпука съчка и Галахад се зачуди как така съчките в гората пукат сами. Сред мокрите листа изпърха птица, издаде глух пърпорещ звук и излетя във въздуха сред взрив от листа.

„Нещо се е размърдало.“

Галахад почувства как кръвта се смръзва във вените му и ужасено се заоглежда.

„О, Света дево, защити ме от смъртта. Амин.“

Придвижваха се почти безшумно край потока в основата на ниския хълм… и бяха стотици.

„О, Боже, о, мили Боже, Боже Господи.“

Водеше ги изящен като върба черен демон, който се движеше като жива сянка и сякаш не вървеше, а се плъзгаше. Следваха го адските орди — някои се перчеха, други пълзяха, трети набиваха тромаво крака…

Галахад осъзна, че не може нито да продължи да ги гледа, нито да откъсне поглед от тях. Когато затвореше очи, не можеше да си представи точно как изглеждаха. Не можеше да мисли. Да избяга ли? Да остане ли? Страхът го погълна. Те следваха потока отляво надясно и бързо преминаха точно пред него, а листата под краката им почти не потрепваха. Накрая той осъзна, че няма да се обърнат и да го разкъсат на парчета, но въпреки това дъхът му продължи да излиза на пресекулки, а студът го прониза до мозъка на костите. Накрая ордата изчезна на север към реката.

Мина много време, преди да започне да диша нормално. Когато по изгрев-слънце абатът го завари на същото място, Галахад избухна в сълзи, а той го прегърна.

— Съжалявам — каза облеченият в ризница рицар. — Справихте се добре.

Галахад се срамуваше от сълзите си, но не можеше да спре да плаче.

— Минаха помежду ни — продължи абатът. — Не можех да рискувам рицарите си заради вас. Така… така стоят нещата тук — рече той и потупа Галахад. — Справихте се много добре.

Рицарите преместиха лагера също толкова безшумно, колкото вършеха всичко останало. Тръгнаха на север и Галахад забеляза, че следите, оставени от демоните, имат формата на човешки стъпала. Огледа ги много внимателно, но не забеляза нищо друго освен отпечатъци от боси крака и меки обувки.

Един млад рицар му кимна, прочисти тихо гърлото си и се наведе към него.

— Сосаги — каза той.

Галахад знаеше достатъчно, за да си даде сметка, че рицарят му оказва чест, като проговаря.

— Мислех, че са демони — каза му той.

Младежът поклати глава, постави пръст на устните си и подкара коня си нататък.

Същата нощ Дикън го потупа по рамото.

— Извинявай, момче. Трябваше мен да оставят при багажа. Дори не знам защо сме тук.

Абатът дойде, предложи им по чаша топла медовина и клекна на пети, въпреки че не беше свалил доспехите и ризницата си.

— Тук сте, за да отнесете новини на краля, когато има новини — каза той и се огледа. — Утре.

Дикън отпи глътка медовина.

— Какво научихте днес?

— Крепостта още се държи — каза абатът. — Мостът също не е превзет. Игуменката се е справила далеч по-добре, отколкото очаквах, дължа ѝ извинение — рече той и се усмихна на Галахад. — Проблемът с обета за мълчание е, че те прави уязвим за хорските приказки.

Дикън кимна.

— Ще тръгна в първи зори.

Абатът поклати глава.

— Горите от тази страна на реката са пълни с врагове. Сосаги, абенаки, ърки, блатници и други, по-страшни създания — каза той и поклати глава. — Утре вечер ще им направим демонстрация. Шумна демонстрация. Ще привлечем всички изчадия от мрака, както… — Той се усмихна. — Както пламък — нощни пеперуди. Вие ще тръгнете след това.

Лисен Карак — Червения рицар

Само на няколко левги от хълмчето, където лагеруваше абатът, на портата на замъка стояха капитанът и игуменката. Зад тях чакаха повечето от войниците на Йеханес, както и двадесет оръженосци и слуги, водени от Жак. Всички бяха навлекли раса на монахини върху доспехите си.

Червения рицар ги събра в кръг.

— Какви страховити монахини сме само — отбеляза той. — Орденът на свети Тома трябва повече да внимава как подбира хората си.

Игуменката се разсмя, а войниците от вилазката се изкикотиха нервно.

— Трябва да действаме бързо, така че слушайте сега. Все едно превземаме град в Гале — промъквате се до стената и щом чуете сигнала, вдигате стълбите. Това е. Щом влезете, тръгнете към кулите до портата. Ще си приберем хората и ще се върнем обратно. Не изоставяйте ранените. Знаете как действаме — с усмивка каза той, а после се обърна към сер Майкъл, сержантът на предишния гарнизон. — Дръжте портата отворена, докато се върне вилазката, но не я оставяйте така само заради шепа хора. Ясно ли е? Щом вилазката се прибере, затворете. — Той се обърна към Безглавия. — Видите ли моят син огън да засипва града, дайте всичко от себе си.

Безглавия кимна.

— Предадохме и на хората в Замъка на моста.

Застаналият до стрелеца Хармодий скръсти ръце и намигна на капитана, а той кимна.

— Всички знаете, че Том никога не би ви изоставил. Да отидем да си го приберем.

Надигна се шепот, капитанът скочи от бурето и ги поведе — не към портата, а към стълбището на амбулаторията. Игуменката вървеше до него. Тя ги преведе през долната амбулатория, после по стръмните стълби към мазето, а след това — по друго стълбище. Накрая стигнаха до извор, който бликаше дълбоко под хребета от добре осветена цепнатина в стената. Силата, събрана тук, беше смайваща. Нито златна, нито зелена. Червения рицар посегна към извора и се изпълни с нея.

„Много по-силен си отпреди — каза Пруденция, — но не можеш да се мериш с него.“

„Знам.“

„Не, не знаеш. Ти си арогантен, а той те превъзхожда.“

„Хубаво. Да, знам.“

„Глупак!“ — изсъска тя.

Той се спусна в цепнатината и излезе в продълговато складово помещение, пълно до тавана с фургони и бурета със свинско. На хората му им трябваха няколко дълги минути, за да ги поместят.

Зад тях имаше врата. Игуменката извади един ключ от пояса си и погледите им се срещнаха.

— Сега знаете всичките ми тайни — прошепна тя.

— Съмнявам се — отвърна капитанът и целуна ръката ѝ.

— Сигурна съм, че не бива да ви давам това — рече игуменката, усмихна се горчиво и му подаде парче навит пергамент. Стори му се едновременно грапав като сухо листо и гладък като женска кожа.

— Като нейна духовна майка бих могла да не одобря това — продължи игуменката. — Или да се държа като ревнива жена. — Тя сви рамене. — Сестра Майрам ми донесе бележката и ми призна, че вече е предала още една — рече игуменката и срещна погледа му. — Амичия не е за вас, капитане. Тя е важна, много по-важна и от двама ни.

Той се усмихна.

— Не това очаквах да кажете — каза капитанът и се поклони. — Моля да ме извините.

Червения рицар се обърна настрани и повдигна пергамента към светлината на една факла, поставена в скоба на стената. Прочете го и не можа да сдържи усмивката, която се разля по лицето му.

Портата ти е затворена.

Ела при мен.

Капитанът се обърна към игуменката, а тя поклати глава.

— Направо сияете.

— Какво я прави по-важна? — попита той.

Колоната потегли. Вратата беше отворена, тази зад нея — също. Той отново целуна ръката на игуменката.

— Благодаря ви — каза капитанът.

Тя се усмихна.

— И капка спокойствие не ми донесохте, млади човече — рече игуменката и махна с ръка. — Вървете. Избийте враговете ни. Ликувайте.

Звучеше изморено. Червения рицар се обърна и взе стълбите почти на един дъх. Докато тичаше надолу, спря, за да докосне кърпичката на рамото си.

Амичия го усети, сякаш беше докоснал бузата ѝ. Усмихна се и продължи да реже чаршафите на ленти.

„Каква глупачка съм“ — каза си послушницата.

Ротата мина през тунела на игуменката и влезе в лабиринт от каменни коридори. За онези, които знаеха къде да гледат, беше ясно, че виещите се тунели не са били издълбани от хора. Макар че бяха празни, капитанът усещаше отпечатъка от силата, с която ги бяха прокопали преди повече от век, дори два. Тя обаче не ги беше напуснала, като миризма на пушек след пожар.

Накрая магическата светлина на игуменката ги отведе до двойна дъбова порта, обкована с желязо, мед и сребро. Само капитанът можеше да различи, че е покрита със символи — могъщи защитни заклинания, изрисувани с херметистка сила. Никога не беше виждал подобно нещо… а игуменката му беше дала ключа.

Той го стисна с нов прилив на уважение.

Някои от хората му бяха силно притеснени. Вече цял час се движеха из безмълвни зловещи коридори дълбоко под земята, а това не беше най-добрата подготовка за бой. Мъжете зад гърба му звучаха така, сякаш бяха на ръба на паниката.

Той се обърна и направи магия, за да ги освети.

— Готови ли сте, приятели? — тихо попита Червения рицар. В преддверието пред огромната порта с препъване прииждаха все повече и повече хора.

— Ще излезем в параклиса на Долния град. Таванът е падал. Не тичайте — тук изкълченият глезен е смъртна присъда, а и няма да се върнем по този път, така че не се мотайте — каза той, макар че не можеше да им обясни защо. Канеше се за миг да свали херметистката защита на крепостта. Овладя гласа си, вливайки в него спокойствие и хумор.

— Хайде да си приберем Том — изрече капитанът и се усмихна на Йеханес, който го изненада, като му отвърна със същото. После завъртя ключа.

На север от Лисен Карак — Торн

Торн усети промяната. Тъкмо местеше прицела на батареята си и отново си мечтаеше за някой математик или инженер — човешка сметачна машина, която да отговаря за насочването на огромните камъни, което си беше досадна работа. Ексреч не прояви никакъв интерес, а и беше твърде несхватлив. Нямаше желание да строи каквото и да било.

Торн наблюдаваше как блатниците копаят и издигат могила извън обсега на новата обсадна машина в крепостта. Беше наясно, че тази батарея ще му струва ужасно много време и ресурси.

Опитваше се да не признае, че ще се наложи да навлезе в ничията земя и да унищожи новия требушет на крепостта със собствената си сила. Не разполагаше с оръжие с нужния обсег и трябваше да пилее мощта си като сърдито момченце, за да пробие хилядолетните защитни заклинания на крепостта. Това щеше да изцеди силите му.

Внезапно усети промяната. Подуши въздуха и изгуби ценно време, за да прати гарван над стените. Зърна огъня в ръцете на бившия си ученик, видя как огромната стенобитна машина се раздвижва, видя…

… нищо.

Гарванът му бе уцелен от стрела и падна от небето. Торн изруга, дезориентиран от прекъсването на връзката. Посегна, за да установи друга…

Защитните заклинания на крепостта бяха свалени.

Той се показа иззад новата обсадна могила, вдигна ръка, метна една яркозелена светкавица и започна да се смее.

Лисен Карак — Хармодий

Хармодий вдигна щит пред светкавицата също като рицар, който парира удар при тренировка. Блесна светлина и двете магии се неутрализираха взаимно. Хармодий залитна и посегна към извора в краката си.

— Боже, имай милост — измърмори той.

Един удар. Торн беше изразходвал силата му с един-единствен удар.

Лисен Карак, Долният град — Червения рицар

Капитанът премина пръв през портата, а Йеханес го следваше по петите, водейки бойната си част надясно и извън параклиса. Нефът беше пълен със спящи блатници и хората му се хвърлиха да ги избиват. Червения рицар започна да брои покритите с доспехи тела, които минаваха край него, загуби бройката някъде по средата и взе да гадае. Дръзката обаче удържа на обещанието си и излезе последна.

— Всички излязоха! — извика тя и грациозно зави надясно, а капитанът затръшна огромната порта, оставяйки ключа от вътрешната страна. Щом двете крила се срещнаха, магията им се сля и портата изчезна. На нейно място зад олтара се появи черна стена, а от вратата остана само отпечаталият се върху ретините му сияен силует.

Докато Пияндето и стрелците прочистваха нефа, Йеханес прескочи разбитата стена, а капитанът развъртя меча си, за да си проправи път до предната част на църквата.

Лисен Карак — Торн

Торн хвърли втора мълния, а после, без да спира, за да почерпи сила — и трета.

Лисен Карак — Хармодий

Второто му защитно заклинание беше по-изпипано от първото, Хармодий го бе измислил сам. Макар и по-слабо от това на Торн, то по-скоро отклоняваше атаките, отколкото да ги блокира. Мълнията на врага се пречупи като лъч светлина в призма и отскочи към хребета, избивайки парче шиста с големината на малка плевня.

Третото му заклинание се забави. Намерението му беше да удари по една-единствена линия, сякаш парираше меч, но Торн бе твърде бърз. Хармодий закъсня и се опита да удължи лъча, но силата му бе твърде малко. Въпреки това успя да спре по-голямата част от удара. Останалото попадна в стената вляво от него. Двадесетина крачки от дървените укрепления изгоряха за един миг и в тях загинаха двама стрелци, а двама от по-възрастните Ланторнови станаха на пихтия. Хармодий усети смъртта им.

Провалът го вбеси и в гнева си той удари инстинктивно. Контраударът му бе твърде жалък, твърде слаб и дойде твърде късно… както и напълно неочаквано. Също като бавен замах при дуел с мечове, яростният му изблик се понесе в мрака и завари врага неподготвен.

Болката разяри Торн. Открай време му действаше така.

Той отвърна на удара.

Лисен Карак, Долният град — Червения рицар

Площадът на Долния град бе покрит с трупове. Капитанът влезе в параклиса, търсейки хората си, а стрелците се разпръснаха надясно и наляво.

— След мен! — извика той. — Хайде!

После хукна през площада, а те се понесоха с дрънчене зад него. От основната бойна част се отделиха групи мъже, понесли стълби и тръгнаха на изток през руините. Някъде вдясно от капитана, както и пред тях, се водеше бой — той не го виждаше, но го чуваше. Внезапно от мрака изникна Анджело ди Лантернум.

— Сер Йеханес моли за помощта ви — каза той.

— След мен — нареди капитанът и тръгна след оръженосеца. Не му остана време да си отбележи, че Йеханес се е отклонил от предначертания маршрут.

В небето изригна ослепително ярка светлина, сякаш събрала в себе си мълниите от всички летни бури, които бе виждал някога, освети Анджело и капитанът видя, че раменете му кървят, а стрелците също са опръскани с червено и черно. Пред тях войниците на Йеханес застинаха под светлината на мълнията — приличаха на илюстрация в ръкопис, изобразяваща рицари, които се бият с чудовища.

— Пазете се! — извика Червения рицар. — Демони!

Ужасът го помете като боен чук. Той стисна зъби и се насили да продължи, а едно от страшилищата се извърна към него със свръхестествена бързина. Капитанът обаче също я притежаваше.

Остриетата им се срещнаха с такава сила, че блеснаха искри. Рицарят отстъпи пред невероятната мощ на адверсария, завъртя меча около оста на бронираната си китка, пристъпи в обсега на ужаса, който се излъчваше от него и заби върха на оръжието си в мозъка му. Той се свлече на земята и капитанът премина към следващия. Демонът извърна глава, красивите му очи срещнаха неговите, а ноктестата му ръка се стрелна толкова бързо, че той не можа да парира удара и замахна надолу.

Адверсарият залитна, пръскайки ужас както скункс — вонята си и капитанът усети, че му се повдига. В очите му имаше кръв.

„Забралото ми е отворено. Ще ме убие.“

Стомахът му се сви от по-различен ужас, стана му студено. Демоните обаче не бяха безсмъртни — отстъпваха, а ихорът им се смесваше с човешката кръв по земята. Когато разстоянието помежду им нарасна, ужасът отпусна хватката си и Червения рицар видя, че изчадията са по-малко от дузина.

Застиналите стрелци изведнъж трескаво се раздвижиха и раненият от капитана демон бе набучен със стрели като игленик. Той се обърна, от него избликна ужас и могъщото му тяло рухна на земята.

Йеханес викаше хората си.

— Дръжте се! — опита се да изкрещи капитанът, но успя само да изписука. Уил Главореза обаче изрева иззад гърба му:

— Дръжте се!

Йеханес млъкна.

— Към кулата! — настоя Червения рицар.

Лисен Карак — Хармодий

Яростта на Торн се стовари отгоре му като чук.

Пулсиращото сияние летеше насреща му, а Хармодий само го наблюдаваше, безсилен да го спре. Остана му цяла секунда, за да погледне пулсиращата противнозелена смърт право в очите. Херметистката защита на крепостта отново се вдигна — усети я, но знаеше, че няма да е достатъчна. Могъщите заклинания, които пазеха манастира, бяха гениално замислени — използваха каквото бе възможно, а останалото преливаха или отразяваха. Бяха толкова добре изработени, че изглеждаха почти интелигентни. Неопитните чародеи се опитваха да отвърнат на силата със сила, но умелите бяха наясно, че трябва да посрещнат директния удар с хитрост, отблъсвайки енергията на врага като опитни фехтовачи. Повечето статични заклинания лесно можеха да се преодолеят, но това…

В мига на унищожението си Хармодий се запита:

„Кой е построил това място?“

Щитовете покриха крепостта, прихванаха удара и го отблъснаха, но дори древните магии имаха своя предел. Остатъкът от магическата атака нахлу през тях като придошла река, отнесла дига.

Той вдигна ръка.

Игуменката го изпревари и спря прилива на яростното заклинание точно преди да стигне до тях, а после го насочи обратно натам, откъдето бе дошло и положи лявата си ръка на рамото на Хармодий.

„Не зная как да водя такава война — каза тя. — Пуснете ме да вляза.“

Чрез нея той усещаше и сестрите ѝ, които пееха химн в параклиса. Силата им не се вливаше директно в игуменката. Връзката им беше много по-неуловима.

Въпреки положението, в което се намираха, Хармодий намери време да се възхити на великолепието на общия замисъл. Крепостта, заклинанията, сестрите, които можеха да подхранват силата им до безкрай, независимо от индивидуалните си слабости… Магът отново се зачуди кой бе изградил всичко това, стисна ръката ѝ и я преведе през огромната бронзова порта на двореца си, както младоженец води невяста.

„Добре дошла“ — каза Хармодий.

В Имагинерното тя бе много по-млада и по-земна. Изведнъж в съзнанието му изникна спомен — същата тази жена, облечена в ловджийски костюм. Стоеше на вратата на покоите на учителя му, потупвайки с камшик по дланта си. Опитваше се да убеди Ричард да излезе на езда с нея.

Хармодий отпрати спомена, макар че той стана видим. Игуменката го видя и се засмя.

„Той беше най-лошият любовник на света — каза тя с тъжна усмивка. — Не обичаше да ходи на лов, да язди и да танцува. Все закъсняваше и даваше куп обещания, които не можеше да изпълни. — Тя сви рамене. — Желаех го и това са последствията. Някои грехове не могат да бъдат изкупени. — Тя разпери ръце. — Тук е много хубаво.“

Похвалата ѝ го накара се изчерви, сякаш беше много по-млад. В Имагинерното времето нямаше никакво значение, тъй че той не бързаше заникъде.

„Подозирахте ли нещо? — попита внимателно той. — Когато той ни предаде?“

Гостенката му седна в едно от величествените му кожени кресла и кръстоса глезени върху облегалката за ръце. Под широките си поли за езда носеше ботуши.

„Нали знаете, че на стари години е трудно да седнеш така — доволно каза игуменката. — Ех, младост, младост. — Тя се облегна назад. — Сигурно често си задавате този въпрос.“

„Дълги години бях в плен на фантазма му — каза Хармодий, — но да, сега си го задавам постоянно.“

„Знам само, че няколко месеца преди Чевин откри нещо, нещо ужасно. Притисках го да ми каже какво е, но той само се усмихваше и отвръщаше, че не съм готова да го разбера.“

Хармодий направи физиономия.

„На мен и толкова не каза.“

Игуменката кимна.

„Сега обаче знаете какво откри тогава. Аз също го знам.“

В Имагинерното тайни почти не съществуваха.

„Да“ — отвърна той, а игуменката поклати глава.

„Всички, които служат на ордена на свети Тома, знаят, че зелената и златната сила са едно и също нещо — рече тя. — Ричард беше глупак, за когото светът бе изцяло черно-бял. И сега е същият. Такъв чудовищен интелект, такова могъщество и нито капка здрав разум. — Игуменката повдигна рамене. — Е, стига приказки. Той разбива дома ми на парчета. Покажете ми как да използвам силата ни, за да го спра.“

„Ето така — каза Хармодий. — Но ще бъдем по-продуктивни, ако вие ми подавате сила, а аз правя заклинанията.“

Миг по-късно — всъщност в същия миг, тъй като в Имагинерното времето е без значение — двамата стояха на балкона на великолепния му дворец и гледаха към реалния свят.

Торн приличаше на огромен фар, грейнал в зелено. Хармодий насочи ръката на игуменката към изчадието, което някога бе неин любовник. Тя го изпълни със сила и той я превърна в огън.

Лисен Карак — Торн

За пръв път се наложи да спре, за да издигне щит пред себе си. Пристъпът му на гняв бе преминал, а отговорът на Хармодий беше достоен за уважение. Не повече, но не и по-малко.

Защитата на крепостта се вдигна отново, но Торн бе успял да нанесе няколко добри удара. Сега обаче рискуваше за нищо. Издигна втори щит.

Могъщата атака на Хармодий бе отблъсната като детенце, което удря с пръчка бронята на някой рицар.

Торн изръмжа… а може би се засмя.

Лисен Карак, Долният град — Червения рицар

Том беше в безсъзнание и бяха нужни шестима мъже, които да го носят. Капитанът нямаше желание да губи конете, останали в гарнизона на Долния град, така че няколко стрелци преместиха труповете от прага на горната порта и я отвориха. Гарнизонът се изнесе след животните, а войниците от вилазката прескочиха стените със стълби. Всичко вървеше много добре — до момента, в който демоните отвърнаха на удара.

Ариергардът се строи, макар и бавно. Това беше разбираемо предвид обстоятелствата, но внезапно трима войници паднаха мъртви на земята, а над телата се надвеси сияйно чудовище, стиснало две хищно закривени брадви, чиито остриета блестяха на меката лунна светлина. Бе разпорило броните на сер Уилиам Гревил и на Маркъс (прислужникът на Йоханес), сякаш бяха от кожа, а третият убит лежеше по очи до тях.

Ужасът го заля като зловонен повей.

Зад изчадието прииждаха още демони — грациозни и страховити, но смайващо красиви, а зад тях в града, който напускаха, се изливаше легион от блатници, ърки и човеци.

Изведнъж капитанът се оказа сам.

— Бягай, жалко човече — прошепна адверсарият.

Капитанът погледна навътре в себе си и намери Пруденция. Заклинанието вече беше готово.

Той отвори вратата, преди тя да успее да възрази — сега беше много по-бърз от преди. През пролуката нахлу зелена стихия…

„Той може да те достигне!“

„Сега е зает с друго“ — рече капитанът на учителката си.

„Толкова неща имам да ти кажа“ — продължи тя.

Червения рицар се усмихна и се върна в мрака.

Сребърна светлина обля ръката, с която стискаше меча, а демонът завъртя брадвите над китките си и ги съедини със златистозелено сияние.

— Ти! — извика той. — Ах, как жадувах да те срещна!

Капитанът вдигна меча си и направи магията. Сребърнобял лъч светлина проряза нощта като фар и се стовари в центъра на града.

— Не улучи — изсъска демонът.

Капитанът пъргаво отстъпи назад, а някъде зад гърба му с прищракване стреля арбалет. Демонът изръмжа, когато стрелата се заби в тялото му и също направи заклинание. Капитанът го улови и се възхити на лекотата, с която устоя на удара.

В Имагинерното атаката на врага приличаше на замах с меч. Той го парира и отблъсна с острие, изтъкано от собствената му сила. Върна се в реалния свят, защото демонът го нападна с магия, последвана от мощен удар на брадвата в дясната му ръка.

Червения рицар си спомни първия път, когато отби подобна атака от страна на Хайуел — той веднага го удари отново, тъй като ученикът му бе твърде доволен от постижението си и това го беше разсеяло. И тогава, и сега едва не загина, защото бе твърде зает да се възхищава сам на себе си.

Капитанът мина в атака, вдигнал меча на нивото на очите си и брадвата изобщо не го нарани, плъзгайки се по острието като вода по покрив. Той започна да сече отдолу нагоре, мощно настъпвайки с левия крак, усети как противникът набира сила и парира заклинанието му още докато се надигаше от ноктите му.

Магическата атака се прояви и в реалния свят и капитанът отклони удара в каменната настилка на пътя помежду им. Паважът избухна и го повали по гръб, а демонът прескочи кратера с пронизителен вой и замахна с двете брадви едновременно. Капитанът видя как Майкъл пристъпва напред и блокира и двете — едната с щита, а другата с меча си. Оръженосецът залитна, но ударите бяха отклонени.

Червения рицар се надигна на лакти и запълзя на заден ход между коленете на оръженосеца си, а стоманените му сабатони дращеха по камъните. В крайна сметка успя да се дръпне, претърколи се наляво и едва не падна от насипа. Демонът-предводител засипваше Майкъл със смазващо мощни удари, но младежът не отстъпваше — блокираше ги и ги отклоняваше с меча и щита си, използвайки силата на изчадието срещу самото него, доколкото можеше.

Останалите демони се опитаха да ги заобиколят.

Червения рицар успя да се изправи и да замахне странично към противника, но той показа удивителни бойни умения, като парира удара с острието на брадвата си, а мечът му се стрелна напред. Капитанът едва успя да отблъсне удара.

Двамата мъже отстъпиха, докато адверсарият ги засипваше с удари, първо с едната брадва, а после — с другата, в безспирен ритъм. Макар и предвидим, той беше ужасяващо бърз. Внезапно, точно когато капитанът отклони едната брадва с меча си, а Майкъл успя за миг да блокира другата с щита си, Йеханес пъхна алебардата си между тях. Демонът отстъпи и се преви на две, но бронята му — а може би беше вълшебна кожа или пък защитни заклинания — устоя. Капитанът залитна и усети, че Майкъл е до него.

— Пусни ме! — извика Йеханес, оръженосецът отстъпи и той мина покрай него. Два демона изскочиха пред водача си, който тъкмо се изправяше на крака. Някъде високо над главите им требушетът в крепостта стреля.

Туп-тряс.

Балистата в северната кула — също.

Туп.

После и стенобитните машини в Замъка на моста.

Трак!

Трак!

Хармодий се наведе над стената високо над тях, хванал игуменката за ръка, сякаш бяха любовници и разпери пръсти.

— Fiat lux! — извика той.

Долният град сякаш се взриви, от небето се посипа огнена градушка и го изравни със земята. Силуетите на демоните рязко се откроиха на фона на пламъците, а онези в дъното на отряда им се обърнаха, за да видят какво става. Червения рицар си наложи да подтисне тщеславното желание да ги нападне и отстъпи още една крачка. Две от чудовищата тръгнаха към него и страхът, който излъчваха…

… не беше така силен, както преди. Някъде дълбоко в себе си капитанът намери време да се усмихне, развеселен от иронията. Беше прекарал цялото си детство в страх, боеше се от толкова много неща. Когато си свикнал с нещо, се научаваш да го презираш. А той бе свикнал да действа, когато го е страх.

Ужасът, който излъчваха демоните, изобщо не му въздействаше. Въпреки това той едва удържа позицията си, защото те си оставаха огромни, бързи и опасни.

Стиснал алебардата с две ръце, Йеханес замахна и острието строши ръката на един от демоните. Той отстъпи със залитане и дръжката на меча му попадна между краката на другия. Докато демонът се олюляваше, капитанът имаше достатъчно време да пристъпи напред и да замахне отдолу нагоре, черпейки сила от движението на хълбоците, ръцете и раменете си. Острието проблесна, плъзна се хоризонтално отляво надясно, мина под оръжието на адверсария и го обезглави.

До него Йеханес пристъпи напред и заби шипа на алебардата си в падналия по гръб демон. Разнесе се звук, който много приличаше на аплодисменти и капитанът се почуди кой ги наблюдава.

Почти се бяха изкачили до върха на хребета и стояха в подножието на главната порта, все още озарени от сребристобялата светлина на заклинанието му. Капитанът бе облян в пот и дишаше тежко, струваше му се, че шлемът му е клетка, а забралото — ръка, запушила устата му.

Демоните пак се хвърлиха напред. Зад тях напираха блатници, които се опитваха да ги заобиколят от двете страни и стрелците опъваха лъковете отново и отново с методична регулярност, но той не можеше да мисли за това. Демоните го нападнаха.

Този отпред замахна, хванал брадвата с две ръце и капитанът посегна към тях. Атаката на чудовището премина в защита, а огромният остър нокът на лявата му ръка се стрелна напред и се заби в рамото на рицаря. Болката го заслепи и той залитна назад. Бяха го ранили. Отново.

Йеханес бързо замахна с върха на алебардата, после пак и пак, след което я обърна, за да отклони брадвата на врага и заби шипа ѝ в демона. Той залитна и падна по гръб, а алебардата остана забита в гръдната му кост. Рицарят се опита да я освободи, но се забави твърде много.

Противникът на капитана замахна към Йеханес отстрани, успя да го удари по шлема и той рухна.

„Заради мен се върна“ — каза си Червения рицар и се хвърли напред, стиснал меча в дясната си ръка. Държеше го само за върха на дръжката и отчаяно замахна, но успя единствено да одраска клюнестото лице на демона с върха на острието. Въпреки това адверсарият залитна, а капитанът се наведе напред, сграбчи оръжието близо до върха и го заби в люспестото бедро на демона, като го използва като лост, за да го отхвърли от пътя си. Изчадието изчезна в мрака.

Червения рицар продължи по пътя и подмина Йеханес, а демонът, който му беше проговорил, изскочи напред, проправяйки си път между двама от другарите си.

— Аз съм Туркан от кветеногите — каза той.

Лисен Карак — Амичия

Амичия не мислеше да излиза на стената. Мястото ѝ беше в лазарета при ранените, които прииждаха през портата. Каза си, че ще погледа само малко. Хората ликуваха.

Тя хукна боса и излезе на балкона на втория етаж на лазарета, после с лекота прескочи каменните перила, за да се покачи между двата гаргойла в долния край на фронтона и ожули бедрото си на керемидите, докато се плъзгаше надолу към стената. Беше минавала по този път много пъти, след като монахините угасяха светлините преди лягане.

Намираше се на един етаж над караулната на портата. Сурна се надолу и спря, щом си даде сметка, че част от стената просто липсва, а кракът ѝ увисна в празното пространство. Под нея склонът на хълма бе окъпан в зловеща бяла светлина.

Когато беше малка, семейството ѝ отвъд Стената наричаше тези същества „пазители“ и ги боготвореше. След като дойде тук, започна да вярва, че са ангели. Сега един огромен пазител стоеше на павирания път лице в лице с Червения рицар. Как мразеше този прякор, който заместваше името му! Червения рицар.

Изглеждаше уморен, но готов да се бие. Приличаше на герой. Тя не можеше нито да гледа, нито да извърне очи.

Пазителят замахна с двете брадви едновременно — нещо непосилно за обикновено човешко същество. Капитанът пристъпи напред и вдясно и отклони едната брадва към земята, а величественото създание отстъпи назад. Тя го видя как черпи сила. Пазителите по нищо не приличаха на хората, ако не се броеше любовта им към красотата. Този почерпи сила с лекотата, с която дишаше — за него това беше нещо съвсем естествено — и запрати заклинанието си към рицаря, който успя да го отклони, а после пристъпи напред и бавно вдигна меча си със сложно движение, което приличаше на поздрав. Зае бойна поза и застина, а пазителят вдигна брадвите си. Времето спря.

Тя не можеше да диша. В мига, в който единият от тях помръднеше, всичко щеше да приключи.

Блатата около река Албин — Ранълд Лохлан

Доналд дойде и седна на един камък до малкия огън на Ранълд. Половината от хората им бяха на стража, а онези, които готвеха закуската, говореха с приглушени гласове.

— Хрумна ми нещо — рече Доналд.

Ранълд изяде парче бекон и повдигна вежда. Чувстваше се по-добре, някак по-жизнен от преди. Иън Стария го ядоса, защото се беше изпикал в потока, от който взимаха вода за пиене. Вчера нищо не бе успяло да го разгневи, така че той се наслади на яда си — прие го като знак, че е жив.

Той обмисли всичко това, докато дъвчеше и накрая кимна.

— Знаех си аз, че ми замириса на лошо — каза той и успя да се усмихне. Още една победа.

Доналд се облегна назад.

— Не се прави на интересен, два пъти по-млад си от мен — рече той и се ухили. — Мисля, че трябва да подкараме стадото към Албинкърк, само на дванадесет левги от тук е. И малко повече да са, все едно.

Ранълд си оставаше хълминец и беше достатъчно жив, за да хареса смелата идея.

— Точно над мястото, където се бихме със сосагите ли? — попита той, а другият сви рамене.

— Тръгнали са си, Ранълд. От три дни няма и следа от тях — ни перо, ни съгледвач, ни гол задник. Те са си такива, не се задържат на едно място — рече Доналд и се наведе напред. — Колко ще получиш за стадото в Хана? По едно сребърно пени на глава, може би и по-малко. Освен това пътят до там е много по-дълъг, отколкото до Албинкърк.

Ранълд се втренчи в пламъците на малкия огън, който бе наклал с брезова кора. Отвори кесията на колана си, извади няколко листенца и ги пусна в медна чаша, пълна с вода, сложи си и мед, разбърка чая и го изпи, а после тихо благодари на Бога. Вярата му в Него беше отслабнала… а може и да не беше. Не беше съвсем сигурен.

„Бях мъртъв.“

Трудно му беше да го приеме. Щеше да е по-добре да не мисли за това, само дето някак си си спомняше какво е да си умрял. Ужасно беше. Не искаше отново да умре.

Ранълд въздъхна.

— Дръзко хрумване.

От Албинкърк обаче можеше да изпрати вестоносец на краля. Поне това му дължеше. Не, дължеше му повече от това. Той отново въздъхна, а в очите на Доналд припламнаха искрици.

— Хайде тогава!

Ранълд осъзнаваше, че Редмейн иска да извърши някакъв подвиг, дори само за да оправдае факта, че е оцелял, а Хектор — не, и някъде дълбоко в себе си споделяше това чувство. Ако успееха да прекарат стадото дотам… Е, Сара Лохлан щеше да забогатее, фермерите и овчарите в Хълмовете — да си получат печалбата… а песента „Смъртта на Хектор Лохлан“ щеше да има щастлив край.

Той изпи последната глътка горещ чай и се загледа в потока.

— До един сме луди. А и някои от момчетата може да „откажат да ни придружат“ — каза той с подчертан албински акцент.

Доналд се изкикоти.

— Радвам се, че пак започваш да приличаш на себе си. Феите върнаха кръстницата ми към живота, разказвал ли съм ти? Минаха месеци, преди да се засмее отново, но тя беше мъртва цял ден — сви рамене той.

Ранълд потръпна.

— Олеле — измърмори той.

— А, защо. Тя казваше, че след като познала смъртта, животът винаги ѝ се струвал сладък — кимна Доналд.

Когато стадото потегли с тътен на запад, Ранълд още мислеше за това. Момчетата замърмориха, но никой не тръгна към дома.

Четири часа се движиха на запад по стария джелепски път, а местността ставаше все по-гориста и по-гориста. Виждаше се, че навремето по западните склонове на Морейските планини е имало стопанства — по младите дървета още се виеха лози, а край тях се нижеха десетки изоставени къщи с паднали покриви. Нито една не беше опожарена — един ден хората просто си бяха отишли и толкоз. Ранълд ги беше виждал и преди, но сега сякаш ги гледаше с други очи.

Вечерта спряха да лагеруват недалеч от блатата край Албин. Бяха принудили стадото да се движи бързо, за да успеят да изминат поне двадесет левги и младежите бяха толкова изтощени, че Доналд състави нов списък със задачи. Пишеше бавно и внимателно върху восъчната си плоча, като отбелязваше нечии имена със знаци, а други — както обикновено.

Кенет Холиът не беше бард, но всички знаеха, че умее да свири. Тази вечер момчето изпя няколко стиха под акомпанимента на бащината си лира, а после поклати глава и състави още няколко. Пишеше песен за смъртта на Хектор. Знаеше една на Стария език, за смъртта на друг Хектор и стискаше перото между зъбите си, твърдо решен да напише нова. Час по-късно изруга и изчезна в нощта, а Ранълд се разрида.

Останалите го оставиха да се наплаче и когато сълзите му пресъхнаха, Доналд дойде при него и сложи ръка на рамото му, а той се уви в наметалото си и заспа.

Лисен Карак — Червения рицар

Капитанът наблюдаваше противника си и очакваше смъртта. Рамото му кървеше, лицето му също. Йеханес лежеше на половин стъпка зад него и той не смееше да отстъпи, а хората му кой знае защо бяха решили, че иска да се бие сам. По тялото му се стичаше топла кръв.

Бе вдигнал ръце над главата си, в гарда „Пазач на прозореца“. Рано или късно усилието щеше да го изтощи, да го принуди да замахне… и това щеше да бъде краят му.

Чудовището беше по-бързо и по-силно от него. Беше се опитал да го нападне, да го намушка, изпробвайки повечето от номерата си. За да успее, му трябваше някакво предимство — по-широк обхват, може би — с което просто не разполагаше.

Демонът просто си стоеше, вдигнал брадвите над главата си. Внезапно, също толкова бързо, колкото го беше нападнал, той отклони поглед от капитана, повдигна рамене и изчезна, а въздухът на мястото му изпука.

„Проклет да съм, ако сега се пльосна по лице“ — каза си Червения рицар. Стоеше и гледаше безлюдния път и пламъците, които бушуваха в Долния град. Обърна се и видя, че Майкъл е подхванал Йеханес под мишниците и го дърпа нагоре по пътеката. Зад него стоеше Аверчето с опънат лък. Той отпусна мускулите си съвсем бавно, огромното оръжие зае предишната си поза и той го закачи на колана си.

— Извинявайте, капитане — каза той. — Този нямаше да го победите.

Капитанът избухна в смях и не спря да се смее, докато го теглеха през портата. Тя се затръшна зад тях, а сер Майкъл спусна масивната желязна решетка.

Червения рицар потупа Аверчето по нагръдника.

— И аз така мисля — каза той.

Майкъл свали шлема му и той пое свежия прохладен въздух на алчни глътки, докато дузина мъже сваляха доспехите му. Зърна игуменката и Хармодий, които му се усмихваха широко.

— Червения рицар! Червения рицар! Червения рицар! — закрещяха всички.

Той се наслади на момента, а щом свалиха кирасата му, се изправи на крака. Хората му се ухилиха и се дръпнаха назад, но усмивките им замръзнаха, щом забелязаха колко кръв се стича по тялото му.

Капитанът кимна, махна им и хукна към тълпата, невъоръжен, без да обръща внимание на раните си, а после сякаш изчезна. Не виждаше Амичия, но усещаше присъствието ѝ и тръгна да я търси.

Тя го чакаше под ябълковото дърво и щом го видя, прехапа устни.

— Няма да говоря — весело я увери той. — Само…

Амичия протегна ръка и силно го бутна, за да седне. Той се надяваше, че ще го целуне, но остана излъган. Усети топлия ѝ изпълнен с магия дъх върху лицето си и раната му се затвори. Тя вдигна ръце като жрец, който се моли на божество и капитанът видя силата навсякъде около нея, после зърна извора под дървото, както и нишките, които я свързваха със сестрите ѝ и с игуменката.

Послушницата пъхна ръка под палтото му и пръстите ѝ му се сториха леденостудени. Прокара длан по гърдите му и когато докосна раната, която дори не беше усетил, гърбът му се изви от болка.

— Глупчо — рече тя и капитанът усети как силата ѝ се влива в рамото му. За един кратък миг болката беше безкрайна. В този миг той се превърна в нея, а тя — в него.

Отпусна се назад, от устните му се изтръгна стон и той се засрами. Амичия се наведе над него, косите ѝ покриха лицето му, а устните ѝ докоснаха неговите.

— Ако остана при теб, ще умрат хора — каза тя и изчезна.

Лисен Карак — Майкъл

Обсадата на Лисен Карак. Ден дванадесети.

Снощи стражата дойде и смени гарнизона в Долния град. Червения рицар ги водеше лично. Целият гарнизон бе спасен, но загинаха смели рицари и войници и в крайна сметка загубихме Долния град. Изчадията на врага нямат край.

Майкъл се вторачи в пергамента и се опита да реши какво да напише. Поклати глава и тръгна да търси Кейтлин, чийто баща бе загинал при срутването на стената.

По първи зори се появиха три змея, понесли в ноктите си камъни с големината на човешка глава. Първо летяха високо, а после се спуснаха почти отвесно към требушета.

Стражата тъкмо се сменяше и войниците бяха съвсем неподготвени. Новата смяна вече беше изморена, а старата — напълно изтощена и никой не реагира навреме. Преди Безглавия да успее да завърти балистата, ноктите на първото чудовище се разтвориха, камъкът се стовари върху останките от кулата на няколко стъпки под машината, отскочи с мощен пукот и се търкулна по хълма, без да нарани никого.

Вторият змей слезе по-ниско с прибрани крила, но ги разтвори твърде рано, вдигна се и камъкът му се отклони, смазвайки една от стотиците овце, все още затворени в кошарите на хребета.

Третият змей беше най-стар и най-хитър. Той подмина целта, която му беше определил Торн и почти нежно положи камъка си върху балистата, разби я и свали Безглавия от кулата. Стрелецът изпищя и докато падаше, панически посегна към гаргойлите по балкона на лазарета.

Змейовете отлетяха.

Лисен Карак

Час по-късно змейовете се върнаха. Този път и тримата подражаваха на най-стария, като летяха ниско по протежението на целия хребет, издигайки се едва при топлото течение пред крепостта, за да хвърлят снарядите си от упор. Този път обаче ги посрещна градушка от стрели и копия, изстреляни от всички краища на двора, кулите и дори от балкона на лазарета. И трите чудовища бяха улучени и гневно отлетяха, без да изпълнят задачата си. Камъните, които носеха, пробиха дупка в покоите на капитана, убиха две монахини в лечебницата и смазаха един боен кон и един оръженосец в конюшнята.

Червения рицар проспа всичко това.

Лисен Карак — Червения рицар

Събуди се едва късно следобед. Намираше се в собствената си стая, макар че тя му се видя някак особена. Въздухът се движеше наоколо му, а на стената зееше отвор колкото двуколка. Някой го беше покрил със завивки и един стар гоблен. Дупката гледаше право навън, малката му веранда също я нямаше.

Капитанът опря пети в пода. Тоби беше наредил дрехите му на дъската за гладене и чакаше, преметнал над лакътя си добре почистените му черни чизми. Капитанският му колан беше излъскан и сияеше като херметистки артефакт.

— Игуменката ви покани на вечеря — каза Тоби. — Господарят Майкъл е на тренировка.

Когато тежестта падна върху бедрата и хълбоците му, капитанът изохка и за миг разбра какво е да си стар.

— Шивачката ви праща тези дрехи — каза Тоби и посочи един кош. — Нови, чисти и изгладени. Ризи, подшлемници и бельо. И два черни панталона.

Капитанът прокара длани по една риза. Шевовете бяха изящни, ситни и почти съвършено еднакви, но не съвсем — сякаш оформяха някаква шарка. Шивачката беше използвала небоядисан конец върху искрящобелия лен и самият контраст се бе превърнал в украса, деликатно подчертавайки таланта ѝ, толкова недоловим, колкото силата, с която бе наситила дрехите.

Той вдигна ризата. Силата беше златиста, с цвета на блестящо бяло злато. Цветът на чистотата, на слънцето. Дрехата не го изгори, макар че той не очакваше нищо подобно. Беше го разбрал преди много години.

Тоби прекъсна мислите му.

— Желаете ли вино? Или топъл сайдер? — попита той и се втренчи в пода. — Сайдерът е хубав — измънка момчето.

— Сайдер. Ще си облека новите дрехи, само че под аления жупон, Тоби. Черният е за… — Той въздъхна. — Черният е за друг повод.

— Простете, милорд — каза момчето и се изчерви.

— Откъде можеше да знаеш? Как са ранените? Как е Том Лошия? — попита капитанът, наслаждавайки се на свежата чистота на новата си бяла риза. — Ако можеш да го уредиш, ще се изкъпя, преди да се облека.

Тоби кимна и прие предизвикателството.

— Лесна работа — каза той, изчезна, а после пак се появи. — Сер Томас вече се разхожда. Сер Йеханес — също.

Момчето хукна и капитанът се заслуша в стъпките му. Тоби го караше да се усмихва, но и да се чувства стар. Той съблече дрехите, които носеше под доспехите си. Не ги беше свалял от… хмм. Два дни?

Ризата беше топла, влажна и миришеше лошо — не на пот, а на засъхнала кръв. Цялата беше напоена и разкъсана по цялата си дължина.

Някъде в багажа му имаше огледало. Майкъл бе разопаковал чантата, торбата и раклата, която държеше при фургоните и капитанът започна да рови в нещата си. Усещаше, че вечерта наближава, а не си е сложил доспехите.

Откри бронзовото огледало в пътната си чанта, намери и един бръснач, извади острието от красиво украсената бронзова дръжка и се погледна в огледалото. Беше забравил за раната, която получи предишната вечер. По дължината на лявата му буза пълзеше дълга драскотина, която все още леко кървеше. Щом я видя, започна да го боли. Не изглеждаше зле, просто го болеше.

Той поклати глава. Почувства се замаян от шока след битката, както и от онова, което зърна в огледалото. Опита се да огледа раната на дясното си рамо. Болката беше притъпена и не успяваше да открие източника ѝ, въпреки че дрехите, които носеше под бронята, бяха пропити с кръв. Втвърдени от кръв би било по-точно. И това си беше шок.

Капитанът отлепи бельото от себе си — беше залепнало за слабините му, а там, където бедрото преминаваше към торса му, се бе изринал от потта. И вонеше.

След малко се появи Тоби.

— Сега ще донесат ваната, господарю. Казах на господаря Майкъл и на господаря Жак, че сте буден.

Жак влезе през врата и изсумтя.

Дори гол, Червения рицар пак звучеше авторитетно.

— Тоби, вземи жупона ми и го проветри. Дай бельото ми на перачката и любезно я попитай дали може да бъде спасено.

Жак бе взел в ръка един от новите му подшлемници.

— Отлична работа. Става дори за кралския двор — каза той и погледна към Тоби.

— Шивачката ги е правила. Маг се казва — рече Тоби и сви рамене. — Рече, че капитанът ги бил поръчал. Да не съм сбъркал нещо?

Капитанът поклати глава, а Жак се усмихна.

— Ще ида да ѝ платя и да поръчам и за мен — рече той, обърна се към капитана и продължи: — А на вас ви е наредено да вечеряте с игуменката. Ще присъстват и други важни личности. Облечете се както трябва и се постарайте да се държите прилично.

Червения рицар извъртя очи, а след малко каза:

— Как е раната на гърба ми?

Жак огледа плешката му.

— Зараснала е — заяви той с професионална тежест. До него застана Тоби, преметнал над лакът жупона на капитана. Рицарят го вдигна пред очите си — десният ръкав беше разкъсан от мишницата чак до колана.

Жак издаде остър звук, подобен на джафкане.

— Един от демоните ме беляза — каза капитанът и повдигна рамене. — Спах… какъв сън му ударих само!

Изведнъж той грабна бокала, поставен до леглото му.

— Хубавата послушница прати приспивателно, което да ви дам — рече Тоби и сякаш се сви.

Капитанът откри кесията си, което си беше истинско чудо само по себе си, измъкна от нея един сребърен леопард, метна го на момчето и то го сграбчи във въздуха.

— Мисля, че ти дължа благодарност, млади Тоби. А сега искам да се изкъпя — оповести капитанът и се почеса.

На двора беше пълно с мъже, които тренираха с мечовете и щитовете си. Капитанът прекоси стаята, повдигна единия край на гоблена и погледна към ливадите, кошарите и тлеещите останки на Долния град.

— Змейове, нали? — попита той. Все още беше невероятно изтощен.

— Цял ден мятат камъни по нас — каза Жак развеселено. — Изкараха акъла на Безглавия и унищожиха балистата.

— Врагът пак мести стенобитните си машини — отбеляза Червения рицар. — Не, всъщност е накарал блатниците да издигнат нова могила, но държи требушетите извън обсега ни.

Внезапно капитанът осъзна, че се почесва на места, където не би трябвало да се чеше пред хора, пък били те и прислужници.

— Трябва да се видя с Том, ако има сили. Да ми донесе докладите от днес — нареди капитанът, изквича и издърпа завивката от леглото. На прага бяха изникнали две селянки, понесли вана с гореща вода.

— О, я стига — обади се тъмнокосата. — Да не ми е за сефте?

Въпреки това се изкикоти, другото момиче се изчерви и двете си тръгнаха. Водата обаче остана.

— Ако не възразяваш, ще се измия сам — рече капитанът на Жак, който кимна.

— Твърде възрастен сте, за да ви къпят — отбеляза той и взе да брои дрехите в коша. — Какво ще кажете да отида да платя на дамата? На връщане ще доведа Том.

— Благодаря ти, Жак.

Водата беше гореща, почти вряла. Въпреки това той влезе във ваната с надеждата да изгори част от гнусотията. Имаше чувството, че го е налазило нещо.

Малко след като се потопи чак до врата (съвсем бавно), той усети, че въздухът зад него се раздвижва.

— Том?

— Не е Том — отвърна Хармодий. Капитанът се размърда — водата сякаш го изгаряше там, където беше ожулен, порязан или изприщен. Тоест, почти навсякъде. Досети се, че сапунът му — чудесният му галски сапун, който ухаеше на бадеми — още е в кожената ракла.

Хармодий пресече стаята.

— Станал си по-силен — започна той без предисловия. — Снощи го забелязах. По-бърз и по-силен.

— Всеки ден повтарям упражненията, на които ме научи — призна младият човек. — И върша всичко с магия, стига да мога. Точно както ми каза. — Той сви рамене. Водата беше прекрасна. — Когато той ми го позволи.

— Врагът ли? — попита Хармодий, клатейки глава.

— Лагерува пред двореца в мислите ми — отвърна капитанът и посегна чак към далечния кладенец, разположен на тридесет стъпи в скалата. Сега обаче усещаше силата, която бликаше от него. Пресегна се, докосна я, отпи и направи магия. Сапунът се вдигна във въздуха, прекоси стаята и падна с плясък във ваната.

— По дяволите! — изруга той. Не беше сапунът му, а точилото за бръснача.

Хармодий се ухили.

— Сапуна ли искаш? Розов ли е?

— Да.

— Въпреки това уменията ти много са се подобрили. Знам, че си добре обучен. Просто не бива да си толкова потаен — рече старият маг и сви рамене. — На мен, разбира се, ми е лесно да го кажа.

Той вдигна сапуна и го задържа извън обсега на капитана.

— Бих могъл да постигна и повече, ако той не стоеше точно пред вратата ми, за да ми изтръгне душата, щом си подам носа — каза младежът и се почеса. — Може ли сапуна, моля?

Хармодий надникна през дупката зад гоблена.

— Хубав нов прозорец — рече той. — Черпи сила от другаде. Знаеш как.

— От кладенеца ли?

— Какво ще кажеш за слънцето? — отвърна с въпрос Хармодий.

— Аз съм дете на Дивото — каза капитанът. — Майка ми ме направи такъв.

Хармодий не гледаше към него, а навън, към полето.

— Момче, имаш ли ми доверие?

Червения рицар погледна към високия му горд силует.

— Не съвсем — рече той. — Във всеки случай не вярвам, че ще си получа сапуна.

Хармодий се засмя.

— Добре, добре. Имаш ли ми доверие като на учител по херметизъм?

Капитанът размишлява в продължение на няколко дълги секунди.

— Мисля, че да — рече накрая той.

Старият чародей кимна, откъсна гоблена от куките и слънчевата светлина обля ваната.

— Вземи сапуна. Използвай силата на слънцето, хайде — каза той и задържа сапуна на видимо място.

Капитанът имаше чувството, че слънчевите лъчи внезапно са придобили тежест. Той вдигна мократа си ръка и позволи на слънцето да я близне. То винаги му харесваше, особено през пролетта.

… ухание на цветя…

За част от секундата успя, но го обзе отвращение. Сякаш му се повдигна.

Сапунът не помръдваше.

— Постарай се повече — каза Хармодий.

— Предпочитам да ми дадеш сапуна и да опитаме, след като се облека — каза Червения рицар. Чувстваше, че е в неравностойна позиция — гол, мокър, ранен и уязвим.

Хармодий присви очи.

— Използвай силата.

Капитанът опита отново, остави слънчевите лъчи да го погалят и да попият в него…

… и се изплю, като едва пропусна ваната.

— Не — каза той.

— Този път беше по-добре — рече Хармодий. — Даже много добре. Да ти кажа ли защо ти се възхищавам, капитане?

— Сега с ласкателства ли ще ме убеждаваш?

— Не е заради това, че не се боиш от нищо. Доколкото мога да преценя, теб те е страх от всичко — каза магьосникът и скръсти ръце. — Възхищавам ти се, защото всеки път надмогваш страха си. — Той кимна. — А сега почерпи от силата на слънцето и я използвай.

Капитанът остави слънчевите лъчи да го помилват. Почувства силата им — хранителна като хубаво сирене, по-плътна и по-наситена от тази на Дивото.

Внезапно някаква бариера в съзнанието му се затвори с трясък.

— По дяволите! — рече Хармодий. — Опитай пак.

Младежът си пое дълбоко дъх и опита отново. Усещаше силата. Искаше я. Само да можеше да докосне слънцето…

Да докоснеш слънцето означава да си чист.

„Аз съм плод на омраза и кръвосмешение. Създадоха ме да унищожавам. Никога не бих могъл да използвам силата на слънцето.“

Водата във ваната беше топла, слънцето — също. Той подтисна отвращението си и посегна към него, представи си как го язди. Или как язди под лъчите му. Представи си как Амичия стои под бялата светлина…

Успя отново, но само за миг. Лъчите върху ръката му бяха като проводник, а кожата му попи силата като гъба. После той пак се задави с нея, закашля се и сапунът, който бе пресякъл стаята наполовина, падна на пода.

— Аха! — изрева магьосникът.

— Не мога — каза капитанът.

— Току-що го направи — рече Хармодий, вдигна сапуна и му го подаде. — Няма граници, моето момче. Няма правила. Можеш да използваш слънцето. Дълго ще му се съпротивляваш — нещо в теб ще се противи, но за Бога, момче, ти току-що използва силата му в най-чистата ѝ форма. Познавам хора, които я поемат от водата или от въздуха. Много малко магьосници я поемат направо от източника.

Капитанът започна да се сапунисва — водата изстиваше. Изстиваше твърде бързо.

— Копеле такова — каза той на чародея.

— Най-добре направи нещо по въпроса — рече Хармодий и той отиде в палата си.

„Недей — каза Пруденция — Той те очаква.“

„Точно така“ — рече капитанът и докосна ключалката.

Усещаше, че водата става все по-студена.

— Копеле — повтори капитанът.

Слънцето беше навсякъде наоколо му и той посегна към него… но не се случи нищо особено. Представи си топъл летен ден, само дето прекали и видя само пот и буболечки.

Есен тогава. Цветът на тиквите, на зрялата царевица, на житото, готово за жътва. Представи си толкова много неща, все златни, оранжеви и алени, огрени от залязващото слънце…

Пруденция се разсмя с глас.

„Браво, млади господарю!“ — извика тя.

Без да иска, витражите високо над въртящите се панели светнаха, огрени от ярка светлина, по пода пробягаха цветни лъчи.

„Кучи син — каза Червения рицар и посочи към една статуя, един панел и един символ. — Света Мария, Хераклит, Рак.“

Колелата се завъртяха, а после спряха с прещракване. Пруденция се усмихна с каменната си усмивка.

„Ето — каза тя. — Гледай.“

Учителката му повдигна една призма, тя пое цветната светлина, пречупи я и я насочи към централния панел на Рака като един-единствен фокусиран лъч.

Аха!

Водата стана топла. Още по-топла… почти гореща.

Хармодий се разсмя с глас.

— Браво! — извика той, а капитанът изморено се отпусна във ваната. Беше изумен.

— Помогнаха ми — рече той, за да прикрие объркването си. — Магьоснико, това не би трябвало да бъде възможно. Как е възможно?

Хармодий поклати глава.

— Имам няколко теории, но не и доказателства — отвърна той и потърка врата си. — Преди две седмици не възнамерявах да се правя на герой. Смятах да открия някое спокойно местенце, колкото се може по далеч от един капан, който ми заложи Торн. Исках да направя някои експерименти.

— А вместо това попадна под обсада — каза младежът, който се сапунисваше най-безсрамно.

— Успях да направя няколко опита — рече чародеят.

— Например?

— Ами, успях да накарам магьосник от Дивото да използва слънчева светлина — каза Хармодий самодоволно. — Знаех си, че ще можеш.

Капитанът поклати глава. Трябваше да му се ядоса, но вместо това се чувстваше… чувстваше се извънредно могъщ.

— Ами, ако беше сбъркал?

Хармодий сви рамене.

— Едва ли. Така или иначе съставих теорията си по конкретна причина, освен това щом дойдох тук, се запознах с жена, която може да използва и двете сили — тази на Дивото и тази на слънцето. Всеки път, когато я наблюдавам как цери, имам чувството, че се случва чудо — рече той и щастливо потърка ръце. — Снощи се свързах с нея. Игуменката.

— Звучиш като момче, което се фука с първата си целувка — каза капитанът.

Хармодий се разсмя.

— Наистина схващаш бързо. Едно време тя се отбиваше в покоите ни… О, в онези дни беше същинско въплъщение на женствеността — рече той, клатейки глава. — Интересно как човек никога не е твърде стар, за да бъде млад. Но аз не дойдох да ти разтягам локуми за страст и любов, момче. Дамата вече е доказала онова, което подозирах. Това откритие ще промени света.

— Аз си го харесвам такъв, какъвто е — обади се Том от прага. — Като приключите с кървавите ритуали, жертвоприношенията, яденето на бебета или каквото там правите, вещери такива, аз съм готов с доклада за деня.

Капитанът остана да лежи неподвижно в топлата вода.

— Само заради този експеримент ли дойде? Или имаше и друг мотив, магьоснико?

— Торн възнамерява да ни нападне. Лично — отвърна Хармодий, докато се опитваше да върне гоблена на мястото му. За човек с такава сила беше учудващо непохватен. — Снощи разбра, че може да преодолее защитата ни и сега ще опита.

Том отиде при него, махна нетърпеливо с ръка, за да го изгони, разтегли краищата на гоблена и ги закачи за масивните железни куки, забити в гредите на пода на горния етаж.

— Наистина ли? — попита Червения рицар. — Откъде знаеш?

Хармодий сви рамене и си наля вино.

— За добро или за зло, с него сме свързани. Чувствам и страха, и гнева, и злорадството му. Игуменката — също.

— Страх ли? — попита Том. — Страх? Твоето могъщо богче се бои от нас, тъй ли?

Той се разсмя, но капитанът разбра значението на думите му.

— Има от какво да го е страх — рече той. — И аз щях да се боя, ако бях на негово място.

— Има ужасно много за губене — каза Хармодий, — но и знае, че може да унищожи требушета ни с един удар, ако се доближи достатъчно. За целта ще трябва да рискува да излезе на открито, разбира се, затова опита първо със змейове. Те обаче се провалиха.

Том поклати глава.

— Описваш го все едно самият той е стенобитна машина.

Хармодий кимна.

— Не е зле, Том. Може да се каже, че на бойното поле магьосниците не са много по-различни от стенобитните машини. Далеч по-бързи и смъртоносни са, но иначе съм съгласен, ефектът е същият.

Капитанът изкриви лице.

— Защо му е да унищожава требушета? За да използва обсадните си машини срещу Замъка на моста ли?

Хармодий кимна.

— Предполагам. Не разбирам от тези неща — каза той и остави чашата си. — Ще те оставя, за да се приготвиш, игуменката ни чака по залез. — Магьосникът спря за миг на прага. — Не спирай да се упражняваш, млади човече. Имаме нужда от теб.

Докато Хармодий се отдалечаваше, Том не откъсваше очи от него.

— Странна птица е този.

Червения рицар се усмихна.

— Ти ли ми го казваш? — рече той, призова един ленен пешкир, окачен на вратата и той долетя в ръката му. Капитанът се ухили и се изправи, а от тялото му се стичаше вода.

Том се олюля на стола си.

— Не правете повече така — каза той. Беше изтеглил тежката си кама от ножницата. — Ще съм ви благодарен, ако го правите скришом, както е редно.

Капитанът усети, че се изчервява.

— Умея да правя магии, Том — рече той. — Ти знаеш това.

Том изръмжа.

— Едно е да знам, друго е да гледам — рече той и сви рамене. Изглеждаше смутен. — Вчера загубихме петима войници и трима стрелци — каза Том и сведе поглед към една восъчна плоча. — Откакто е започнала обсадата, са загинали девет войници и деветнадесет стрелци. С вчерашните убити и с още двама слуги стават тридесет — каза той, свивайки рамене. — Един на всеки четирима.

Червения рицар облече ризата си.

— Не казвам, че трябва да се откажем — рече Том, — но може би е време да видим дали няма как да се спазарим.

— И ти ли, Том? — попита младежът, докато обуваше бельото си. Платът беше свеж и чист. Макар и изтощен, той също се почувства така.

— Всеки ден губим все повече хора — рече Том. — Слушайте, нали знаете, че съм на ваша страна? Добър капитан сте, дори Йеханес взе да го разбира. — Той сви рамене. — Обаче не ни е това работата, момко. Едно чудовище — добре, но цяла армия?

Том се намръщи, а капитанът седна на койката си и посегна към новите си панталони от наситеночерна вълна — малко груба и бодлива, но плътна, топла и разтеглива. Той хвана единия крачол и внимателно го нахлузи върху десния си крак.

— Ние не губим — каза той.

— Колкото до това… — рече Том.

— Ще удържим крепостта, докато дойде кралят — каза капитанът и хвана втория крачол.

— Ами ако не дойде? — попита Том и се наведе напред. — Ами ако вестоносците ни не са успели да стигнат до него?

— Ами ако прасетата можеха да хвърчат?! — сопна се началникът му. — Сигурен съм, че собствениците на крепостта знаят какво става. Беше им съобщено — видях със собствените си очи, Том. Рицарите на свети Тома няма да допуснат този манастир да падне. Той е източникът на богатството им, свято наследство от стария владетел. Кралят също не би го допуснал.

Том сви рамене.

— Може всички да измрем тук.

Капитанът започна да рови из дрехите си — търсеше чист жакет или поне такъв, който да не намирисва. Откри един, ушит от памучно кадифе и два слоя плътен лен, измачкан, но напълно чист и започна да го връзва към панталона си.

— Може всички да измрем тук — призна той, — но мамка му, Том, усилието си струва. Не става дума за дребнаво спречкване по границите на Гале. Това е северната част на Алба. Ти си от Хълмовете, аз съм от Аднаканарите… — Той разпери ръце. — Тези хора имат нужда от нас.

Том кимна, макар че не беше видимо трогнат от нуждите на северняците.

— Значи наистина смятате, че кралят ще дойде, а?

— До ден. Може би два — отвърна капитанът.

Том задъвка мустака си.

— Може ли да кажа на момчетата? Ще им повдигне духа… само дето кажа ли им, времето ви почва да тече. М’лорд.

— Ултиматум ли е това, сер Томас? — рече Червения рицар и изпъна гръб, сякаш това можеше да облекчи положението му. — Заявявате, че след два дни войниците ми ще настоят да потърся друго решение, така ли?

Том Лошия презрително изкриви устни.

— Със сигурност ще има и такива. И всеки ден ще стават все повече — отвърна той и се изправи. Сякаш беше не човек, а канара, двуметрова грамада от мускули. — Не ме разбирайте погрешно, капитане. Обичам да се бия и пет пари не давам кой е противникът. Мога да се бия тук до безкрай. — Той повдигна рамене. — Други обаче не могат.

— И ще поискат да се откажат — с облекчение кимна капитанът.

— Може и да поискат — каза Том и се ухили. — Кълна се, днес във въздуха има нещо. Като отрова е — момчетата са сприхави, всеки коментар е заядлив.

Младият човек взе аления си жупон от стола и се зае с вървите му.

— Усетих го.

Том поклати глава.

— Мразя ги тия ваши магии. Битките вече не струват — рече той и повдигна огромните си рамене. — Нямам нищо против да умра, стига да стане по моему. Обичам хубавите битки и ако тази ще ми е последната, искам само да е хубава. — Том кимна. — Колкото да заслужи песен.

Капитанът кимна.

— Ще видя какво мога да направя — рече той.

— Ще кажа на момчетата — отвърна Том.

Щом той излезе, влязоха Майкъл и Тоби, изчеткаха аления жупон на капитана и той забеляза, че любовните възли, извезани на гърдите му, са били освежени. Майкъл му помогна да го облече и всяко момче завърза по един маншет, докато той стоеше и размишляваше. Продължи да мисли, докато нахлузваше дългите си чизми. Прислужникът оправи жартиерите му, а оръженосецът му подаде палтото, после Тоби среса косата му и подсуши брадата му, а Майкъл донесе меча му за езда.

— Дай ми бойния меч — рече капитанът. — За всеки случай.

Майкъл скъси колана и го закопча за кръста му, отдръпна се и капитанът три пъти издърпа оръжието от ножницата, за да се увери, че е добре прикрепена към колана. Тоби му сложи шпорите, а Майкъл вдигна въпросително тежкия златен пояс.

Червения рицар се усмихна.

— Защо не? — попита той.

Майкъл го закопча на кръста му и му връчи шапката, ръкавиците и капитанската палка.

— Ще подраните — рече той, — но не много.

Капитанът се спусна по стълбите и излезе на двора. Мъжете и жените го оглеждаха любопитно — за разнообразие беше съвсем чист и макар че не можеше да го види, направо сияеше.

Той мина през двора, като кимаше на всички. Спря да похвали младия Даниъл за уменията му с меча, да се пошегува с Бен Картър и да поднесе съболезнованията си на най-малката щерка на Ланторнови — през нощта бяха загинали и двамата ѝ родители. Тя се изправи, за да направи реверанс и той се усмихна, забелязал, че погледът ѝ неволно се плъзга от него към Майкъл, който го следваше. Група стрелци му разказаха как Безглавия едва не умрял, като се заливаха от смях и се пляскаха весело по бедрата, сер Ейдриън му се оплака, че някой му крадял житото, а после му връчи парче пергамент.

— Както наредихте — рече чиновникът. — Говорих с дузина сестри и няколко селяни — продължи той, свивайки рамене. — Ако искате мнението ми, капитане…

Той замълча, а капитанът поклати глава.

— Не го искам — каза той и се усмихна, за да смекчи думите си. После пъхна стегнатия свитък в ръкава на жупона си и се поклони. — Имам среща с дама.

Сер Ейдриън отвърна на поклона.

— Пребройте си пръстите, след като се нахраните — рече тихо той.

Около дългата маса имаше прибори за тринадесет души. По средата бе поставен тронът на игуменката, а капитанът щеше да седне от дясната ѝ страна. Все още нямаше никой, защото той пристигна пръв. С Пърсивал си размениха по един мрачен поглед и птицата с нескрито раздразнение изтърпя да я погалят по главата.

Влезе една сестра, видя капитана и непристойно изквича. Той се обърна, поклони се и се усмихна.

— Простете, сестро. Чаша вино, ако обичате.

Тя излезе, а капитанът пристъпи към „Живота на светците“. След като разбра тайната ѝ, книгата му се струваше далеч по-интересна. Не се беше връщал към нея просто защото нямаше време. Сега беше съвсем очевидно, че това е сборник с херметистки заклинания. Той започна да го прелиства и да разчита набързо съдържанието му.

„Това го знам. И това също. Хмм. Това никога не съм го чувал.“

Книгата беше буквално възхитителна… и стоеше на показ, под един прозорец в крепост.

Капитанът се почеса под брадичката.

„Да кажем, че всички жени тук са като Амичия — помисли си той. — Значи орденът ги праща в манастира, за да ги пази? Или за да ги скрие от хората? Защо иначе ще…“

Тя стоеше до него. Можеше да я подуши, да усети топлината ѝ, да почувства златната сила върху кожата ѝ.

— Ти — каза послушницата.

Червения рицар се обърна. Искаше да я вземе в обятията си, чувството бе сравнимо с глада.

— Открил си Бог! — рече тя.

Внезапно го обзе гняв.

— Не — отвърна капитанът. — Нищо подобно.

— Чувствам го! Защо отричаш? Познал си силата на слънцето!

Пак ти казвам, Амичия — настоя той. — Не отричам съществуването на Бог. Просто не му се подчинявам.

— Нужно ли е да спорим? — рече тя и го погледна в лицето. — Изцерих ли те?

— Да — отвърна той, много по-грубо, отколкото искаше.

— Щеше да кървиш до смърт — рече Амичия, най-сетне разгневена. — Уплаши ме, нямах време да мисля.

„О.“

Той вдигна ръка.

— Благодаря ви, господарке. Трябва ли все да спорим? Разбира се. Или ви притеснява порязването на лицето ми? Почти не го усещам.

Тя облиза палеца си като майка, която се кани да почисти детето си от мръсотията.

— Не шавай — каза Амичия и прокара пръст по раната. Прониза го рязка болка, а после…

— Трябва да се молиш, когато правиш магии, Амичия — обади се игуменката от прага, а капитанът отстъпи крачка назад — с послушницата бяха твърде близо един до друг.

— Никой не е безгрешен, всеки се нуждае от съвет. Молитвата фокусира съзнанието и духа, а понякога Той слага ръка на раменете ни, а дъхът му докосва сърцата ни — рече игуменката, приближавайки се към тях.

— Като цяло обаче Господ сякаш помага на онези, които си помагат сами — отвърна Червения рицар.

— Лесно ви е да се надсмивате, капитане. Познали сте силата на слънцето, както разбирам. Нищо ли не чувствате?

Игуменката чукна по пода с жезъла си и две послушници ѝ помогнаха да се настани на трона.

— В края на краищата това е просто сила — обади се Хармодий от прага.

Игуменката кимна на чародея.

— На земята и на небето има и други неща, магьоснико.

— Лесно ви е да се надсмивате — отвърна Хармодий. — Въпреки това, като човек, който дири sophia[50], признавам, че надникна ли във вас, милейди, виждам нещо, по-велико от самия мен. Във вас и в кралицата. — Той кимна. — Може би и в тази послушница. — Той повдигна рамене. — И в Торн.

— Не го назовавайте! — извика игуменката и отново удари с жезъл по пода.

Влязоха сер Йеханес, сер Томас, Йони приставът и, кой знае защо, шивачката Маг. Сестра Майрам се настани на стола до сер Томас, безмълвно и с невероятно достойнство, а той ѝ се ухили. Отец Хенри седна в другия край на масата. Сер Майлъс, търговецът Рандъм и Гелфред от Замъка на моста закъсняха.

— Поели сте риск — рече капитанът, поглеждайки към игуменката, която срещна погледа му сравнително благо.

— Минаха през окопа ви, капитане, а после през тунелите. В този хълм има много стаи и много врати.

— Като къщата на баща ви ли? — попита капитанът.

Изражението на игуменката му подсказа, че не се е показал толкова остроумен, колкото му се искаше.

— Има и много тайни — рече Хармодий. — Тук присъстват тринадесет души.

— Числото на херметизма — каза игуменката.

— И на Йесу и апостолите му — добави магьосникът.

— Чудя се кой от нас ще се окаже Юда — каза капитанът с крива усмивка. Мъжете около масата се изсмяха нервно, но нито една от жените не последва примера им.

Игуменката огледа всички присъстващи и в залата настъпи пълна тишина.

— Събрали сме се на военен съвет — започна тя. — Капитане?

Той стана и поизправи рамене. Все още се чувстваше силен — нещо непознато за него.

— Аз не съм свиквал военен съвет — каза той, — така че какво искате от мен?

— Доклад — сопна се тя. — Как вървят нещата?

Амичия го гледаше кръвнишки, Йеханес — също и Червения рицар си спомни съвета на Жак да се държи прилично. Жак рядко казваше случайни неща.

— Не губим — сви рамене капитанът. — В този случай това е победа.

Йеханес извърна поглед, но после отново се втренчи в него.

— Собствените ви хора не са съгласни с вас, капитане — отбеляза игуменката.

— Това засяга само мен и тях.

— Не, капитане, не е така — отвърна тя и почука по пода с жезъла си.

Капитанът си пое дълбоко дъх и се огледа с надеждата да разбере какво мислят събеседниците му. Така го бяха учили.

Амичия беше ужасно напрегната. Игуменката с нищо не се издаваше, Хармодий — също, макар че безизразността на единия ярко контрастираше с тази на другия — на неговото лице бе изписано престорено безразличие, а на нейното — гневно внимание. Отец Хенри беше притеснен и разстроен, Маг сякаш се опитваше да му внуши да се справи добре, а приставът Йони бе твърде изморен, за да слуша внимателно. Том се опитваше да надникне в деколтето на Амичия, Йеханес беше готов да скочи от стола, а търговецът Рандъм се беше облегнал назад със скръстени ръце, но цялото му внимание бе приковано в капитана. Сер Майлъс се опитваше да остане буден.

Капитанът кимна.

— Много добре, милейди. Ето доклада ми — започна той и си пое дъх, за да се успокои. — Тази крепост е древна и в недрата ѝ има мощен извор на херметистка сила, който е еднакво ценен за магьосниците от всички раси. Крепостта и хората в нея са обида за Дивото. Низ от събития, чието бавно развитие наскоро достигна връхната си точка и включва пристигането на моята рота, са принудили някои от Властелините от Дивото да действат. Сега той е тук, за да превземе крепостта.

Червения рицар млъкна за миг и после бавно допълни:

— За да си я върне.

Дори игуменката сякаш се стресна.

— Тя е била тяхна — продължи капитанът с тих, убедителен тон. — Те са изкопали кладенеца, те са издълбали тунелите. — Той се огледа. — Ние просто сме им ги отнели в една нощ, изпълнена с огън и магия. Преди… — Той повдигна рамене и взе винената си чаша, — преди двеста години, бих казал. Сега Дивото се върна, защото границите се менят, сградите се разпадат, а ние сме по-слаби от преди.

— Кои ние? Алба? — попита Йеханес.

— Човечеството — отвърна капитанът. — Всичко това е само предистория, която обаче е важна, защото и за миг не съм спирал да се чудя защо врагът е готов да даде такива жертви, като воюва с нас точно тук. Цената, която плаща, е много висока. Йеханес, колко от тях сме избили досега?

Йеханес поклати глава.

— Много — каза той.

— Толкова много, че ми се ще да бях подписал договор игуменката да ни плаща на бройка — кимна капитанът. — В интерес на истината, с настоящия договор тя се възползва от мен. От младостта ми. — Той се усмихна. — Но както и да е. Врагът изгуби няколко дузини незаменими чудовища, както и стотици, а може би хиляди от по-маловажните обитатели на Дивото. Ние изгубихме двадесет и седем от местните хора, седем сестри, три послушници и тридесет от моите войници. Изгубихме всички стопанства и добитъка, който не е в крепостта. Изгубихме и Долния град — довърши той и разпери ръце, за да се облегне на масата. — Въпреки това не сме загубили нито крепостта, нито хребета. И най-важното, не сме загубили.

— Какво не сме загубили? — попита игуменката.

Капитанът сви рамене.

— Става дума за нещо духовно. За вяра, ако предпочитате. За да не изгуби позициите си, врагът се нуждае колкото от успех, толкова и от демонстрация на сила. Такъв е законът на Дивото. Най-важна е пролятата кръв. Вълкът изяжда вълка. Всяко дребно поражение, всяко жилване карат съюзниците му да се питат дали наистина е толкова силен, колкото изглежда.

Игуменката кимна.

— Можем ли да победим? — попита тя.

— Можем — решително кимна той.

— Как? — попита игуменката.

Червения рицар скръсти ръце и се облегна на рамката на камината.

— Като му пуснем толкова кръв, че съюзниците му да го помислят за слаб.

— Никой от нас не може да го победи, момче — каза Хармодий и тръсна глава.

— Той не е чак толкова умен — отбеляза капитанът. — Мисля, че ако всички работим заедно, можем да го победим.

Хармодий се изправи.

— Не знаеш за какво говориш — рече магьосникът. — Той е по-могъщ, отколкото би могъл да си представиш. Освен това дори да успееш да го раниш…

Чародеят млъкна — явно се боеше да не каже повече, отколкото трябва. Капитанът отпи глътка вино.

— Вече два пъти го видях да отстъпва.

Хармодий разпери ръце.

— Признавам, че е предпазлив.

— Достатъчно е хората му да видят как бяга от нас — погледна го капитанът. — Нали така?

Игуменката гневно тропна с жезъла си.

— Капитане. Магьоснико. Нали не смятате, че можем сами да вдигнем обсадата? — каза тя и погледна към Червения рицар. — Нима не вярвате, че абатът идва насам? Както и кралят?

Хармодий не се обърна да я погледне в очите.

— Кралят… — започна той и сви рамене.

Капитанът ѝ се усмихна.

— Милейди, мисля, че кралят е на ден-два път от тук, но според мен добрата защита, независимо дали врагът е варварско племе, феодал или прочут магьосник, се състои в тактика, която да го държи в напрежение. Нека ви кажа какво ще стане през следващите два дни — започна той и направи гримаса, която за пръв път издаде умората му на всички. — Нека предположа какво ще стане през следващите два дни — поправи се той. — Тази нощ армията на врага ще прекоси полето и ще се постарае да ни отреже пътя до Замъка на моста по два начина. Като се опита да окупира траншеята, която изровихме и като унищожи обсадните ни машини — рече капитанът и погледна Хармодий. — Ще го направи лично, с мощни заклинания, които да преодолеят херметистката защита на стените.

Хармодий кимна енергично.

— Целта му е да щурмува Замъка на моста. Заинтересува се от него едва сега, защото кралят е на западния бряг на Кохоктън. Докато мостът е наш, можем да вдигнем обсадата за един следобед.

— Няма как да сте сигурен в това — каза Йеханес.

— Понякога — започна капитанът, гледайки магьосника, — понякога човек е сигурен независимо от доказателствата. Врагът ни не умее да воюва. Всъщност, той се учи на обсада от нас. От грешките си, когато го побеждаваме. Преди около три дни е разбрал, че кралят идва по южния бряг на реката. Личи си по темпото, с което ни напада — довърши той и сви рамене, а Йеханес поклати глава:

— Ако грешите…

Червения рицар удари с юмрук по масата.

— И кога точно съм сгрешил досега? До момента се справям направо отлично, извоюваме победа след победа, дори когато се случи да се препънем. Все още не сме загубили крепостта, въпреки че вражеската армия ни превъзхожда двадесет към едно! — Той се огледа. — Складовете ни са пълни. Броят на жертвите е приемлив. При тези обстоятелства дори да стане най-лошото… — опита се да се овладее той, осъзнал, че е твърде ядосан, за да ги убеди, но думите му просто се изливаха навън, — тази вечер ще загубим обсадните машини, но на него пак ще му отнеме четири дни да щурмува Замъка на моста и ще му трябват хиляди изчадия, за да успее. И въпреки това пак няма да има шанс да превземе тази крепост!

Сер Майлъс изсумтя.

— Мисля, че току-що обрекохте гарнизона ми на смърт.

Капитанът сви рамене.

— Аз ще поема командването на Замъка на моста, а вие ще останете тук. Във война сме и не губим. Защо обмисляте дали да се предадем?

Йеханес мъчително преглътна.

— Говорете! — настоя капитанът. — Защо всички мълчите?

— Очите ти греят в червено — тихо се обади Амичия.

Игуменката изсумтя.

— Всеки млад мъж би се сдобил с пламтящи червени очи, стига да можеше — заяви тя и стана. — Аз обаче съм съгласна с вас, капитане. Отсега нататък да не съм чула и дума за примирие, отстъпление или компромиси. Прехвърли ли тези стени, Дивото ще ни избие.

Тя вдигна жезъла си и в този миг сякаш порасна. Не изглеждаше по-висока, по-красива или по-млада, а по-могъща от всички тях.

— Не бъдете слабохарактерни, приятели мои — рече тя, а от усмивката ѝ струеше топлината на слънцето. — Ние, жалките човеци, сме най-силни, когато се обединим. Заедно можем да се опълчим на Дивото, но един по един сме силни колкото най-слабия сред нас.

Тя се смали и седна, Хармодий не обели нито дума, а сер Майлъс се наведе напред.

— Капитане — каза той.

— Да, месир?

— Съгласен съм, той ще се опита да ни превземе. Осигурете подкрепления на гарнизона, а на мен — повече свежи войници и ще го удържа една седмица.

Капитанът се успокои и седна.

— Чудесна идея. Вземете ги със себе си и се върнете в Замъка възможно най-бързо.

Хармодий поклати глава.

— Все още смятам, че дори да можехме да правим заклинания заедно, той е твърде умен — рече той и разкърши рамене като борец от Севера, който се кани да влезе в двубой. — Въпреки това ще участвам. И признавам, че капитанът има право — не е нужно да го побеждаваме, стига ни да го накараме да изглежда слаб.

Игуменката се усмихна.

— Добре казано, ето такава компания обичам. Нека сервират храната.

Вечерята не беше богата — нямаше печен лебед, пауни с позлатени клюнове или езици от чучулиги. Обсадните машини бяха избили дузина овце по хребета, така че всички в крепостта ядяха овнешко и трапезата на игуменката не беше изключение. Еленовата наденица обаче беше чудесна, а вината — още от древните времена, когато човеците бяха превзели крепостта.

Разговорът потръгна бавно, но след втората чаша вино Маг най-сетне сметна неприличните истории на Том за забавни, а приставът Йони направо се смееше с глас, докато слушаше разказа му за ученика и съпругата на рогорезбаря. После самият той реши да се включи, разказа им за свещеника, който изменил на обета си и отец Хенри го изгледа кръвнишки.

Игуменката им наливаше вино, капитанът седеше от дясната ѝ страна, а Амичия — от лявата. Щом разговорът мина на общи теми, игуменката се обърна към него.

— Разрешавам ви да разговаряте с нея — рече тя.

Червения рицар се опита да се усмихне.

— Очите ми може би още светят — каза той.

— Гневът и похотта са различни грехове — рече игуменката. — Амичия ще даде светите обети, капитане. Би трябвало да я поздравите.

— Поздравявам я от цялото си сърце. От нея ще излезе изключителна монахиня, а след време очаквам да стане и изключителна игуменка — каза той и отпи от чашата си.

— Тя не е за вас — каза игуменката, но в думите ѝ нямаше горчивина.

— Повтаряте ми го постоянно — кимна капитанът. — Докато в същото време я люлеете под носа ми както морков — пред магаре.

Той отхапа парче месо. Раздразнението му пролича единствено по рязкото движение, с който разряза овнешкото.

— Седя на един лакът от теб — обади се Амичия и той ѝ се усмихна.

— Отново я хапете с очи — каза игуменката и поклати глава.

След вечерята игуменката помоли магьосниците да останат и Маг се изненада, че кани и нея.

— Аз използвам силата много бавно — каза тя. — Дори не знам…

Шивачката млъкна и сви рамене, а Амичия сложи ръка на рамото ѝ.

— Усещам магията във всеки твой шев — рече послушницата.

Хармодий изсумтя.

— Вие смесвате зеленото със златното — каза той. — Трябваше да дойда тук още преди години, за да разбиете вижданията ми за херметизма на пух и прах.

— Нека да застанем в кръг и да се свържем, такава е волята ми — рече игуменката.

Хармодий трепна.

— Искате да споделя тайните си с всички жени в стаята?!

— Вие нямате време да обучавате някакви си жени — сопна му се Амичия. — Твърде търпеливи сме със заклинанията си, нали така?

— Жените са много подходящи за церене — каза Хармодий.

Амичия вдигна глава, над нея изплува златистозелена сфера и тя плавно я придвижи до центъра на пространството между нея и магьосника.

— Опитайте с мен — каза послушницата. Гневът в думите ѝ изненада капитана, но игуменката само се усмихваше като котка.

Хармодий сви рамене и удари сферата с фантазъм. Тя помръдна с един пръст, а после се стрелна към него. Той я улови и с усилие се опита да я отблъсне. Накрая тя започна да се отдръпва — бавно, но без да спира.

— Разбира се, че е по-силен от теб — рече игуменката, щракна с пръсти и изгаси сферата. — Но не толкова, колкото очакваше. Нали, магьоснико?

Хармодий си пое дълбоко дъх.

— Много сте могъща, сестро.

Капитанът се ухили.

— Да се свържем. Смятам да запазя някои спомени за себе си — учителката ми ме научи как да издигам стени, докато отварям вратите.

— Ще дам много, а в замяна ще получа твърде малко — рече Хармодий. — Въпреки това игуменката има право, а аз не съм самотен остров — каза той и протегна ръка на Амичия, която любезно я прие. Наредиха се в кръг, като играещи деца.

— Капитане, смятам да се помоля. Постарайте се да не изчезнете в облак дим — каза игуменката и започна „Отче наш“.

До вратата стоеше Пруденция.

„Да беше ме помолил да премета, щом ще имаш гости“ — рече тя.

В залата изникна игуменката. Тук беше млада, висока и стройна, но със закръглени форми, а лицето ѝ излъчваше земно спокойствие, което не подхождаше на буйния ѝ дух. Амичия беше изящна и зелена, а Хармодий — млад и силен като странстващ рицар, със златен ореол. Майрам сияеше като полирана бронзова статуя. Маг си беше същата.

Той се намираше както в своя палат, така и на красивия мост на Амичия. Освен това седеше на удобно кожено кресло в голяма стая, застлана с плочки — това положително беше убежището на Хармодий — заобиколен от шахматни дъски и колела със свои колела. Стоеше и в параклис, заобиколен от статуи на рицари и техните дами — или, както осъзна след малко, на дами и техните рицари. Всяка двойка бе свързана със златна верига в този храм на придворната любов, който сигурно беше убежището на игуменката. Коленичи и пред простичък каменен олтар с чаша алена кръв на него — убежището на Майрам. Стоеше и в голямата зала на манастира, а в ръката си държеше игла. Убежището на Маг беше извън тях и в този миг той осъзна колко могъща беше тя. Докато останалите боравеха с Имагинерното, тя използваше Реалното.

Наоколо му искреше от чистота, здраве, живот и сила… а времето просто го нямаше. Той научи много и предаде много от знанията си. Съставиха план и внезапно, сякаш след края на целувка, той дойде на себе си.

После отстъпи безсилно от тях, изтощен от продължителността на свързването им. Чуждите гледни точки бяха натрапчиви и изнурителни, но също като Хармодий той мълниеносно разбра, че едно сестринство от монахини е идеалната основа за херметистки хор, защото те се учеха на магия и дисциплина заедно.

Старият магьосник поглади брадата си.

— Поемаш целия риск, момче — каза той на глас.

Капитанът криво се усмихна на всички.

— Едно-единствено идеално жертвоприношение — рече той, а игуменката изви очи към небето.

— Понякога богохулствата ви са просто банални — каза тя. — Постарайте се да не умрете. Всички доста се привързахме към вас.

Амичия срещна погледа му и се усмихна, а той ѝ отвърна.

— Чакат ме много приготовления — рече капитанът, поклони им се и изчезна в нощта.

Първо отиде до северната кула и се изкачи по стълбите до втория стаж. Движеше се съвсем тихо, черните му кожени ботуши и гладките им кожени подметки не издаваха нито звук. Комарджиите лесно долавяха дрънченето на сабатони.

Том Лошия играеше на пикет.

— Да поговорим — каза капитанът.

Том стреснато вдигна глава, стисна устни и остави картите на масата с лицето надолу.

— Такава ръка мога да оставя по всяко време — предпазливо рече той. Пияндето криеше нещо под дланта си, но предвид обстоятелства капитанът не смяташе, че има смисъл да му пука.

Пияндето сви рамене.

— Като се върнеш, пак ще са същите — каза той.

— Гледай да е така — отвърна Том и последва капитана до балкона на гарнизона, който гледаше към двора.

— Милорд? — официално изрече великанът.

— Тази вечер ще изляза да пояздя, Том — каза тихо капитанът. — Сред врага. Искам и ти да дойдеш.

— Разчитайте на мен — жизнерадостно отвърна другият.

— Ще се опитаме да му видим сметката — каза началникът му, като вдигна ръце и разпери пръсти, сякаш от челото му излизаха разклонени рога или клони.

Очите на Том едва забележимо се разшириха и той се разсмя.

— Каква смахната шега! — каза той. — О, голям кеф ще бъде!

— Забрави за смените по график, искам най-добрите. Избери двадесет войници — рече капитанът.

— Всички, които са на крака — рече Том. — Отивам.

— Щом се стъмни напълно, тръгваме. Ще трябва да ме прикриваш, докато… Том, нали знаеш, че ще се наложи да използвам силата? — попита Червения рицар.

Том се ухили.

— Предполагам — отвърна той и извърна глава. — Всички казват, че сте я използвали срещу демоните.

Капитанът кимна.

— Вярно е. Ако пак се стигне дотам, ще трябва да ме прикриваш. Не мога да се бия и да правя заклинания — каза той и се ухили. — Така де, не мога да се бия и да правя заклинания както трябва.

Том кимна.

— Разчитайте на мен. Само че… в тъмното? Срещу онуй рогатото? Трябва да вземем и един менестрел.

Капитанът се обърка от тази рязка смяна на темата.

— Менестрел?

— Някой, който да опише събитията, капитане — рече Том Лошия и се втренчи в мрака отвън. — Защото от това ще излезе песен.

Младежът не беше съвсем сигурен как да реагира, така че просто плесна великана по рамото.

Том хвана ръката му.

— Нали не си мислите, че ще успеем да го убием със стомана?

Капитанът заговори по-тихо.

— Не, Том. Не мисля, че това е възможно, но въпреки това ще опитам.

Том кимна.

— Значи ние сме примамката, а?

Изражението на Червения рицар стана мрачно.

— Твърде схватлив си, приятелю.

Том кимна.

— Когато във въздуха витае смърт, виждам какво става и зад тухлена стена.

Близо до Лисен Карак — Торн

Торн разполагаше с всичко необходимо, за да продължи замисъла си. Състави двата си най-мощни фантазма предварително и ги скъта в живи същества, които беше създал именно за тази цел — две миди, прилепнали като плужеци към покритата му с мъх каменна черупка.

Не си направи труда да наругае змейовете, задето се провалиха — в най-добрия случай шансовете им за успех бяха извънредно малки. Сега обаче той трябваше да свърши тази работа, а никак не му се искаше. Не искаше да се изтощава, като атакува лично крепостта. Не искаше да излиза на открито и да стане уязвим за нападенията на ученика му и на тъмното слънце. Колкото и жалки да бяха, не им липсваха умения. Не искаше да се бие с нея, въпреки че здравият разум му подсказваше, че щом я убие, ще стане много по-силен. Връзката му с нея беше връзка с миналото. Слабост.

Изобщо не желаеше да прави всичко това, защото и да загубеше, и да спечелеше, се беше забъркал със сили, които го принуждаваха да действа, увеличаваха могъществото му, правеха го по-видим.

„Проклети да са всичките — каза си той. — Най-вече онези безполезни демони.“ Това си беше тяхната крепост, а вместо да му помагат, те не го изпускаха от очи, дебнеха кога да му подлеят вода. А и Туркан не успя да убие тъмното слънце.

Торн хранеше известни съмнения. В интерес на истината, той беше изпълнен със съмнения и за пореден, може би стотен път от началото на обсадата насам се замисли дали да не вземе огромния си жезъл и да се върне в Дивото. Без него обаче то можеше да се провали, а това би било истинска катастрофа. В най-добрия случай щеше да се окаже фатално за дългосрочните му планове.

Той вдигна ръце и силата веднага се вля в тях. На няколко метра наоколо му беше толкова концентрирана, че събра цял рояк феи.

Торн се опита да си представи света без нея. Щеше да му липсва. Навремето тя бе аршинът, по който се мереше, само че тази част от личността му вече почти я нямаше и беше време да се научи да живее без нея.

Ами ученикът му?

„Слабост е да ти липсва човешка компания.“

Дивото трябваше да победи. Хората бяха бълхи, които застрашаваха здравето му. Бе дошъл моментът да действа и той можеше да си представи как всичките му действия, още от първия му съзнателен миг, са го довели до тази кулминация.

Торн се откъсна от мислите си и се огледа. Мракът не му пречеше. Обърна се към Ексреч.

— Хората ти трябва да щурмуват траншеята — каза той. — И да я удържат. Така ще отделим крепостта от Замъка на моста.

— А после ще копаем — каза Ексреч.

Торн се приведе, за да изрази съгласието си, а на Туркан каза:

— Тъмното слънце ще дойде за мен.

— Ще му направим засада — обеща демона.

Торн погледна към троловете си — могъщи същества, за които подозираше, че в древността са били създадени от магьосници, за да им служат като телохранители. Сега разполагаше с две дузини от тях, както подобава на някой, който е станал Властелин от Дивото. Той светеше като фар и троловете бяха дошли при него. Вече не му се струваха ужасни, а красиви. Така майсторът-резбар гледа на най-съвършеното си длето, което сякаш е било създадено специално за неговата ръка.

Торн тупна по земята с огромния си жезъл.

— Тръгвайте — нареди той на своите пълководци.

Лисен Карак — игуменката

Игуменката усети заклинанията, които правеше Торн. Беше си легнала, за да си почине, но нещата започнаха да се развиват по-скоро от очакваното. Тя седна на леглото, посегна към нишките от сила, които я обвързваха с крепостта и усети присъствието му и плановете, които кроеше за дома ѝ. После присви очи и посегна към връзката, която винаги щяха да споделят.

„Предател!“

Тя хвърли думата насреща му като канара от женско презрение.

„София!“ — извика той в Имагинерното.

Тя запрати предизвикателството си към него, усети как омразата ѝ попада право в целта, разчете мислите му и разбра, че им е приготвил капан, че сред хората ѝ има предател, точно както отдавна подозираше. После хукна към двора, голите ѝ стъпала пляскаха по каменния под, а неприбраната ѝ коса се ветрееше зад гърба ѝ като опашката на комета.

Усети отговора му и вдигна защитата си. Почувства и неговата — издигаше се бавно, но щом застана на мястото си, бе непроницаема като желязна стена. Не можеше дори да долови мислите зад нея, чувстваше само присъствието му, като зад някакъв воал. Игуменката тичаше и се молеше… за унищожението му.

Младият капитан стоеше до бойния си кон, а зад него чакаха двадесет рицари.

— Не отивайте! — изкрещя тя. — Той ви чака! Това е капан!

Капитанът ѝ се усмихна и махна на Майкъл, който носеше шлема му.

— Вече идва насам, а? — рече ѝ той, обърна се към рицарите си и извика: — На конете!

Тя грабна юздите и огромният боен кон светкавично прещрака със зъби към ръката ѝ. Спаси я само бързата реакция на капитана. Червения рицар плесна шията на Грендъл, животното отстъпи крачка назад и тръсна глава, сякаш казваше: „Можех, стига да исках.“

— Той ще дойде всеки миг…

Оръженосецът му сложи шлема и намести авентейла върху бронята. Капитанът раздвижи раменете и ръцете си, първо наляво, после надясно. Из целия двор оръженосците нахлузваха бронираните ръкавици на ръцете на господарите си, а после посягаха към големите колкото млади дървета копия с дълги стоманени върхове.

Лицето на капитана се показа под ръба на шлема. Той се усмихваше.

— Да — каза Червения рицар. — Усещам присъствието му чрез вас — рече той и се засмя. — Какво сте направили?

— Казах му какво мисля за него — рече игуменката — Заряза ме и за какво — за власт? — каза тя, отметна глава назад и се изсмя като луда.

— Предполагам — започна капитанът, докато Майкъл наместваше шлема върху главата му, — че ударът ви е бил много ловък.

Тя поклати глава.

— Самолюбието му скоро ще го отърве от спомена. Аз обаче видях мислите му. В крепостта има предател.

— Знам — отвърна той с хищна усмивка. — Нали ви казах. Колкото до предателя, той от доста време насам му подава не особено вярна информация. Сега е моментът, няма да ни се отвори друга възможност. Нека ни залага колкото си иска капани — понякога всичко опира до бързина и дързост. Той е внимателен. И самоуверен. — Капитанът сякаш сияеше от силата, която беше събрал. — Смята, че ще спечели битката, аз също. Единият от двама ни греши. Можем само да дадем всичко от себе си, така че пазете се, милейди.

Главната порта се отвори.

— След мен! — нареди капитанът.

Тя се дръпна от пътя му и се загледа след него. Копитата на конете чаткаха по камъните, а рицарите се протягаха към нея — сер Франсис Аткорт прие благословията ѝ и тя вдигна ръце, за да се помоли за Робер Лилиар, който ѝ отдаде чест. Томас Дъръм ѝ се поклони от седлото и я подмина.

Червения рицар се спря на портата. На балкона над нея игуменката видя Амичия и забеляза как капитанът докосва кърпичката на рамото си, а послушницата свежда глава. Грендъл се вдигна на задните си крака, скочи през портата и изчезна в мрака.

Игуменката се обърна към Пияндето, който стоеше до нея.

— Всички да отидат в мазето и да легнат на земята — рече тя. — Всички до един!

После се затича през двора, крещейки заповеди.

Камбаната би тревога и всички стрелци наизлязоха от казармите, за да застанат на постовете си. Нямаше нито един без броня, всички знаеха какъв е залогът.

Игуменката спря в двора и се огледа, а последните врати се затвориха с трясък. Тя кимна със задоволство, каза си, че ѝ се ще да имаше време да открие отец Хенри и хукна към параклиса.

Лисен Карак — отец Хенри

Отец Хенри видя игуменката да говори с момчето си и отвращението ясно се изписа на лицето му. Всичките бяха изчадия на Сатаната — и игуменката, и наемникът, и сестрите. Беше заобиколен от вещици и вещери, сякаш гниеше в Ада.

Не смяташе да бездейства повече. Можеше да ги унищожи, разполагаше с всички инструменти, които обикновен човек би използвал срещу злото. Знаеше, че няма да оцелее, но през целия си живот бе понасял болка и тормоз в името на правдата. Съжаляваше само, че няма да може лично да убие наемника. Този човек сякаш бе въплъщение на Сатаната.

Отец Хенри влезе в параклиса, където се бяха събрали дузина сестри. Вече знаеше, че не са истински монахини, а вещици. Идваха, за да пеят скверната си подигравка със светите химни.

Насили се да се усмихне на Майрам, която бе твърде заета, за да му обърне внимание. В този миг отецът си представи как вдига камата, как убива Майрам и дузината вещици с нея…

Сведе очи, за да не прочетат мислите му и се прокрадна до олтара. Бръкна зад него, сграбчи дългата пръчка от тежко дърво и безпогрешно откри стрелата, която му трябваше. Беше черна като сърцето ѝ. И извънредно забележителна — на три пръста под върха от бяла кост, а останалата част — от вещича гибел.

Лисен Карак, Долният град — Червения рицар

Планът му се крепеше на грижлива подготовка и херметистко майсторство, така че фактът, че двадесет храбри мъже и една жена на средна възраст първо трябва да рискуват живота си, за да разчистят пътя, му се стори голяма ирония. Дори не знаеше дали са успели. Торн обаче по никакъв начин нямаше да очаква той да мине на кон през Долния град. Всъщност капитанът се беше погрижил врагът да го очаква на покрития път.

На мястото, където преди се намираше Долният град, изникна ред светлинки — незначителна магия, почти незабележима вълничка в бурно море. Въпреки това щом се появиха, той насочи Грендъл към тях — те указваха безопасен път през руините на Долния град.

Капитанът осъзна, че светлините му дават кураж — нямаше да се провали заради някоя дребна подробност. Предстоеше истинска битка. Той се ухили под забралото с форма на гарванов клюн и посегна към Пруденция. Просто влезе в стаята, без дори да се доближава към вратата. Само докосна учителката си и тя се усмихна.

„Намери ми Хармодий — каза той. — Отвори връзката.“

Тя се намръщи.

„Има неща, които трябва да ти кажа…“

Капитанът се ухили.

„После“ — рече той, пое съвсем малко от слънчевата сила, която бе скътал в един пръстен, даден му от игуменката и я използва в Имагинерното, за да захрани нощното си зрение.

В реалността нощните му възприятия се промениха. Замисълът на капана му стана ясен и той се ухили като вълк, чиято плячка е започнала да се изморява.

Торн бе изпратил изчадията си в окопите край онова, което бе останало от стените на Долния град — окопите, изкопани от хората му, за да имат връзка със Замъка на моста. Сега бяха пълни с блатници, което го устройваше напълно, а на юг, в началото на защитената пътека, която стрелците превземаха отново и отново всеки ден от обсадата, чакаше отряд от демони. Бяха поне четиридесет — достатъчно, за да избият рицарите му.

Капитанът се ухили. „Не минах оттам“ — самодоволно си каза той. Децата на Дивото не се криеха в Имагинерното толкова хитро, колкото хората. Докато се носеше по стръмния път в лек галоп, му хрумна, че не се крият, защото то е естествената им среда. Или нещо подобно.

Накрая видя и Торн — намираше се в равнината и спокойно вървеше към града, а грамадната му фигура се извисяваше над съюзниците му. Дори от това разстояние се виждаше, че е с една глава и рамене по-висок от троловете, които го заобикаляха. Беше висок поне шест метра, с пищни разклонени рога, щръкнали от двете страни на подобното му на каменна плоча лице. Въпреки ръста си обаче от петстотин крачки не изглеждаше особено страховит, макар че нощното зрение на капитана го виждаше като фар, а силата му се виеше на стотици нишки, които водеха към небето, към тварите наоколо му и гората зад гърба му. Пазеха го две дузини тролове, което ясно подсказваше колко е могъщ.

Докато Червения рицар го наблюдаваше, рогатият мъж вдигна жезъла си.

Лисен Карак — Торн

Торн вдигна жезъла си. Виждаше тъмното слънце съвсем ясно и за миг се изкуши да запрати могъщото си заклинание по тайнственото изродено същество, но в крайна сметка плановете трябва да се спазват. Той посегна към плужека на лявото си рамо и по дясната му ръка плъзна зелен огън, който ярко блесна на върха на жезъла му. Беше като радост, като абсолютната кулминация на любовта.

Светлината носеше цвета на дълбоки гори в съвършен летен ден и не се съсредоточаваше в точка, линия или сфера. Тя беше навсякъде.

Лисен Карак — игуменката

Игуменката, която пееше с хора си, усети атаката срещу защитните заклинания, почувства как се разтрисат и извиси глас със сестрите си. Чуваше ги и усещаше присъствието им в Имагинерното, заедно с това на Хармодий и Амичия.

Светлината беше навсякъде, а зеленото ѝ сияние беше изкусително като желанието на младите да избягат от задълженията си и да се забавляват. Игуменката помнеше лятото — летните дни край реката, допирът на водата, когато влизаше да плува, конят ѝ, който пощипваше тревата по брега…

Далеч, далеч от нея, магиите, които защитаваха дома ѝ, бяха…

Лисен Карак — Хармодий

Хармодий разчете заклинанието, осъзна колко хитро и сложно е то и точно когато се накани да го блокира, видя капана. Торн искаше той да го отклони встрани.

Лятната светлина представляваше коварна магия, която удряше защитните заклинания от всички страни и изсмукваше силата им, насочвайки я към Дивото. Майсторството, с което бе изработена, беше великолепно, силата, която я захранваше — величествена, а всяка блокираща магия или опит за подсилване на защитните заклинания щеше да бъде изсмукана заедно с тях в зейналата паст, която ги очакваше.

„Ако оцелея след всичко това, трябва да науча това заклинание“ — каза си Хармодий, грабна тънкия си меч, изтъкан от яркосиня светлина и преряза връзката на игуменката със защитните заклинания на крепостта.

Лисен Карак — Торн

Те рухнаха, а Торн изръмжа от задоволство, помрачено от ясното съзнание, че Хармодий е направил единственото, което можеше да му помогне да не бъде изсмукан заедно с тях.

Феите затанцуваха около главата на му, привлечени от внезапно появилата се нова сила — древната мощ, която даваше живот на вековните заклинания. Тя изтичаше в земята под краката му и нежните създания се къпеха в нея — крилатите им телца приличаха на миниатюрни ангели, прелитащи през светлинна дъга.

С рухването на последното заклинание сякаш се отвори прозорец. След него не остана нищо, но Торн не се спря. Вдигна жезъла си и направи втората си магия, запращайки я като най-обикновен чук.

Лисен Карак — отец Хенри

Блесна ослепителна светлина и Едноръкия, Трикракия, требушетът и горната трета на северната кула изчезнаха. Последвалият взрив строши всички прозорци в крепостта и витражите се превърнаха в ураган от цветен шрапнел.

Гърбът на отец Хенри, който се беше скрил зад олтара под огромния прозорец, бе нарязан до кръв. От туниката му не остана почти нищо, макар че ръцете и главата му бяха покрити. Той изкрещя.

Лисен Карак, Долният град — Червения рицар

Червения рицар посегна към палата си и почерпи сила от пръстена.

Бе скрил овъгленото парче плат в ръкавицата си, за да не го загуби в мрака. Намери го и изля силата в него. На метър под дъските на дъното на ямата, под краката на блатниците, пламнаха десет фитила, а в крепостта огромен изблик на сила надипли нощния въздух и едва не свали капитана от гърба на Грендъл. Фитилите обаче бяха запалени и сега…

Сега трябваше да изминат стоте дълги секунди до Армагедон.

Бе стигнал до основата на склона и сега следваше пътеката между първата и втората синя светлина сред руините на задната порта. Тук Грендъл не можеше да бърза и това беше най-слабата брънка в целия план. Щом капитанът виждаше Торн, значи Торн виждаше него, но именно това беше целта — Торн да го види. Въпреки това демоните вече тръгваха, явно осъзнали, че са заложили засадата на грешното място. А и огромните твари около врага бяха нещо ново.

Торн вече беше унищожил требушета.

„Закъсняхме.“

Капитанът бе прекосил половината град. Грендъл тичаше в тръс — една погрешна стъпка сред руините и щеше да рухне. Рискът беше безумен.

Петдесет секунди.

Червения рицар се обърна в седлото и погледна назад. Том беше точно зад него и звукът от придвижването на рицарите изпълни нощта, нарушавайки тишината, настъпила след взрива на кулата.

Докато Грендъл прескачаше една паднала таванска греда, капитанът се изправи в стремената. Сините светлини сякаш се накъдриха… и той се озова в полето зад външната стена. Том Лошия яздеше точно зад него и двамата дръпнаха юздите едновременно.

Капитанът обърна Грендъл и насочи главата му към рогатата фигура, която сега беше на нивото на очите му, само на двеста крачки пред тях. В мрака зад него вилазката се подреди в клин, оставяйки зад себе си бъркотията от камъни и керемиди, които някога бяха представлявали град.

„По дяволите, колко сме добри само“ — помисли си капитанът.

Той вдигна ръката, с която държеше копието, използва малко сила, за да запали светлина на върха му, но не каква да е, а ярка като звезда и замахна надолу. Грендъл едва забележимо се стресна, а после мина от стоеж в галоп за три крачки, сякаш бяха в тренировъчния двор.

Тридесет секунди.

Лисен Карак — Торн

Торн наблюдаваше наближаването на тъмното слънце и го чакаше, изпълнен с възхищение и омраза към изроденото същество. Приличаше на човек, но не беше човек, а някаква странна смесица между човек и дете на Дивото. Щеше да го съжали, но го мразеше, защото смесицата беше различна от неговата.

То наистина наближаваше, точно както го предупреди тайният му приятел, но не по пътя, който му беше описал. Това означаваше, че шпионинът му е бил разкрит. Което пък означаваше…

Тъмното слънце носеше толкова много сила, че беше обявило присъствието си на всички на бойното поле. Торн за пръв път можеше да го огледа както трябва и изпита нещо… не точно страх, но това създание го предизвикваше като огромен хищник, чийто рев се носи чак от другата страна на блатата. Всички местни го чуваха. Някои се изплашиха, други бяха привлечени към него. Такъв беше законът на Дивото… значи тъмното слънце бе един от тях, а това означаваше…

Изродът се движеше прекалено бързо, а откритието осени Торн твърде късно. Докато обмисляше сътворението му, огромното му бавно сърце бе отмерило твърде много удари и човекът успя да прекоси руините на Долния град като даг — толкова бързо, че когато демоните изскочиха от скривалището си и хукнаха да го спасяват, вече беше твърде късно. Клинът от рицари ги беше подминал.

Нещо го забавяше!

„Кучка!“ — изрева Торн в съзнанието си. Тя му налагаше волята си…

Отърси се от магията ѝ още докато…

Лисен Карак — Червения рицар

Капитанът докосна хълбоците на Грендъл с шпорите си, за да му даде знак, че не бива да си пести силите. Предстоеше голямото усилие.

Торн чакаше с лице към крепостта, а уродливите му телохранители-чудовища, облечени в брони от дърво и кожа, стояха рамо до рамо с огромни сърпове и бодливи тояги в ръце. Сияеха, но не в свежо лятнозелено, а в някакъв болнав цвят на гнилоч.

Червения рицар се надяваше да опази копието си за Торн с помощта на един трик от тренировките и даде знак на Грендъл да наведе глава, а после бързо замахна и тролът последва върха на оръжието му, замахвайки нагоре. Докато капитанът го парираше, Грендъл го удари с огромната си глава и шипът на челото му се заби в покритите с камък гърди. Беше дълъг петнадесет сантиметра, с остър като игла връх и основа колкото човешка длан, а конят бе няколко пъти по-тежък от трола. Рогът разцепи каменната плоча на две и проби кожата му, строшавайки гръдната кост. Грендъл повали чудовището на земята и стовари огромното си подковано копито точно върху таза му, а сблъсъкът изобщо не го забави.

С рутина, придобита след стотици двубои, капитанът отново остави тежестта да повлече копието му надолу. Торн беше на десет стъпки зад телохранителите си и тъкмо се извръщаше, за да се защити с магия.

Червения рицар се наклони напред, добавяйки силата на тялото и хълбоците си към тежестта на коня. Дали благодарение на късмета, дали на интуицията му, копието се заби на педя от мястото, където балистата бе улучила Торн преди часове и го накара да залитне. Магьосникът се залюля, посегна с жезъла си… а после се стовари с трясък на земята.

След сблъсъка капитанът едва успя да дойде на себе си. Имаше чувството, че копието му се е забило в замък, но успя да се задържи на седлото и продължи нататък, изоставяйки оръжието си. Следващите двама в клина — Том Лошия и сер Танкред — също забиха копията си в противника. Поне така се надяваше, защото препусна нататък, гонен по петите от останалите телохранители. На ръст троловете бяха колкото него и можеха да пробият бронята му с един-единствен удар. Той обаче летеше напред, сякаш окрилен от божествено вдъхновение. Привеждаше се, Грендъл танцуваше и двамата някак успяваха да избегнат оръжията им.

Конят прониза и следващия трол. Рогът от усукана стомана се вряза дълбоко в страшилището и когато огромният жребец рязко спря, яростно изцвили и блъсна чудовището с копитата си с точността на боксьор и мощ, непосилна за десет рицари, ездачът му за пореден път едва не падна. Нездравото зеленикаво сияние угасна между първия и втория удар по огромната каменна глава и Грендъл победоносно се изправи на задните си крака, а капитанът измъкна огромния си меч.

Отляво се чу крясъкът на друг трол, който се изпъна в целия си ръст и бе ударен в гърдите с копие, което го свали по гръб на земята.

— Пукни, кучи сине! — кресна Том Лошия и изчезна в зеленикавия мрак. Макар и известен с лошия си нрав, с престъпленията, разврата и безобразните си маниери, на озареното от пламъци бойно поле той сякаш бе самото въплъщение на войната и докато рицарите летяха в галоп край него, капитанът с възхищение гледаше как великанът помита троловете, без копието му да трепне нито веднъж.

— Лохлан за Аа! — изрева той.

Когато оръжието се строши в третата му жертва, Том изтегли дългия си меч от ножницата и той засвистя във въздуха, улавяйки блясъка на пожарите в равнината всеки път, когато достигнеше връхната си точка. Приличаше на жив пламък, който се издигаше и падаше с безскрупулната точност на сърп в ръцете на жътвар, който прибира зърното през първите дни на есента.

Съвсем сам, Том отвори дупка в строя на чудовищата. Капитанът смушка Грендъл, от дясната му страна изникна каменна глава и той замахна с всичка сила, изправяйки се в стремената. Мечът отхвръкна от камъка, но главата се спука и падна, а ревът на дага премина в протяжния грак на падащ гарван.

Накрая Червения рицар пресече строя и мина зад врага. Мечът му беше покрит със зловонна зелена кръв, а оцелелите тролове зад гърба му вече се събираха, за да му отрежат пътя към крепостта. Свежият пролетен въздух изведнъж се изпълни със стрели. Издаде ги единствено свистенето им, а той почти не го забеляза — ушите му пищяха. Внезапно обаче те се посипаха отгоре му… и върху Грендъл.

Трак!

Трак-зън-ТРАК!

Зад троловете имаше ърки, които стреляха в мелето. Или не ги беше грижа, че може да улучат някого от своите, или бронята на Торн просто бе твърде здрава, за да го е страх от стрелите им.

Още чудовища нападнаха рицарите му и от двете страни и капитанът мина в галоп, за да стигне до дългия ров, който бе наредил да изкопаят. Вътре бъкаше от блатници.

„Готови ли сте?“ — попита той в Имагинерното и погледна назад. Том Лошия вече се беше обърнал, заобикаляха го поне дузина рицари. Всички знаеха какъв е залогът, помнеха и плана му. Макар и изгубил представа за времето, капитанът беше сигурен, че моментът наближава.

Подкара коня си право към окопите, като се чудеше дали е успял да убие Торн. По-скоро се надяваше — трябваше да се надява, беше му нанесъл страховит удар. До траншеята оставаха само няколко стъпки. Шепа стрели полетяха към него, но бързината им бе смаяла блатниците не по-малко от господаря им. Тогава Грендъл скочи и за миг двамата полетяха.

Капитанът се приземи, бронята му издрънча, зъбите му изтракаха, челюстта го заболя, а шлемът се удари в челото му въпреки подплатената шапка. За един жизненоважен миг той ослепя, Грендъл потрепери и се спъна. Навсякъде около тях рицарите прескачаха окопите, а блатниците се обръщаха, но твърде бавно.

Том прескочи траншеята последен, приземи се и подмина Грендъл, който забавяше ход по команда на ездача си. Подлъгани от скоростта, с която ги бяха прескочили, блатниците преляха над ръба на окопа, а капитанът едва успя да си помисли: „Сега е моментът.“

Нафтените бомби под дъските на траншеята пламнаха. Не се взривиха, просто лумнаха с мощен съсък, сякаш по волята Божия и зад тях остана само стена от пламъци. Капитанът щеше да избухне в победоносен смях, но в този миг Грендъл загина. Бе дал живота си, за да преведе своя господар над рова въпреки дузината копия, забити в тялото му. Жребецът се стовари на земята и всичко потъна в мрак.

Лисен Карак — Хармодий

Една трета от хора вече го нямаше. Хармодий намери игуменката и я сграбчи за лакътя, но тя се изправи с жилавата гъвкавост на танцьор и посегна към Имагинерното…

Той беше пострадал. Момчето го беше ранило.

Хармодий помогна на Майрам да остане на крака и хорът отново запя. Гласовете им потрепваха несигурно, но отново започнаха да набират сили. Този на Амичия надделяваше над останалите — в продължение на една дълга минута тя бе носила тежестта на целия хор съвсем сама.

Магията още си беше на мястото — огромната сила от извора, вплетена в чародейството на хора. Хармодий разпери ръце, вдигна жезъла си и започна да прави заклинание.

Лисен Карак — отец Хенри

Отец Хенри лежеше в локва от собствената си кръв, а ушите му пищяха. Болката в гърба и раменете му беше неописуема. Той изпищя. Христос обаче бе понесъл агонията. Тя беше като врага — можеше да бъде победена.

Свещеникът се надигна на колене. Като по чудо тетивата на лъка му не беше прерязана от парче стъкло и той намести стрелата с треперещи ръце.

Лисен Карак — Торн

Торн усещаше болката от раните си, но не толкова ясно, колкото унижението от атаката им. Тъмното слънце му се подигра, като мина право през капана му, за да му се присмее.

Омразата го погълна. Той се изправи на крака, изпробва силата си и изръмжа. Улучи го стрела от арбалет, но той дори не се разсея. Разпери пръсти, запращяха пламъци и над главата му се разтвори купол от зелена светлина. В лявата му ръка като злачен щит изникна друг, а дясната вдигна жезъла му.

Торн пристъпи към окопите, а телохранителите му го последваха.

„Вижте ме само, приличам на герой от някой епос — помисли си Торн с горчива ирония. — И всичко трябва да върша сам.“

Не се затича, просто вървеше с огромни крачки към блатниците, които извираха от траншеята — скверна рана, която хората бяха отворили в земята. Внезапно пред него изригна стена от алхимичен огън. Не беше проявление на силата, в противен случай Торн щеше да го усети и да го потуши. Той дори се опита, прахосвайки няколко секунди, докато осъзнае, че врагът е напълнил празнината под пода на окопите с нафта. Бяха налели отровата си в самите вени на земята.

„Човеците трябва да умрат.“

Лисен Карак — Червения рицар

Капитанът така и не изгуби съзнание, макар че се удари в земята със страшна сила. Изправи се, преди болката да успее да го изпълни — нямаше нищо счупено. Мечът му бе останал под тялото на Грендъл, но той сграбчи топчето на върха на дръжката и го издърпа.

Огледа се, но чаткането на копита му подсказа, че всичко е минало по-добре, отколкото бе дръзнал да се надява. Не искаше Том да остане и да умре, но и за миг не беше допуснал, че ще изгуби Грендъл.

Взе меча си не защото очакваше да оцелее, а защото това му се стори уместно. За пръв път от тръгването на вилазката имаше време да си поеме дъх. Извън очертанията на забралото му нощта беше огромна, тъмна и кипеше от насилие. Много от блатниците бяха успели да се измъкнат от окопа и някои последваха рицарите, преди да се подпали нафтата. Освен това той самият им въздействаше като пъклен фар. Идваха да го убият… Торн — също.

Червения рицар не съумя да се усмихне под наличника с форма на гарванов клюн, но не трепереше особено много и беше с акъла си. Сега задачата му беше да задържи вниманието на Торн колкото е възможно по-дълго и възнамеряваше да се постарае както трябва.

Той посегна със силата, призовавайки децата на Дивото да му служат, точно както го бе учила онази вещица майка му. Навремето се закле никога да не го прави, но това беше последната му битка, а залогът бе твърде висок. Той отхвърли клетвите на гневното момче и…

Лисен Карак — Торн

Предизвикателството на тъмното слънце беше изпълнено с презрение. То стоеше от другата страна на траншеята и подчиняваше блатниците на волята си.

Торн изкрещя пискливо от ярост, сякаш го бяха ударили, заряза всякаква предпазливост и прескочи стената от пламъци.

Лисен Карак — Червения рицар

Наобиколи го цяла орда блатници и шлемът му се изпълни с острата им миризма. Никога не се бе оказвал тъй близо до тези същества, но въпреки отвращението си не можа да не забележи някои неща — как меките им черупки сякаш са оформени като броня, как от нагръдниците им излизат човекоподобни ръце. Зачака смъртоносния удар… но вместо това осъзна, че ги държи. Беше превзел мислите им.

Ето с каква цел е бил отгледан. Създаден. Обучаван. Превърнат в наточено острие.

Червения рицар започна да ги омагьосва.

Намираше се в палата си, а Пруденция бе слязла от пиедестала си и стоеше до обкованата с желязо врата. Натискаше я с каменните си ръце, но въпреки усилията ѝ тя се тресеше на пантите си.

„Той идва да те убие“ — каза Пруденция.

„Отвори вратата“ — отвърна капитанът, опитвайки се да овладее ужаса си.

„Иска да се биеш с него в Имагинерното! Ще погълне силата ти, самонадеяно дете такова! — извика тя. — Не го ли чуваш?“

Капитанът чуваше победоносния му рев чак в Имагинерното.

„Добре ще ми дойде един съвет“ — каза той.

„Не заставай срещу най-могъщите в света, преди да си станал много, много по-силен — прямо отвърна Пруденция, а после повдигна рамене. — Когато грубата сила не е достатъчна, използвай хитрост. Спомни си, скъпо момче, че той няма да е наясно с ограниченията на силата ти. Нарича те «тъмното слънце».“

Добър съвет, само че капитанът нямаше представа как да го използва. Посегна към Хармодий и отвори вратата.

Торн го чакаше.

Беше прекосил огнената стена и тлееше, парливият пушек от раните му се виеше на тънки струйки, а огънят в траншеята го огряваше откъм гърба.

Капитанът се закашля.

Торн се извисяваше над него и въпреки разстоянието той виждаше, че копията са го наранили. От дълбоката дупка в гърдите му се стичаше нещо тъмно и воднисто.

„Ти реши, че си ми равен, дребно човече.“

Червения рицар се опитваше да подтисне гаденето, дошло със страха. Каквото и да представляваше Торн, появяването му го изпълни с ужас и отвращение, обзе го някакво бездънно нездраво усещане, почувства се смазан и осквернен. Опита се да се пребори и в продължение на един безкраен миг виждаше само майка си, която му обещаваше да…

„Ти дръзна да ми се противопоставиш. Знаеш ли кой съм аз?“

Потънал дълбоко в хватката на ужаса, капитанът се сгърчи. Съзнателната, рационална част от личността му си отбеляза, че подобни въпроси задават само най-умопомрачените същества. Освен това цял живот се беше учил да се преструва на смел, когато му се щеше да се свие на топка и да заплаче с глас. Имаше чувството, че спори с майка си.

Направи магия — не за да го нападне, а за да подсили бронята си.

Вдигна меча.

— Ами — започна капитанът. Опита се да му отвърне небрежно, по вместо това прозвуча малко истерично. — Ами — опита отново той и този път гласът не му изневери. Навремето така предизвикваше майка си. — Както разбирам, някога си бил кралски магьосник.

Торн се наведе и една огромна гореща ръка го събори на земята. Капитанът предусети удара и замахна нагоре с меча, но щом докосна костеливата ръка на магьосника, острието се строши, а болката прониза рицаря въпреки стоманените му доспехи.

„Аз съм безмерно по-велик от човека, който бе кралски магьосник.“

Червения рицар не намери сили нито да се разсмее, нито дори да се изкикоти, но успя да се изправи на крака, както навремето, когато братята му го биеха.

Торн вдигна ръка и един от пръстите ѝ падна. Капитанът се изпълни с дива, безразсъдна радост, захвърли парчетата от меча си и извади тежката си кама.

— Ти си просто един от многото Властелини от Дивото, Торн — каза той и си пое дълбоко дъх, за да успокои болката в ребрата си. — Не се надценявай, някой може да те изяде.

„Добър удар — измърмори Хармодий в палата на спомените му. — Почти сме готови.“

Внезапно светът сякаш застина. Капитанът се опита да си представи лицето на Амичия, да се вкопчи в каквато и да е достойна, благородна или просто човешка мисъл, която не е породена от страх, която нямаше да означава, че е умрял, поробен от това създание… но не успя.

„Дръж се“ — каза Хармодий.

„Предизвикваш ме, така ли?!“

Червения рицар изправи гръб, опитвайки се да изглежда колкото се може по-висок и заговори:

— Майка ми ме обучи така, че да стана най-великия Властелин от Дивото — каза той, пое си отново дъх и произнесе следващото изречение сякаш замахваше с меча. — А ти си просто синът на някакъв търговец-парвеню, който се прави на онези, които го превъзхождат.

Рицарят нареди на блатниците си да убият Торн и те обърнаха оръжията срещу бившия си господар. Въпреки че никой не можа да прониже сияещата му зелена броня, Торн сви кокалестия си юмрук.

Много блатници загинаха. Яростта на магьосника беше неумишлена, той просто реагираше инстинктивно на предизвикателството и обидите.

„Ти си нищожество!“ — изрева Торн и юмрукът му се стовари върху капитана по-бързо, отколкото той можеше да парира удара или дори да реагира. Магът пак го просна на земята, само че този път рицарят чу звука от чупещи се кости. Може би ключицата. Ребрата — със сигурност.

Изведнъж се намери в палата си, а до Пруденция стоеше красив младеж, облечен в извезано със звезди черно кадифе. Капитанът беше толкова изплашен и объркан, че му трябваха няколко дълги секунди да осъзнае, че непознатият всъщност е Хармодий. Само дето не успяваше да задържи палата в съзнанието си — беше твърде изплашен и още докато чародеят отваряше уста, той дойде на себе си. Лежеше на земята, а болката беше удивително силна. Бронята му вероятно го бе спасила от смъртта, но не и от агонията.

Долови нечий смях и използва коремните си мускули, за да се претърколи. Пред него стоеше Торн.

„Защо не си мъртъв?“ — попита магьосникът.

— Бронята ми е здрава — отвърна Червения рицар.

„А, сега виждам силата ти. Ще я взема за себе си, така само отива нахалост. Кой си ти? Не си по-различен от мен.“

— Аз тръгнах по друг път — отвърна рицарят. Беше му трудно да диша, но започна да се гордее със себе си. Не му отстъпваше.

Торн направи заклинание — ярко като летен ден и бързо като светкавица, а Червения рицар го отклони към земята със сребристобял проблясък.

„Сега разбирам. Ти си бил създаден. Конструиран. Селекциониран. Виж ти! Значи не си грозна подигравка, тъмно слънце. Ти си хитро замислен хибрид.“

— Прокълнат от Господ и мразен от всички праведни хора — каза капитанът. Отчаянието му даваше сили. Не му беше останало друго, така че той реши да победи страха, както хиляди пъти досега.

„Времето на хората изтече. Не го ли разбираш? Те се провалиха. Дивото ще ги смаже и преди слънцето да залезе десет хиляди пъти, еленчетата и мечетата ще питат майките си кой е построил каменните пътища, а феите ще ридаят за загубените си играчки. Дори сега хората са бледа сянка на онова, което бяха някога. В теб обаче няма почти нищо човешко. Защо си на тяхна страна?“

Едва дишаше, но започваше да намира спокойствие, а това означаваше контрол над Имагинерното.

Надеждата породи само още страх. Страхът обаче беше океан, в който капитанът умееше да плува и той го използва, посягайки през него. Озова се в палата на спомените си и посегна към Амичия, която пое ръката му. Присъединиха се Хармодий, игуменката, Майрам и Маг, както и оцелелите монахини в параклиса. Капитанът овладя мислите си и направи любимия си фантазъм.

„Света Барбара, Деспина Атина, Хераклит“ — каза той, посочвайки статуите, докато ги назоваваше и огромната стая започна да се върти. Пруденция се протегна от постамента си и сложи ръка на рамото му. Усмихна му се тъжно, а после хвана свободната му ръка.

„Сбогом, прекрасно мое момче. Толкова неща имах да ти казвам. О, philae pais…“ [51]

Внезапно го изпълни сила — сила като болката, която настъпва, когато удоволствието стане твърде силно, като победата, като поражението, като отчаянието и надеждата, като любовта, когато е толкова силна, че няма как да я понесеш. Той остана така цяла вечност, на ръба между всичкото и нищото.

Какво искаше да каже с това „сбогом“?

Капитанът отново се свести, а киселият нощен въздух пареше в ноздрите му. Торн се надвеси над него и скри звездите.

„Мястото ти е при нас, не при тях.“

Червения рицар се изсмя, благодарен, че е успял да го направи.

— Няма „ние“, Торн. В Дивото имат значение само законът на гората и правото на най-силния и ако се присъединя към теб, ще те погълна.

За да подчертае думите си, капитанът предаде мислите си като заповед, както го беше учила майка му.

„На колене.“

Повече от две трети от оцелелите блатници веднага коленичиха. Торн трепна толкова силно, че опърлените му клони се разтресоха, сякаш разлюлени от силен вятър и капитанът изпита неописуемо удовлетворение.

Докато разменяше реплики с врага, за да спечели ценно време, в него се надигна подобна на агония сила, непознато досега могъщество — сякаш самото въплъщение на любовта подхранваше фантазма му. В този миг капитанът осъзна какво е сторила тя. Пруденция не беше отворила вратата — това би позволило на Торн да го превземе отвътре. Вместо това се беше самоунищожила и тъй като бе магическа конструкция, собствената ѝ сила и енергията, която захранваше съществуването ѝ, се вливаха в магията му. Това обясняваше любовта. Каква любов само!

„Да бъде огън!“ — изрече той с най-перфектното произношение на високия стил на Стария език.

Лисен Карак — Торн

Торн почувства прилива на сила. Беше толкова сладка, с привкус, който бе забравил. Отне му една хилядна от секундата, за да го разпознае и едва тогава посегна към изтъкания от стоманената му воля щит.

„Не помниш ли този вкус, обич моя? Това е вкусът на любовта. Някога и ти беше способен да обичаш.“

Дамата беше в главата му, на мястото, откъдето извираше силата му. Беше гола и уязвима, което го постави в същото положение. Торн се обърка, в него забушува буря от ярост и омраза и той замахна към нея. Без да вдигне щита си.

Лисен Карак — игуменката

Боса и с разпуснати коси, игуменката се изправи срещу Торн в мрака на унищожения параклис, сред парчетата натрошено стъкло. Монахините ѝ се бяха подредили зад гърба ѝ в строен ред, извисили гласове в свещен хор. Хармодий стоеше до нея с жезъл в ръка, а силата в песента им го носеше към мрака, към лабиринта в ума на младежа в полето, който се бореше с истинско чудовище…

Игуменката също се бореше с чудовище — с най-различни чудовища, много от тях създадени от самата нея. Нима бе обичала това нещо, което сега искаше да унищожи всичко, което ѝ беше скъпо?

Тя го удари с гнева си, с любовта си и дългите години болка и скръб, след като го бе изгубила. Изля в раните му обичта си към Бог и прибави към нея презрението си, задето я беше изоставил, за да предаде човечеството. Беше взел дара ѝ, за да се превърне в това.

Наистина го нарани и Торн отвърна на удара, но нещо му попречи, след цялото това време той все още — все още — се колебаеше да ѝ навреди.

Игуменката удари отново. Бе разполагала с години, за да потъпче колебанията си.

Лисен Карак — Маг шивачката

Маг стоеше насред Долния град, но въпреки това усещаше как старата игуменка се бори с врага. Беше ужасяващо, но тя почувства силата ѝ и вдигна ръце, изпълнена със симпатия. Беше невежа и необучена, но въпреки това изля внимателно събраната си сила в игуменката и тя се усмихна победоносно.

Лисен Карак — отец Хенри

Отец Хенри се подаде иззад олтара, опъна тетивата и стреля. От мрака се надигна яростен вик, игуменката изкрещя като душа в пъкъла, строполи се по лице и умря, преди главата ѝ да се удари в каменния под. От очите ѝ шурна кръв, а от гърба ѝ щръкна зловеща черна стрела.

Лисен Карак — Червения рицар

Огън — прозрачен, кристалносин огън, любимият цвят на Пруденция — обгърна смъртната обвивка на Торн. Беше изумително горещ и наситен с плътен ярък дим, който сияеше като жив с искрящобял блясък и очевидно бе нещо повече от пушек. Капитанът усети как Хармодий го праща от замъка в спомените му и използва ръката му, за да изпълни нощния въздух. Това беше деликатно, коварно и хитро заклинание — мъгла от милиони огледалца.

Лисен Карак — Торн

Тя го нарани, болката беше смайваща. Тъмното слънце също го нарани и той крещеше в агония. Цената на краткия миг угризения се бе оказала катастрофална.

Торн обаче беше спасен — тя загина. Светлината ѝ угасна, и то не от неговата ръка. Някаква друга сила я уби, но той не беше виновен за това престъпление и се обърна, събрал сили да смаже противника си… само че мисълта, че нея вече я няма, го караше да се гърчи.

Налагаше се тя да умре… и все пак не биваше да умира. Изведнъж той осъзна, че вече е твърде късно, усетил заклинанието на ученика си — сложен многопластов фантазъм, точно в негов стил. Цветен дим, тъй тих и безобиден на вид…

Торн нанесе ответен удар, следвайки траекторията на удара, нанесен от Хармодий, точно както бе постъпил с любимата си.

Лисен Карак — Хармодий

Хармодий усети приближаването на силата му и отправи ответен удар — толкова деликатен, че не му коства почти никаква енергия. Магията разчиташе на горделивостта на врага, на съзнанието за собствената му сила.

Лисен Карак — Торн

Торн уби ученика си без усилие, макар че кой знае защо не можа да си присвои могъществото му, което не беше незначително. Колко типично за Хармодий — да го разпилее, вместо да позволи на учителя си да го вземе за себе си. Бившият му чирак падна назад сред хора от монахини. Ако имаше време за това, Торн щеше да унищожи сборището, но тъмното слънце продължаваше да го засипва със странния си син огън.

Ако беше човек, Торн щеше да се разсмее или да заплаче. Вместо това съзнанието му бързо се върна в равнината под крепостта, където обвивката му всеки момент щеше да бъде погълната от пламъците. Измина още един дълъг миг, докато успее да налее силата си в тях и да ти угаси. Беше пострадал сериозно и това го изненада и разтревожи. Отново, за пореден път щеше да изглежда слаб.

Нямаше време да огледа раните си — беше в такова състояние, че дори по-слабите от него можеха да го убият.

Торн вдигна жезъла си и изчезна.

Лисен Карак — Червения рицар

„Бягай, момче!“ — извика Хармодий.

Капитанът се опита да го послуша и запълзя сред мъртвите блатници. Насили се да се изправи и хукна със залитане, очаквайки светкавицата в гърба, която щеше да го довърши. Стоеше насред палата си, а пиедесталът беше празен — статуята на Пруденция лежеше студена и неподвижна на земята.

„По дяволите.“

Щеше да я оплаква после — ако оцелееше.

Скочи върху един от постаментите и извика имената, които беше избрал.

„Хонорий! Хермес! Демостен!“

Отчаяние, късмет и силна воля.

„Сбогом, Пруденция! Заслужаваше много човече, отколкото ти дадох!“

Затича се към вратата и я отвори.

Лисен Карак — Торн

Някой се опитваше да направи магия и Торн посегна със сетивата си, за да открие източника. Тъмното слънце все още беше на бойното поле. Нима още правеше заклинания?

„Тежко ранен съм“ — призна пред себе си магьосникът и призова телохранителите си, за да се оттегли.

Лисен Карак — Червения рицар

… захрани фантазма си и отново затръшна вратата.

Тялото му се издигна с подскок, полетя в сгорещения въздух и се приземи на една ръка от траншеята. Капитанът се извърна от пламъците и видя клин от рицари с лъскави като огледала доспехи. Движеха се като течен огън в наситения с дим мрак, а някъде на север несигурно виеха блатници.

Един демон предизвикателно вдигна брадвите си, но рицарите не спряха. Докато тичаше, към капитана се протегнаха силни ръце, сграбчиха го за раменете и бързо го отнесоха, сякаш го бе грабнала огромна птица.

Глава четиринадесета

Долината на Кохоктън — Питър

Питър не толкова се възстанови, колкото свикна със загубата, както човек свиква с липсата на ръка или крак. Отне му дни, а не часове.

Ота Куон рядко му обръщаше внимание — откакто го направиха водач, беше станал гръмогласен, категоричен и твърде важен, за да си губи времето с един-единствен новобранец. Питър извървя пътя от Битката за брода (както бяха започнали да я наричат сосагите) до лагера им, потънал в мъгла от изтощение и мрак, каквито не бе познал дори като роб и три нощи подред сядаше до угасналото си огнище, втренчен в студените въглени, и обмисляше дали да не се самоубие. Рано или късно обаче чуваше гласа на Ота Куон, който крещеше указания, командваше и обясняваше. Това му даваше сили да продължи.

Четвъртата вечер Скахас Грахо седна при него и му предложи малко заешко. Питър хапна, а после двамата си поделиха сладката медовина на мъртъвците. Другарят му бързо се напи и запя, а Питър поде песните на народа си. На сутринта го болеше главата, но се чувстваше жив — и слава Богу, защото тръгнаха по виещите се пътеки още по изгрев.

Внезапно обаче всички се проснаха по лице и за миг само Питър единствен остана на крака. Беше толкова вглъбен в болката си, че пропусна сигнала. Разузнавачите изчезнаха в храсталака и скоро се върнаха при Ота Куон, за да му докладват, а в строя плъзна слух, че по пътя се движи огромна армия — твърде многобройна и добре подготвена, за да могат да се справят с нея сами. Макар и победители в Битката за брода, сосагите бяха загубили твърде много воини, а с тях си бяха отишли опитът и уменията им. Другарите му скочиха с бързината, с която се бяха проснали на земята, сякаш една душа обитаваше много тела. После хукнаха на север, към хълмовете в подножието на Аднаканарите, отдалечавайки се на километри от врага.

Едва след три дни път по най-тежкия терен, който Питър бе виждал в живота си, армията им се изкачи на един нисък хребет и пред тях се ширнаха лагерите им, пръснати сред горите и зелените поля на Лисен — там, където я пресичаше Кохоктън. От върха се виждаха хиляди светлинки, също като звездите в небето, само че всяка от тях беше огън, а около всяко огнище се бяха събрали по дузина човеци, блатници или други твари, които служеха на Торн, но обичаха пламъците. На студено из гората, в потоците или в калта, спяха още.

Питър позволи на Скахас Грахо да го задмине, спря в сгъстяващия се сумрак на върха на хребета и погледна надолу. Почти в краката му се издигаше огромната крепост на дамата. Сосагите я наричаха Скалата, кулите ѝ приличаха на изпочупени зъби, а прозорците ѝ грееха като тиквени фенери, осветени от огньовете в бойниците. Далеч на изток, на самия край на хоризонта, проблясваха други огньове — армията, покрай която се бяха промъкнали. Кралят на Алба.

Армиите се бяха събрали, а последните лъчи на слънцето осветяваха голямо ято гарвани и лешояди, които яздеха въздушните течения в долината на Кохоктън и чакаха.

Питър седна и се загледа в проблясъците сила, които пулсираха и се стрелкаха напред-назад, като светкавици при лятна буря.

Лисен Карак — Туркан

Тъмното слънце се измъкна пред очите на Туркан, след като се изправи срещу Торн и го гори със синия си огън, докато магьосникът избяга. За разлика от тези на Торн, телохранителите на тъмното слънце дойдоха и го спасиха, заобикаляйки го плътно отвсякъде.

Демонът бе научил много за уменията на рицарите и се обърна към сестра си:

— Торн е победен.

Тя се изплю.

— Не е победен. Не повече, отколкото ти снощи. Каза, че ще убие машината, която мята камъни и изпълни обещанието си. Престани с това глупаво перчене.

Туркан потрепери. Изпълваше го болезнена нужда да се бие.

— Ще го предизвикам — заяви той.

— Няма! — отвърна Моган.

Лисен Карак — Майкъл

Обсадата на Лисен Карак. Ден тринадесети.

Снощи врагът ни нападна с цялата си мощ в опит да превземе крепостта. Кралският маг, игуменката и Червения рицар се биха с него и го отблъснаха, но игуменката загина, защитавайки дома си, простреляна в гърба от гнусен предател.

Майкъл седеше, подпрял глава на ръката си, втренчен в набързо изписаните думи. Отпи глътка вино и се опита да не заспи върху дневника.

Капитанът беше в лазарета. Вдлъбнатината в нагръдника му беше голяма колкото мъжки юмрук. Петима войници бяха загинали, а стрелците открито заявиха, че е назрял моментът за преговори.

Майкъл се завъртя върху високия дървен стол, на който седеше. Кейтлин Ланторн лежеше на леглото му, напълно облечена. Дойде след връщането на вилазката, целуна го и остана при него, докато той се занимаваше с подробностите — например да накара оръжейника да изправи вдлъбнатината в нагръдника на капитана.

— Не бива да стоиш тук — каза Майкъл, а тя продължи да лежи с отворени очи.

— Бременна съм — каза момичето и седна. — О, може и да греша, но Амичия така каза, а тя ще знае — Кейтлин повдигна рамене. — Бременна съм, но магьосникът и без друго ще ни избие до крак. Какво значение да има дали ще прекарам нощта с теб?

Майкъл се опита да мисли като капитана, да намери баланс, но не можа, така че остави перото и взе лицето ѝ между дланите си.

— Обичам те — каза той.

Тя се усмихна.

— Хубаво — рече Кейтлин. — Защото и аз те обичам и ще имаме дете.

— Ако оцелеем през следващите няколко дни — кимна Майкъл и легна до нея, а тя се обърна към него.

— Ти ще ме защитиш. Поне така мисля.

Майкъл се втренчи в мрака.

Лисен Карак — Маг шивачката

Заедно с дъщеря си Суки и дузина монахини и местни жени, Маг подреждаше загиналите на земята. Този път усещането за триумф липсваше, цената се оказа твърде висока — игуменката беше мъртва, а сред обвитите в бели чаршафи трупове имаше загинали както от местните хора, така и от наемниците.

Червения рицар също го нямаше — бяха го внесли в лазарета. Игуменката загина, покосена от стрела и сякаш никой не разследваше убийството ѝ.

Мери Ланторн приглади чаршафа върху трупа на сер Томас Дъръм.

— Хубав мъж беше — рече тя, а Фран поклати глава. Суки ридаеше и Маг притисна главата ѝ до гърдите си. Съпругът на дъщеря ѝ също беше сред загиналите — третото тяло отдясно. Тя дълго държа Суки в прегръдките си, а после уви трупа на Трикракия. Тялото му беше смазано, а от лицето му не беше останало почти нищо, но въпреки това Маг внимателно пристегна чистия бял чаршаф. Подробностите бяха важни за нея.

„Господи, вземи ги бързо при себе си, какъвто и живот да са водили.“

— Чух, че Червения рицар бил на косъм от смъртта — рече Мери.

Ейми Картър вдигна очи.

— Онази послушница ще го спаси. Амичия.

Кити погледна към сестра си.

— Мъжете разправят, че била вещица — рече тя и за миг погледна към Суки и Маг, а после пак се обърна към сестра си. — Бен казва, че тя е убила игуменката.

Очите на Ейми се разшириха, а Маг сложи ръка на рамото на момичето.

— По-добре не разнасяйте тези приказки, момичета.

— Късно е вече — каза Кити. — Всички мъже приказват, че някои от монахините са вещици.

Сестра Майрам тъкмо изтърсваше един чаршаф и рязко се обърна. Слухът ѝ явно беше необикновено остър.

— Кой разправя, че сме вещици? — попита тя.

Кити пребледня, а Майрам се намръщи.

— Кой разпространява тази отрова, дете?

Кити се огледа несигурно.

— Брат ми Бен каза, че го чул от свещеника.

Суки погледна към майка си.

— Бил Фулър също — враждебно изрече тя. — Цяла нощ дрънка глупости.

Майрам се огледа, а после отиде да докосне първото тяло в редицата, което беше по-дребно от другите. Игуменката.

— Показах се нехайна — каза сестра Майрам. — Позволих на скръбта да скрие земните неправди от очите ми.

Кити Картър погледна сестра си.

— И за миг не повярвах, че Амичия е убила игуменката.

Ейми извъртя очи.

Лисен Карак — Червения рицар

Когато капитанът се свести, още не беше съмнало. Събуди го шум в коридора, дрънчене на доспехи. Освен това не беше в собственото си легло, а меча му го нямаше.

Вратата се отвори и в килията му влезе сестра Майрам, облечена в расото на ордена. Последваха я сер Йеханес, целият в доспехи, Майкъл, търговецът Рандъм и Йони — приставът на едно от градчетата.

Капитанът дръпна ленения чаршаф върху гърдите си.

— Игуменката загина по време на битката — каза сестра Майрам. Лицето ѝ беше остаряло.

Досега почти не я беше чувал да приказва. Отне му секунда да възприеме думите ѝ и преди да осъзнае важността на казаното, съзнанието му упорито се дивеше на мисълта, че тя може да говори.

— Много съжалявам — изрече той. Празни, безполезни думи.

— Открито се говори за преговори. Искат да предадем крепостта, за да ни пуснат да си отидем — обади се Йеханес с тон, който накара останалите да потръпнат.

— Не. Нито ще се предадем, нито ще преговаряме — рече Червения рицар. Забеляза, че ребрата му са превързани, а космите по гърдите му — обръснати. До вчера бяха доста гъсти. Капитанът трепна. Игуменката беше мъртва и той осъзна, че я е обичал посвоему.

„Не спирам си търся по-добра майка“ — помисли си той.

— Ако обичате, излезте, за да може Майкъл да ме облече — тихо каза капитанът.

— Побързайте — рече Йеханес, — защото вече се канят да започнат. — Той замълча. — Всички местни и някои от нашите.

Сестра Майрам отиде до вратата.

— Тя никога не би се предала — тихо рече монахинята. — Хората в двора говорят, че Амичия я е убила — добави тя.

Капитанът трепна и срещна погледа ѝ.

— Аз ще се погрижа.

Монахинята затвори вратата, а той стана от леглото, въпреки че леко му се виеше свят. Познаваше това чувство от дете — беше изцедил докрай херметическите си сили. Изпитваше празнота, но и удоволствие, сякаш бе тренирал добре мускулите си.

„Пруденция е мъртва.“

Не за пръв път умираха добри хора, за да спасят живота му.

Появи се Тоби, понесъл стария му черен жакет и черния му прилепнал панталон, както и хубавия златен колан. Момчето изглеждаше ужасено.

Отне му известно време да се обуе, докато се опитваше да успокои бясното биене на сърцето си и да не мисли за учителката си и за игуменката.

— Била е убита — рече Йеханес. — Някой е застрелял игуменката в гърба. — Той заговори по-тихо. — Гелфред рече, че стрелата е от вещича гибел.

При тази мисъл му се повдигна.

— Никой ли не е видял как е станало? — уморено попита той.

— Всички са гледали боя навън — отвърна Йеханес.

Капитанът въздъхна.

— Заварди всички порти и проходи. Под главния донжон има един, който води извън крепостта. Сега е препречен от каруците ни, но сложи двама стрелци на стълбата. От нашите. Съобщи ми, щом си готов.

— Какво разбирате под „заварди“? — попита Йеханес и замълча.

— Направи го така, сякаш превземаме крепостта — рече остро капитанът. — Сякаш сме в Гале. Доверявай се само на нашите хора и използвай сила, ако се наложи. Завардѝ всички изходи, Йеханес!

Старият рицар отдаде чест.

— Да, милорд.

Майкъл донесе чизмите му, закопча катарамите и привърза горната им част към кафтана му.

— Цялата броня, ръкавиците и бойния меч — рече рицарят.

Майкъл се подчини. Напредваха бавно, а понякога болката беше много силна, но това, че е с доспехи, щеше да бъде послание само по себе си. Ризницата и гамбезонът, който носеше под нея, му тежаха като оловна риза и власеница едновременно. Много рицари вярваха, че болката от доспехите е покаяние пред Бог.

„Тяхна си работа.“

Започнаха с набедреника, продължиха с наколенника и подколенника и приключиха със сабатоните, които бяха тъй здраво прикрепени към ботушите му, че прилепваха дори към внимателно оформените им заострени върхове. Майкъл привърза набедрената част към жакета с удивителна скорост, а Тоби му помагаше. Капитанът се изправи, раздвижи крака и с помощта на Жак оръженосецът нахлузи кирасата през главата му и я закопча.

— Няма да повярвате каква вдлъбнатина имаше — каза Майкъл.

— О, ще повярвам и още как — отвърна капитанът.

Оръженосецът изсумтя.

— Карлъс каза, че никога преди не му се е налагало да полага такива усилия, за да я оправи — рече той. — Сякаш стоманата била омагьосана.

След малко всеки грабна по една част от железния ръкав. Подлакътникът, налакътникът и подмишницата бяха едно цяло, прикрепени едни към други с плъзгащи се нитове — смайващо постижение на ковашкия занаят, изработено от позлатен бронз и закалена стомана. С помощта на ремъци и катарами ги прикрепиха към горната част на ръцете му, а после и към раменете. След това сложиха нараменника и облите плочки, които пазеха мишниците му и завършиха церемонията със златния колан и златните шпори на петите му. Накрая му подадоха ръкавиците, меча и палката, символ на ранга му.

— Готов сте, милорд — каза Майкъл.

Червения рицар се усмихна — бяха се справили със задачата възможно най-бързо и безболезнено.

— Ти си чудесен оръженосец — каза той и тръгна към лазарета. Надзърна в главния коридор и видя брат си, който седеше на леглото, спуснал крака на пода.

— Не мърдайте оттук — внимателно изрече капитанът. — Майкъл, остани при този човек.

Майкъл кимна и отдаде чест, разпознал тона на капитана.

— Ама… — започна Гавин.

Капитанът поклати глава.

— Не сега, месир.

После тръгна по коридора към другото отделение. Сер Йеханес вече беше минал оттук.

Сим Долния обличаше гамбезона си.

— Имаш ли меч, Сим? — попита капитанът.

Сим кимна безмълвно, а рицарят му посочи изящния гръб на Амичия, която стоеше до сухата мивка в другия край на стаята.

— Не ѝ позволявай да излиза, преди да съм се върнал — рече той. — Нараниш ли я, ще те убия, но не я оставяй да излиза. Ясно ли е?

Амичия рязко се завъртя.

— Какво?!

— За ваша собствена безопасност е, сестро — рече тихо той. — Отец Хенри е убил игуменката, но иска да обвини вас.

— Отец Хенри? — каза тя и тръгна към него с ръка на сърцето. — Свещеникът?!

Капитанът излезе на площадката.

— Ако ви е скъп животът, подчинете се — рече той, пренебрегвайки възраженията ѝ, слезе по стълбите, мина край казармите и излезе на двора. На вратата го чакаше Том Лошия, в доспехи от главата до петите и с алебарда в ръка.

— Лоша работа — каза той.

Рицарят кимна, нахлузи бронираните ръкавици и измъкна капитанската палка от колана си.

— След мен! — нареди Той и Том отвори вратата.

Посрещнаха го с викове, първо гневни, после — изплашени. В двора се бяха събрали всички селяни и арендатори, четиристотин мъже и жени на площ от четиристотин лакътя. Глъчката сякаш беше живо същество.

Пред амбулаторията имаше дървено стъпало, до което двама от войниците му не допускаха никого. В другия край на двора се бяха скупчили дузина едри фермери, с тях бяха и някои от търговците. Капитанът се обърна към Карлъс и той наду тромпета. Гласът му беше силен и пронизителен.

Всички глави се извърнаха към тях и капитанът размаха палката си над сборището.

— Разотивайте се! — изрече той в рязко настъпилата тишина. — Няма нито да преговаряме, нито да се предаваме.

Хората замърмориха заплашително.

— Моля ви, върнете се на постовете и в леглата си и да не говорим повече за това — продължи рицарят, като се стараеше да звучи спокойно и любезно.

Един от търговците вдигна глава.

— Кой сте вие, месир, че да решавате вместо нас?

Капитанът си пое дълбоко дъх и се опита да угаси гневната искра, която лумна в гърдите му. Защо добрите хора винаги го караха да се чувства така?

— Няма да обсъждам това с вас — каза той. — Ако желаете да си тръгнете, ще ви отворим.

Друг фермер изкрещя:

— Майната ти! Това е смъртна присъда! Дивото унищожава земите ни! Стопанствата ни изгоряха, наемнико! Махни се от пътя ни, да не минем през теб!

Йеханес стоеше до лебедката на тежката желязна решетка и му махаше. В ръката си държеше ключ.

— Тази крепост е под защитата на ротата ми — извика капитанът. — Лейди игуменката ми възложи да я пазя и аз ще изпълнявам дълга си, докато умра. Онзи, който ни обсади, не би се поколебал да лъже, мами и манипулира, за да ни унищожи, но няма да позволи който и да е от вас да избяга жив оттук. Единствената ви надежда да оцелеете е като се присъедините към нас и се съпротивлявате до последната си капка кръв. Или още по-добре, до последната капка от тяхната — добави той и се огледа. — Кралят — започна капитанът, макар че титлата почти го задави — идва насам. Не се поддавайте на отчаянието. А сега ви моля да се разпръснете.

— Не можете да се биете с всички ни! — извика фермерът.

Червения рицар въздъхна.

— Всъщност можем да ви избием до крак — високо изрече той. — Огледайте се. Игуменката би ли се предала? Дори не сме я погребали още, а я се погледнете! Нима сте готови да се откажете? — Той пресече двора въпреки възраженията на Том и си проби път през тълпата, докато се оказа лице в лице с едрия селянин.

— Свещеникът рече, че тя е била вещица — каза той. Хората се отдръпнаха от него. — Рече, че всичките така наречени монахини са вещици! — настоя фермерът. — Че душите им са черни като нощта!

Няколко мъже кимнаха. Нито една от жените не помръдна.

Капитанът го хвана под ръка.

— Ела с мен — каза той.

— Не съм длъжен да… ааа!

Фермерът се препъна, неспособен да устои на силата на рицаря, който го повлече след себе си през тълпата и спря до главната порта.

— Погледни — каза капитанът. — Погледни какво е сторил Торн. Той предаде своя крал. Той предаде народа си. Той се превърна в създание от Дивото, в магьосник, който няма равен и не може да бъде озаптен нито от законите, нито от приятелите си. И ти си мислиш, че е по-добър от вашата игуменка? Защото някакъв свещеник ти казал, че черното е бяло, а бялото — черно?

Капитанът сякаш плюеше думите една по една.

— И какво, на тебе ли да вярвам? — изръмжа мъжът.

— Тъй като очевидно си глупак — да. По-добре е да се довериш на човека, който се бие, за да те защити, отколкото на проклетия свещеник, който уби вашата игуменка!

Хората се отдръпваха от него и той реши, че сигурно очите му отново сияят. Селянинът не отстъпи, но челюстта му трепереше.

— И ти си един от тях. Свещеникът казва, че другата вещица е убила игуменката, за да вземе силата ѝ!

Тълпата отново замърмори.

— И ти си един от тях! — извика един мъж най-отпред.

— Аз съм онова, което реша — каза капитанът. — Вие също. Какво решавате?

Том и Йеханес застанаха зад него, а с тях дойдоха още дузина войници с тежки доспехи, както и повечето от стрелците. Останалите бяха по стените и в кулите.

— Не ме принуждавайте да правя това — каза Червения рицар на тълпата.

От разрушения параклис излезе сестра Майрам заедно с Маг шивачката и вдигна ръце, а Маг извика:

— Погледни се само, Бил Фулър! — Тя опря ръце на кръста си. — Играеш си с огъня. Ще стоиш тук, докато те застрелят ли? — Шивачката огледа тълпата. — Върнете се в леглата си, стига толкова. Загубихме игуменката, нека не проливаме повече кръв тук.

— Можем да ги победим — каза Фулър, но по тона му личеше, че лъже и го знае. Маг отиде при него и го зашлеви.

— Винаги си бил слабохарактерен глупак, Бил Фулър — рече тя. — Могат да ни избият, ако се наложи, а ние даже няма да ги одраскаме. И за какво? Врагът е отвън!

От параклиса излезе приставът Йони.

— Хубаво го рече, Маги — рече той и застана до Том Лошия. — Аз представлявам игуменката. Няма да се предадем.

Дъщеря ѝ Суки дойде и застана до нея. Трепереше. Картърови също започнаха да си проправят път през тълпата, а Дан Фейвър застана до Йеханес. Ейми Картър хвана сестра си за китката и я задърпа през двора, а след това се обърна към тълпата.

— Не се дръжте като шайка глупаци! — викна тя. — Омагьосали са ви. Не го ли усещате? Толкова ли сте глупави и невежи, че не го виждате?!

Перачката Лиз излезе напред и застана до Том. Кейтлин Ланторн също пресече двора.

— Курви и уличници — изрече някой и всички се обърнаха едновременно.

Отец Хенри изглеждаше така, сякаш го бяха разпнали. По лицето му чернееха засъхнали пръски кръв, а расото му беше разкъсано и висеше около кръста му, излагайки на показ аскетичното му тяло, цялото покрито с рани.

Тълпата се раздели, за да му направи път и той мина сред хората като крал.

— Уличници и курви! Това ли са съюзниците ти, Сатана? — извика той и спря в края на тълпата.

— Не всички сме уличници, свещенико — каза търговецът Рандъм и навлезе сред хората. — Ейдриън! Алън Чертожника! Какво правите при този човек? Неприятности ли забърквате?

Рандъм обикаляше сред тълпата, търсейки и други познати лица.

— Вие убихте игуменката — каза капитанът.

Отец Хенри изправи гръб и той осъзна, че го е притиснал. Свещеникът беше твърде горд, за да отрече престъплението си.

„Глупак.“

— Тя беше вещица, изчадие на Сатаната, което избра да утоли собствените си апетити, вместо да…

Камъкът удари свещеника по главата и той рязко се извърна. Очите му горяха и за миг вместо на благия разпнат Йесу, той заприлича на луд. От очите му струеше гняв.

— Дръжте го — каза Червения рицар и посочи отец Хенри с палката си.

Том Лошия посегна с алебардата си, закачи крака на свещеника с върха ѝ, препъна го и той падна. Рицарят го ритна жестоко, а щом бронираният му крак се заби в корема му, се разнесе тъп, но съвършено отчетлив звук.

Отец Хенри повърна. Двама стрелци го сграбчиха, вдигнаха го и той се опита да каже нещо, но Том го плесна по стъпалото с края на алебардата и свещеникът изкрещя. Внезапно тълпата се превърна просто в група уплашени хора, които търсеха спасение и се питаха: „Къде е кралят?“

Глава петнадесета

Албинкърк (Саутфърд) — Ранълд Лохлан

Когато доведе съгледвачите си до брега на Албин, Ранълд Лохлан направо не можа да повярва на очите си. От другата страна на реката плаваха петдесет огромни кораба, подобни на галери. Флотата беше подредена в четири дълги колони, а греблата ѝ се движеха напред-назад като краката на водни насекоми.

Зад гърба му над порталните кули на Албинкърк се вееше кралският флаг, а в полето до големия мост нямаше никакви врагове. Добре познатият му пейзаж бе толкова пуст, че му се стори, че сънува.

Ранълд спря коня си и се загледа в огромните кораби. Пред очите му светна огромен бронзов щит, те завиха едновременно и изведнъж четирите колони, движещи се на запад, се превърнаха в четири редици, които плаваха към северния бряг. Неговият бряг.

Той насочи коня си към пристанищната платформа, където в по-добри времена бе спирал фериботът и им помаха. Отвърна му жена, застанала на носа на най-голямата галера. Беше красива по начин, който предизвикваше благоговение и страхопочитание едновременно, а белият сукман се ветрееше зад гърба ѝ. Ранълд успя да откъсне очи от нея с истинско усилие на волята. Познаваше я отлично от времето, което бе прекарал на юг.

Кралица Дезидерата.

На лицето му се появи неканена усмивка и той се разсмя.

Албинкърк — Дезидерата

— Кой е това? — закачливо попита Дезидерата своите придворни дами. — Имам чувството, че го познавам.

Лейди Алмспенд се изправи и също помаха.

— Ранълд, варваринът от Хълмовете, милейди — жизнерадостно отвърна тя.

Кралицата се усмихна на секретарката си.

— Ти май се радваш да го видиш — отбеляза тя и лейди Алмспенд седна, може би твърде рязко.

— Той… ми даде една прекрасна книга — колебливо каза тя.

Останалите дами добродушно се разсмяха.

— Голяма ли беше? — попита една от тях.

— И много стара? — рече друга.

— Не беше ли по-скоро един хубав дебел свитък? — вметна лейди Мери.

— Дами! — сгълча ги кралицата. Гребците се смееха толкова силно, че започнаха да губят ритъм, но въпреки течението брегът бързо наближаваше. Щом стигнаха до платформата, кралицата с лекота стъпи на парапета на кораба, скочи на кея и Ранълд Лохлан, когото си спомняше отлично, ѝ се поклони дълбоко и коленичи.

Дезидерата му подаде ръка.

— Много вода изтече, откакто бяхте част от кралската гвардия на сватбата ми.

— За мен беше удоволствие, милейди — усмихна ѝ се той.

Тя погледна зад рамото му, към високия бряг, където Доналд Редмейн бе наредил на хората си да слязат от конете.

— Довели сте същинска малка армия. Да се присъедините към краля ли идвате?

Ранълд сви рамене.

— Братовчед ми изгуби малка армия, господарке. Вече се бихме с отвъдстенците, но аз карам хиляда глави добитък и малко овце и ми се ще да ги продам на кралската армия.

Тя кимна.

— Ще ги купя всичките. Колко искате?

Ако беше изненадан от тона или поведението ѝ, Ранълд го прикри отлично.

— Три сребърника на глава — рече той, а тя се разсмя.

— Умеете да се пазарите — каза Дезидерата. — Приляга ли на един рицар да се пазари с кралицата си?

Ранълд сви рамене, но не можа да откъсне очи от нейните.

— Господарке, бих могъл да кажа, че не съм рицар, а джелепин. Бих могъл да кажа, че съм хълминец, а не ваш поданик — рече той, ухили се и коленичи. — Само че онзи, който не ви признае за своя кралица, би бил невъзпитано копеле и недостоен мъж.

Тя плесна с ръце от задоволство.

— Вие сте истинско въплъщение на Севера, сер Ранълд. Ще ви дам един сребърник на глава.

— Вие сте олицетворение на красотата, господарке, но за един сребърник на глава щях да ги продам на ханджията от Дормлинг. Два сребърника — настоя той, отклони очи към някой зад нея и усмивката му се разшири.

— Помните ли секретарката ми, извънредно начетената лейди Алмспенд? — попита кралицата. — Сребърник и половина.

— Сребърник и половина, които ще получа още от тази страна на реката, така ли? — попита той и се поклони още веднъж, този път на секретарката ѝ, която стоеше до парапета и сияеше. — Два, ако трябва да ги прекарам през реката.

— Колко струва една целувка? — изчурулика лейди Алмспенд и се изчерви от собствената си дързост.

— Всичко! — извика той. — Но тези говеда не са мои, така че не мога да ги продам за една целувка, скъпа моя! — Накрая обаче Ранълд отстъпи. — Ваша светлост, давам ги за два сребърника, но ще закарам добитъка където пожелаете, а хората ми ще се закълнат да ви служат.

Кралицата кимна.

— Спазарихме се. Доведете ми капитана, трябва да прекараме хиляда глави добитък от другата страна на реката — нареди тя и се обърна към Ранълд. — Значи след като си получите мръсните пари, ще извършите военен подвиг заедно с мен?

Кралицата вложи допълнителна топлота в гласа си — бе доловила нещо студено в него, някаква празнота, оставена от преживян наскоро ужас и гласът ѝ го погали като течно злато.

Той ѝ хвърли предпазлив поглед.

— Какъв подвиг?

— Що за рицар пита какъв подвиг се очаква от него? Моля ви, сер Ранълд — каза тя и го хвана под ръка.

— Аз не съм рицар — отвърна севернякът. — Освен може би в сърцето си — добави той, а кралицата се усмихна на лейди Алмспенд.

— Ще трябва да направим нещо по въпроса.

Албинкърк — Доналд Редмейн

На брега над тях стоеше Доналд Редмейн и ги наблюдаваше.

— Какво става? — попита едно от момчетата.

— Братовчед ми току-що продаде стадото на кралицата — отвърна Доналд. — Колко струват албинските монети? — попита той и сви рамене. — Сега трябва да оцелеем, за да ги похарчим.

Лисен Карак — Хармодий

Хармодий слушаше разгневената тълпа и си мълчеше. Не му беше останала почти никаква сила, трябваше му повече време да се възстанови и последното нещо, от което се нуждаеше, беше сблъсък с невежи ловци на вещици. Щеше да остави момчето да се оправи с тях.

Той внимателно се облече. Двамата с игуменката не бяха приятели, но нямаше как да не ѝ се възхити. Тя показа, че притежава могъщество, което не бе притежавала на млади години и го използва брилянтно, задържайки врага, докато Хармодий подготвяше финалния си удар… който, за жалост, не се получи много добре. Въпреки това игуменката не беше загинала напразно — удържаха крепостта и хубавичко опърлиха брадата на врага. За пореден път.

Хармодий си представи как стои на подиума в Харнфърд и изнася лекция за херметизма с жезъл в ръка. „Овладях основните характеристики на реалността по време на една война — щеше да каже той, — а се научих да ги използвам по време на друга.“ Или пък щеше да каже: „Спасих света за човечеството, но го сторих, стъпил на раменете на гиганти.“ Това звучеше по-добре, направо чудесно. Само че сега всичките тайни на игуменката щяха да бъдат погребани с нея, а душата ѝ — да отлети при създателя си.

Хармодий прокара пръсти през брадата си.

Ами ако…

„Ами ако всичката сила на света извира от един и същи източник?“

Това беше въпросът, нали? Посвоему този източник беше… общ. Зелено или златно, бяло или червено… В крайна сметка всичко беше просто сила, а това означаваше, че…

Че няма добро и зло. Че Сатаната не съществува. Бог… И Бог ли не съществува? Дали всъщност този извод не означаваше именно това? Дали на върха на една игла се побират по-малко ангели, ако силата идва от един и същи източник?

Зави му се свят.

Ами ако Аристотел грешеше?

Задъха се. Едно беше да си го мисли и съвсем друго — да знае, че е вярно. Слезе със залитане по тясното стълбище до общата спалня и насила си наложи да поставя крак пред крак, докато стигне до параклиса.

Лисен Карак — Червения рицар

Том Лошия изникна до капитана тъкмо докато той полагаше неимоверни усилия да се слее с паството. Току-що беше изпял един химн и изглеждаше съвсем прилично.

Тя бе искала той да разбере.

Червения рицар коленичи заедно с останалите. Тъй като нямаха свещеник, сестра Майрам водеше службата — факт, който никой не коментираше.

„Кълна се в името и меча си, че ще отмъстя за вас, милейди.“

— Милорд? — обади се Том.

— Не сега.

— Сега, милорд — настоя исполинът.

Капитанът го изгледа кръвнишки, изправи се, мина по пътеката, коленичи пред разпнатата фигура, която се извисяваше над него и се върна при вратата.

Всички се обърнаха да го изгледат. Толкова по-зле.

— Какво? — излая той, щом излязоха. Монахините пееха заупокойна молитва и всеки глас вплиташе нишка сила в гоблена на музиката. Звучеше прекрасно.

Том погледна към вратата на подземието.

— Затворих свещеника, дано гнусната му душа да гние в Ада. Тикнах го в най-тъмната изба с ключалка на вратата — каза той. Гневът сякаш го задавяше.

Капитанът кимна.

— И ти я ценеше, нали?

Том сви рамене.

— Тя ме благослови — отговори той и извърна поглед. — А онзи свещеник ще умре бавно.

Капитанът кимна.

— Първо ще го съдим за измяна — каза той.

Том се беше обърнал с гръб към вратата.

— Защо ще го съдим? Капитан сте в крепост под обсада. Тук важи Законът на войната.

Лисен Карак — Джералд Рандъм

Джералд Рандъм гнусливо си избираше пътя край траншеята на капитана, следвайки сер Майлъс, който безгрижно тъпчеше опечените тела на стотици блатници, чиито овъглени останки бяха доказателство за опустошителната мощ на огъня. Миришеха на печено месо и когато Рандъм загуби равновесие и стъпи върху един от тях, тялото изпука, сякаш беше от въглени. Търговецът спря за миг, побиха го тръпки.

Ловецът Гелфред го задмина с големи крачки, като предпазливо се оглеждаше. Явно и той нямаше нищо против да стъпва върху труповете и Рандъм се запита колко дълго ще трябва да го прави, докато претръпне като него или Майлъс.

Зад гърба му предпазливо напредваха четиридесет мъже — стрелци от ротата, новобранци, фермерски синове. Това бяха подкрепленията.

Излязоха от окопите точно под стената на Замъка на моста и креснаха на стражата да им отвори страничната порта.

Когато ги повикаха, Рандъм се беше отзовал преди войниците, въпреки че не носеше броня. Хапна залък хляб и една ябълка, а една от младите проститутки, които бяха дошли с ротата, му подаде парче хубаво сирене. Той се усмихна.

— Какво е довело добро момиче като теб на такова място? — попита я търговецът. Дора. Името ѝ беше Дора, а фамилията ѝ — Кендъл-нещо-си. Младият Дик Дрейпър я харесваше, а Алън Чертожника я нарисува гола — картината все още беше истинска сензация сред каруците въпреки магиите и летящите чудовища и споменът го накара да се разсмее.

Тя му се усмихна в отговор.

— Парите — рече момичето. — Също като вас.

Той поклати глава и отново се засмя.

— Ако успеем да се върнем в Харндън, ела при мен и ми поискай работа.

Тя го изгледа.

— Сериозно ли говорите? — попита Дора, а той изкриви лице.

— Разбира се.

Тя извърна очи към небето.

— Точно преди всички да измрем!

Лисен Карак — Червения рицар

Капитанът погледна през дупката в стената на стаята си и огледа огньовете, които горяха тук-там из лагера на врага. Човеците, които му служеха, готвеха вечеря. Останалата част от лагера беше тъмна.

Гърбът го болеше, ребрата също — вече имаше пукнати и от двете страни. Когато го вдигнаха от земята, рицарите бяха изкълчили раменете му, а на няколко места дясната му ръка беше безчувствена и той нямаше представа защо.

Трябваше вече да си е легнал.

— Предполагам, че искаш да си легнеш — каза капитанът на Тоби, който стоеше неуверено до вратата. Момчето сви рамене и рече:

— Гладен съм.

Червения рицар отиде до масата в средата на стаята и метна една бисквита на пажа си, а после погледна към лютнята, оставена там. Не беше свирил от…

Не можеше да си спомни кога последно беше свирил на нея.

Изведнъж го обзе решителност и той я грабна, излезе през вратата и тръгна по коридора. Тоби се опита да му препречи пътя.

— О, Тоби — каза капитанът, — пет пари не давам.

Почука на вратата на главната квартира и след няколко секунди се появи Майкъл.

— Вземи си лютнята — рече капитанът. — Добър вечер, госпожице Ланторн. Майкъл, тези хора имат нужда от малко музика, не от мрачна тишина. Дай да ги посгреем.

Понякога Майкъл забравяше, че господарят му е само няколко години по-възрастен от него.

Младежът се ухили.

— Изчакайте ме… изчакайте ни малко.

Лисен Карак — Маг шивачката

Маг се вгледа в мрака навън, защото чу музика. До ушите ѝ достигна гласът на лютня от Юга. Отговори ѝ втора, с по-нисък тон. На плочките на двора гореше клада, а музиката беше дива и весела.

Появи се Аверчето, един от стрелците, надникна в северната кула и извика нещо. Ейми Картър надзърна от вратата на конюшнята и видя Кейтлин Ланторн, която танцуваше, огряна от огъня, а краката ѝ се белееха под вдигнатите ѝ поли.

Ейми изтича вътре и потупа сестра си по бузата.

— Навън танцуват! — извика тя и Кити седна на леглото, съвсем будна.

Сим Долния чу музиката, която се носеше под прозорците в дъното на болничната стая, стъпи на пода и тихо прекоси отделението, отвори един и музиката нахлу в стаята като магия. Той се наведе и се заслуша, а послушницата застана до него.

— Какво става? — попита тя.

Сим се изкикоти.

— Капитанът обича да свири, голям бързак е — отвърна стрелецът и поклати глава. — Поне преди обичаше. Като бяхме на континента. От цяла вечност не съм го слушал.

Тя се усмихна и се наведе напред.

— Ти го харесваш — рече монахинята.

Сим мисли толкова дълго, че накрая тя реши, че въобще няма да ѝ отговори. През това време музиката си свърши работата — мъжете наизлязоха от конюшнята и кулите, а жените — от хамбарите и общата спалня на монахините. Изведнъж на танци се събраха толкова хора, колкото бяха надошли и заради свещеника. Към двете лютни се присъединиха кавал и тъпан, танцьорите се завъртяха в кръг.

— Не го мразя — призна Сим, а Амичия се обърна към него.

— Душата ти не е изгубена, Сим — каза тя. — Дори сега си повече герой, отколкото злодей.

Стрелецът отстъпи, сякаш го беше ударила, а след това се ухили. После обаче застина.

— Къде така?

Тя му се усмихна.

— Ела да ме пазиш. Отивам да танцувам или поне да гледам другите.

На двора сестра Майрам протегна ръце и се усмихна уморено на Червения рицар, който стоеше с гръб към огъня и свиреше като луд. После се обърна към сестра Ан и помоли да отворят бъчва с пиво.

Том Лошия изпрати един войник да пази избите и сложи друг при казармите. Двамата с Йеханес се дръпнаха от огъня и си шушнаха няколко секунди, след което по-възрастният рицар удвои стражата и принуди няколко мрънкащи мъже да се качат на стената, на места, където чифликчиите щяха да ги виждат. Щом погледна надолу, Йеханес видя Том, който танцуваше с дъщерята на шивачката. През това време Маг, Лиз и сестра Мери Роуз довлякоха един огромен котел с говежда супа до вратата на общата спалня, а стрелците и фермерите с ликуване го пренесоха до огъня.

Появи се и Дългата лапа с няколко бутилки вино и ги подаде на първите мъже, на които се натъкна. Те вдигнаха тост за негово здраве и започнаха да си подават бутилките — от войник на фермер и от фермер на войник, докато ги изпиха до дъно. Един селянин отиде в конюшнята, порови сред вещите си и се върна с кана ябълково бренди, а лютните свиреха ли свиреха.

Лисен Карак — Майкъл

По някое време Майкъл осъзна, че никога през живота си не е свирил така добре. Осъзна още, че на другия ден пръстите ще го болят.

Кейтлин се завъртя вихрено край него и скочи във въздуха, а Даниъл Фейвър я улови. Том Лошия хвана дъщерята на Маг през кръста, а Суки, овдовяла само преди двадесет и четири часа, изквича като момиченце. Сим Долния се въртеше с осемгодишната дъщеря на Уакетови, а сестра Майрам и сестра Мери достолепно танцуваха една с друга, когато Дългата лапа се поклони по континенталному, пое ръката на сестра Майрам в своята и я поведе през двора. Франсис Аткорт се поклони на сестра Мери, която се разсмя и направи реверанс. През това време Амичия танцуваше със сер Йеханес, а Хармодий въртеше Лиз, както приляга на много по-млад мъж и полите се вееха край краката ѝ като кралски плащ. После Амичия танцува със сер Джордж Бруз, а капитанът изпи четвърта чаша от червеното вино на игуменката и продължи да свири. Аверчето накланяше каната с ябълково бренди все по-назад, докато накрая се изтърколи от бурето, на което седеше и се просна по гръб, без да мръдне повече, а фермерите избухнаха в смях. Уил Главореза бе преметнал ръка през раменете на Йони пристава и пееше с цяло гърло, а на светлината на огъня лицето му изглеждаше направо дяволско.

Щерките на Картърови се завъртяха в бърз гиздав танц, измислен от тях самите, момичетата на Ланторн също се включиха, за да не останат по-назад и музиката последва ритъма им. Включиха се още кавали, а Бен Картър измъкна отнякъде една гайда и сякаш изтрезня, докато свиреше на сестрите си. Докато минаваше край него, Фран Ланторн се наведе и звучно го целуна по бузата, а той силно се изчерви и засвири фалшиво, но се овладя и започна отново.

Лисен Карак — Майкъл

Майкъл и господарят му престанаха да свирят и лютните им напуснаха дивата мелодия, която не спря и за миг. Оръженосецът усети ръцете на капитана около раменете си и едва не се разплака. Господарят му не го беше прегръщал преди — нито него, нито когото и да било друг. Лицето му никога не бе изглеждало толкова открито. Толкова… уязвимо.

Внезапно капитанът изчезна в мрака и пламъците.

Лисен Карак — Торн

Торн чуваше музиката и тя го теглеше така, както пламък на свещ би привлякъл насекомите и жабите в спокойна лятна нощ. Той тръгна с тежки стъпки към края на гората и чувствителните му сетива попиха ловешкия смях, танците и гласовете на поне десет музикални инструмента.

Той слушаше ли слушаше… и се изпълваше с омраза.

Лисен Карак — Червения рицар

Червения рицар лежеше, положил глава в скута на Амичия. Тя гледаше озарената от огъня сцена в краката им, а той наблюдаваше извивките на шията и челюстта ѝ. Тя мислеше за това колко простичко може да бъде щастието, а капитанът можеше да проследи потока на мислите ѝ през хванатите им ръце.

Бавно, съвсем бавно, тя наведе устни към неговите, а в последния възможен момент той я близна игриво по носа и двамата прихнаха да се смеят. Капитанът я подхвана под мишниците и започна да я гъделичка, а тя изпищя и се опита да го удари.

Той я сложи на скута си и се опита да я целуне, Амичия изви гръб, за да го достигне по-бързо и езиците им се докоснаха, устните — също и всеки отпи от другия. И двамата усещаха връзката помежду им — физическа, имагинерна и духовна.

Капитанът вдигна расото над кръста ѝ и тя не го спря. Допирът на голия ѝ хълбок разпали страстта му и той продължи, но Амичия прекъсна целувката.

— Спри.

Той спря. Послушницата му се усмихна, облиза устни и се изтърколи под него с бързината на танцьор. Или на воин.

— Омъжи се за мен — каза Червения рицар.

Амичия застина.

— Какво?

— Омъжи се за мен, стани моя съпруга. Остани с мен, докато умрем, заобиколени от деца и внуци — рече той с широка усмивка.

— Сигурно го казваш на всяка, която си държи краката затворени — отбеляза тя.

— Да, но този път го и мисля — отвърна той и тя го цапна.

— Амичия — каза сестра Майрам, която стоеше до ябълковото дърво и се усмихваше. — Не те открих край огъня — Монахинята погледна към капитана, който се чувстваше като ученик. — Тя сама може да реши дали се омъжи за един наемник, или да стане Божа невеста — каза Майрам, — но ще вземе решението си на дневна светлина, а не в нощ, ухаеща на ябълки.

Амичия кимна, но капитанът с радост зърна искриците в полузатворените ѝ очи, скочи на крака и се поклони.

— В такъв случай, дами, пожелавам ви лека нощ.

Майрам не отстъпи.

— Добре го измислихте — каза тя. — Хората имаха нужда да се порадват, а игуменката не би могла да иска по-хубав помен.

Капитанът кимна.

— Наистина беше хубаво. Не исках да… — започна той и повдигна рамене. — Просто ми се прищя малко музика… и може би да примамя тази дама в леговището си — с усмивка призна капитанът, — но наистина прекарахме добре.

— Тази вечер всички сме по-смели от снощи, независимо от всичко — рече Майрам и погледна към Амичия. — Ще се ожените ли за нея?

Капитанът се приведе съвсем близо до монахинята.

— О, да — отвърна той, а Майрам сложи ръка на рамото на момичето.

— Тогава ни кажете името си — рече тя.

— Аз вече го знам — каза Амичия. — Той е…

Изведнъж хората на двора започнаха да ликуват. Капитанът надзърна навън — на самата граница на светлината, хвърляна от огъня, стоеше Йеханес, а зад него — трима мъже, облечени в черни туники с бели кръстове и доспехи, които отразяваха пламъците като движещи се огледала.

Червения рицар се извърна от двете монахини, помаха на сер Йеханес и се наведе към двора.

— Какво става?

— Сега пък някой влезе през тайния проход — отвърна Йеханес. — Отвън. Пратеници на краля. — При думата „крал“ всички отново започнаха да ликуват, а Йеханес посочи трите фигури, застанали сред руините на покритата пътека. — Рицари от ордена.

Музиката спря и единият от новодошлите вдигна забралото си. Оказа се възрастен мъж с младолика усмивка.

Капитанът изпита почти осезаемо облекчение. Беше като замаян, коленете му омекнаха.

— Чудесно — каза той, върна се на двора и стисна ръцете на първия мъж, наметнат с дългия черен плащ с герба на рицарите от ордена на свети Тома от Ейкън.

— Аз съм капитанът — рече той. — Червения рицар.

— Марк, абат на Пинрайт — рече мъжът, чиято дясна ръка беше стиснал. — Бих искал да ви поздравя за отличната отбрана на крепостта, макар че разбрах от сер Йеханес, че лейди игуменката е мъртва.

— Загина снощи в бой, милорд — каза капитанът и внезапно го обзе нерешителност. Нямаше представа какво е отношението на военните ордени към херметизма и другите фантазми.

Абатът кимна.

— Тя беше изключителна жена — каза той. — Ще отида да ѝ окажа почитта си. Първо обаче трябва да ви съобщя, че кралят е от другата страна на реката и идва насам. Армията напредва много предпазливо, но утре късно сутринта би трябвало да пристигне от другата страна на Замъка на моста. В най-лошия случай — вдругиден.

Капитанът се ухили, истински щастлив.

— Мога само да приветствам тази новина — отвърна той и огледа тримата мъже. — Сигурно сте изморени.

Абатът сви рамене.

— Бронята на вярата не изморява, сине мой. Чаша вино обаче ще ни дойде добре.

— Да отидем в параклиса — обади се рицарят по средата, който носеше черна надризница без ръкави с осмовърхия кръст на ордена на гърдите.

— Ако позволите, бих желал да останете още малко тук, за да ви видят хората — каза капитанът. — Някои от тях се съмняваха, че ще дойдете.

Абатът поклати глава.

— Закъсняхме, капитане, няма съмнение в това.

Червения рицар вдигна ръка, за да помоли за тишина. След известно време ликуванията най-сетне утихнаха, макар че когато Маг изкрещя: „Млъквайте, глупаци!“, се разнесе сподавен смях.

— Приятели! — извика капитанът. — Молитвите ни бяха чути. Кралят е тук, тези рицари от ордена са неговият авангард! — Отново се надигна ликуване, но той продължи: — Тази вечер си пийнахме и потанцувахме, но когато кралят пристигне, ще трябва да разбием обсадата. Врагът още е отвън. Да се наспим, докато можем, съгласни ли сте?

Мъжете, които само преди няколко часа го бяха обявили за Сатаната, сега вдигнаха дървените си чаши за негово здраве.

— Червения рицар! — извикаха те, а други изкрещяха: — Свети Тома!

Като по чудо всички се заклатушкаха към леглата си. Сим и Дългата лапа вдигнаха Аверчето на раменете си и го отнесоха до леглото му в лазарета, а Уил Главореза и Фран Ланторн грабнаха Бен Картър и го завлякоха до сламеника му в конюшнята.

Четиримата мъже влязоха заедно в параклиса. Тримата рицари коленичиха около ковчега на игуменката и след известно време се изправиха като един, а капитанът ги поведе към главната си квартира. Както и очакваше, тя беше празна — нямаше ги дори завивките на Майкъл.

— Това е кабинетът ми — рече рицарят. — Ако желаете да свалите доспехите си, мога да ви пратя няколко стрелци.

Сер Джон се усмихна.

— Спя в доспехи от петнадесетгодишен — каза той.

— Сами ли сте? — попита капитанът.

Абатът поклати глава.

— В гората на изток от брода чакат шестдесет рицари — отвърна той. — Освен ако врагът се намеси лично, никой няма да ги открие.

Най-високият рицар кимна, свали шлема си и въздъхна с неподправено удоволствие.

— Това ни е работата — каза той, взе възглавницата на един от столовете, подложи я под главата си и заспа.

Лисен Карак — Майкъл

Обсадата на Лисен Карак. Ден четиринадесети.

Вчера хората решиха да се бунтуват, но всичко беше заради шока от смъртта на игуменката. Капитанът успя да възстанови реда, без никой да пострада. Свещеникът Хенри беше арестуван. Стенобитните машини на врага засипаха Замъка на моста със снаряди, но действията му бяха предпазливи и нерешителни. Една голяма армия прекоси реката на запад. Вчера следобед валя проливен дъжд, а привечер капитанът хората празнуваха деня на свети Георги. Щом се стъмни, в крепостта влязоха трима рицари от ордена на свети Тома и ни съобщиха, че кралят ни идва на помощ.

Лисен Карак — Джералд Рандъм

Беше прекрасна пролетна утрин, стелеше се ниска мъгла и търговецът Рандъм надникна за миг навън, наслаждавайки се на малката си халба бира. Помаха на Гелфред, който се суетеше със соколите си и повика младия Ейдриън, за да му помогне да си сложи доспехите.

Чу сигнала за тревога още преди да е приключил.

Когато с ловеца стигнаха до стената на Замъка на моста, камбаната още биеше. Мостът не беше вдигнат и макар че портите бяха здраво залостени, всички търговци в долната част на крепостта се надяваха, че от Дивото ще се завърнат още оцелели въпреки всички доказателства за противното.

Гелфред носеше три едри сокола и от време на време пускаше по някой, а те безшумно излитаха в слънчевата утрин. Не беше много разговорлив — общуваше най-вече с птиците, като им мърмореше на същия език, на който дъщерите на Рандъм приказваха на куклите си. Помагаха му двама стрелци.

Търговецът наблюдаваше откритото пространство пред първите дървета. Тази сутрин имаше доста движение — блатниците пълзяха през високата трева, твърдо убедени, че в нея са невидими и той силно се надяваше да продължат да вярват в това. Махна на едно от малките момчета, оцелели след нападението на кервана и му нареди:

— Кажи на сер Майлъс, че блатниците се готвят да нападнат стената.

Гласът му остана спокоен и професионален, той се гордееше с това и отказа да мисли за гадините, които бяха разкъсали хората му.

Момчето хукна по стената, камбаната би отново и новата рота се строи. Мъжете бяха събрани от кол и въже — дузина златари с арбалети, следвани от дузина копиеносци, всичките млади търговци с броня на заем или синове на фермери. Най-отпред обаче имаше само професионални войници, а сер Майлъс лично пое командването. Щом приключи с проверката на доспехите, той поведе строя към стената.

— Добро утро, Рандъм — поздрави го рицарят от най-горното стъпало.

— Добро утро, сер Майлъс — отвърна търговецът. — Колко мило от тяхна страна — предупредиха ни, че идват.

— Удвоих стражата по кулите — рече сер Майлъс. — Внимание! — викна той с ясен глас, а мъжете спряха да си приказват и надникнаха през отворите в стената. — Ти… Люк Лигата или както там ти е името. Къде ти е горжетът? Затегни го!

Блатниците и ърките, скрити в тревата, започнаха да пускат стрелите си и една от тях, насочена било от безпогрешен стрелец, било от късметлия, улучи един от копиеносците в третия ред и го уби на място, а той се свлече като парцал в двора зад тях.

Останалите копиеносци нервно се размърдаха.

— Беше ли си сложил горжета както трябва? — изрева сер Майлъс. — И какво му казах аз току-що?!

Гелфред привърза и трите сокола към стойките им, сложи им ремъците и качулчиците и се качи в северната кула, следван от двама стрелци, без изобщо да бърза. Спокойните му движения ярко контрастираха с тези на копиеносците и те престанаха да се суетят.

Блатниците хукнаха към стената, покривайки цялата земя — сякаш ги нападаше мравуняк. Бяха толкова много, че докато пъплеха към тях, тревата като че ли оживя, а през това време грациозните ърки се придвижваха с огромни скокове.

Както повечето стени на границата с Дивото, тази също беше под наклон в основата, а последните няколко метра стърчаха право нагоре. При последните четири нападения Рандъм беше разбрал, че освен че е стабилна, тази форма има и друга полезна функция — първоначалният наклон заблуждаваше блатниците и те се опитваха да се изкачат отвесно нагоре отново и отново. Явно не можеха да се сдържат и се засилваха все повече, като само няколко успяваха да стигнат до върха. Постепенно Рандъм реши, че и това е нарочно търсен резултат — успехът на неколцината подтикваше останалите да продължат безплодните си опити.

На върха въоръжените с алебарди и тежки мечове войници започнаха да посичат меката плът на нашествениците, а стрелците избиха онези, които успяваха да кацнат на назъбения парапет. Тежките стрели на арбалетите ги събаряха от стената, а те падаха долу и се пребиваха. Копиеносците пък чакаха зад тях и помитаха всеки, който успееше да преодолее отбраната.

Рандъм се беше самоназначил на пост в третата редица. Бронята му беше много по-хубава от тези на селските момчета и въпреки това той бе по-скоро един от тях, отколкото рицар или войник.

В продължение на две дълги минути битката се развиваше чудесно. Наемниците изтребваха изчадията, стрелците с арбалети им пазеха гърба, а едрият пъргав блатник, който блъсна сер Стефан на земята, получи копие в гърдите и се загърчи като буболечка, забодена върху къс хартия. Накрая половин дузина брадви го довършиха, а сер Стефан се изправи невредим.

Рандъм не се биеше с никого и едва не се отегчи въпреки вълната от чудовища, която се разбиваше в стената, но именно отегчението му ги спаси — той бе единственият, който чу крясъците на стражите в северната кула. Извърна се рязко, видя блатниците на върха ѝ, влезе на бегом в кулата през отворената врата в стената и изтегли меча си. Щитът висеше на колана му и той го сграбчи с лявата си ръка.

— Блатници в кулата! — кресна Рандъм на група мъже, които се оказаха Гелфред и ловците му, а после тичешком се изкачи до върха.

— Бийте тревога! — извика Гелфред. Реакцията му бе далеч по-разумна в сравнение със самотния щурм на Рандъм.

Търговецът рязко отвори капандурата и веднага получи удар по главата. Басинетът му го отклони и той успя да изкачи още едно стъпало, като вдигна малкия щит над главата си и пресрещна два бързи удара. После се изкачи по стълбата, размахвайки ниско меча, усети как той се забива в твърдия като дърво крак на един блатник, оттласна се с ритник и успя да се измъкне през капандурата.

Някой го удари в гърба, Рандъм замахна с щита си и стоманеният му ръб разби черепа на един блатник като черупка на омар. Търговецът завъртя бедра — нов трик, научен от сер Майлъс — и замахна два пъти с меча. Вторият удар отиде нахалост, но първият попадна в целта и разцепи нечия глава, а третият я отдели от тялото сред фонтан от кръв.

Зловещите твари обаче бяха навсякъде и го мушкаха с копията си. Едно се приплъзна по гърба на кирасата му и попадна под ръката, с която държеше щита — спря го единствено ризницата му. Друго го халоса по слепоочието с такава сила, че от очите му излязоха свитки, Рандъм залитна напред и се вкопчи в друг блатник, който се опита да го притисне към земята, обвивайки и четирите си крайника около краката му. Търговецът обаче стовари дръжката на меча си в центъра на лицето му, носът зейна, разкривайки ужасяваща пародия на гърло, покрито с шипове, изчадието изпищя от болка и краката му се загърчиха едновременно с невъобразима скорост. Рандъм замахна отчаяно с щита си, пусна меча и измъкна камата от колана си. Заби я в кожестите части на покритите с шест плочки гърди и продължи бясно да мушка, докато блатникът буквално се разпадна в ръцете му.

Внезапно блесна тъмнозелена светлина и до него изникна Гелфред с късо копие за глигани в ръце. Въртеше го умело, пронизвайки и посичайки блатниците без нито едно излишно движение — напред и встрани, напред и встрани, като учител, който прави демонстрация пред възпитаниците си.

Изведнъж гадините изчезнаха. Рандъм беше покрит с кръв, но се чувстваше като бог. Наведе се над стената, за да повика сер Майлъс и видя, че дворът е пълен с блатници.

Бели блатници с доспехи. Уаити.

— Гелфред! — изкрещя той.

Лисен Карак — Червения рицар

Червения рицар се събуди — беше сънувал Амичия, която му се усмихваше.

Над него се беше надвесил Том Лошия.

— Изглеждаш ужасно — заяви капитанът.

— Нападат Замъка на моста — рече Том. — Гледката не ми харесва, а и вече не пращат сигнали.

— Ясно — кимна капитанът и си пое дълбоко дъх. Врагът знаеше, че кралят е на половин ден от тук, разбира се. Точно затова залагаше всичко на тази атака. А и требушетът беше унищожен… Пияндето обаче бе прекарал предния ден с фермерите, за да издигнат нов сред останките на старата кула. Капитанът се изтърколи от леглото — беше напълно облечен.

— Пиянде! — извика той и старшият стрелец се показа изпод скелето.

— Милорд?

— Започвайте да редите кофи с чакъл край траншеята — нареди Червения рицар. — Щом ги напълните, тръгвайте.

Пияндето отдаде чест, а капитанът се обърна към Том.

— Кажи на стрелците да се целят в полето между нас и Замъка на моста. Да дадат всичко от себе си и да не пестят повече стрелите. Някой да нагорещи камъни за требушета. Майкъл! Доведи ми Хармодий.

Оръженосецът явно беше прекарал нощта в стаята му.

— После ми донеси доспехите, шлема и бронираните ръкавици! — извика капитанът след него.

Том облиза устни.

— Вилазка, а?

— Нямаме друг избор. Том, в главната квартира съм настанил трима рицари от ордена. Погрижи се да получат по чаша вино…

— И коне — обади се абатът от прага. — Ако ми позволите, милорд, ще известя на рицарите ми да ни чакат в полето. Ако Бог се смили над нас, това ще бъде печална изненада за враговете ни.

Абатът вдигна ръка, направи някакъв знак и изрече една дума — една-единствена, непозната за капитана — на Стария език. Със сигурност се случи нещо, но капитанът не можа да разбере какво. Във всеки случай стана ясно, че военните религиозни ордени използват херметизъм.

— Добре, вино и бойни коне — кимна капитанът и си каза: „Кралят идва. Да не бъдем безразсъдни.“

Над главите им требушетът се стовари върху подпорите си и цялото скеле изскърца, в ранната утрин полетяха няколкостотин килограма чакъл, а в руините на южната кула затракаха балистите, които се целеха в изчадията в полето.

— Викал си ме — каза Хармодий.

— Трябва да спася Замъка на моста. Той го напада с цялата си мощ и чака да отвърнем. Надявам се да успеем да смажем атаката с артилерия, но не мога да разчитам на това. Абатът предлага да му извъртим друг номер, но имам нужда от нещо повече. Какво можеш да направиш?

— Та това е кралският магьосник! — възкликна абатът. — Кралят още ви търси.

Хармодий сви рамене.

— Не съм се губил и за миг — рече той и зарови пръсти в брадата си. — Смятам, че е най-добре да го подведем — оповести чародеят и се усмихна особено злобно. — Мисли си, че съм умрял.

Лисен Карак — Джералд Рандъм

Рандъм поведе слугите и копиеносците срещу уаитите, които бяха към петдесетина, но по-едри и с много по-здрави брони от изкачилите стената блатници. Когато Гелфред успя да стигне до двора, много от търговците, пристигнали с първите кервани, вече бяха мъртви — просто не можеха да се мерят с врага, който беше по-бърз, със смъртоносен шип или острие на края на всеки крайник.

Търговците не живееха в доспехи като наемниците — влязоха в битка без броня и загинаха. Гелфред и стрелците в кулата обаче започнаха да изтребват блатниците като плъхове в капан. Тежките стрели на арбалетите пронизваха желязната им броня с влажен мляскащ звук и те умираха с писък, опитвайки се да изпълзят до стълбището едно връз друго. Пъплеха и от двете страни на походните стълби, докато накрая запушиха отворената врата на кулата и Джералд Рандъм заби пети в земята, за да защити входа.

— От крепостта пращат сигнал! — извика Ник Тъкача. — Идва помощ!

Рандъм стисна зъби и спусна с трясък наличника си. От двора заваляха стрели в отговор на онези, които се сипеха от кулите, а дворът се превърна в зейнала паст, която бълваше чудовища. Появиха се огромни ърки, високи колкото едър мъж, с ризници, щитове и дълги мечове, които по нищо не приличаха на изящните ефлически създания, които познаваше отпреди. Дойдоха и още блатници, бели като луната, с желязна броня и копия с куки на върха, и всички се юрнаха едновременно към него.

Ратаите мощно посягаха иззад гърба му с копията си, като от време на време удряха ръката, с която държеше меча, а един го убоде по задника. Рандъм обаче беше техният щит, а те — неговото оръжие и триметровите им копия обездвижваха огромните същества, за да може той да ги посече. През това време по врага продължаваше да се сипе градушка от стрели. От двора обаче извираха все повече и повече чудовища.

Лисен Карак

На всички се стори, че вилазката се появи изневиделица, след едновременен залп от всички стенобитни машини в крепостта — върху врага се изсипа същински дъжд от снаряди с най-различна големина, от камъни колкото мъжки юмрук до десеткилограмови скали, както и еднокилограмови стрели за арбалет, дълги половин метър.

Вилазката препусна надолу по хребета в галоп, толкова бързо, че от мрака сякаш изригна вихрушка. После спря в подножието, за да оформи клин, но се забави твърде много — някои рицари изостанаха, а други подминаха мястото, където трябваше да се съберат и се наложи да се върнат, така че строяването им отне близо стотина удара на сърцето.

Лисен Карак — Торн

Докато наблюдаваше появяването на вилазката и спускането ѝ по склона, Торн усети вкуса на фантазма, който я обгръщаше и се изплю. После даде сигнал на блатниците и ърките, които дебнеха в засада и задейства впечатляващото заклинание, което беше подготвял цял ден. Късната утрин се изпълни с мощна зелена сила, която се сля в едно и…

Торн се задави. Това не беше вилазката! Беше просто илюзия, мираж, призрак. Магьосникът изрева от ярост, но вече беше късно — грижливо изтъканият от мощ юмрук се стовари върху пустия път.

Лисен Карак — Хармодий

— Едно време не беше толкова наивен — отбеляза Хармодий, наблюдавайки капитана, който седеше върху взет на заем боен кон. Магьосникът се хилеше като малко момченце. — Дивото е изпило въображението му.

Оглушителният гръм от магията на врага отекна в ушите им, а ярката ѝ светлина се отпечата върху ретините им.

— Ще може ли да го повтори? — попита капитанът.

— Може би — призна Хармодий, — но се съмнявам.

Капитанът и Дръзката се спогледаха. Беше ред на Том да остане на пост и едрият мъж се ядосваше, че ще пропусне вилазката.

— Без геройства — извика капитанът. — Ще пресечем долината, ще стигнем до замъка и ще заобиколим стените. Убивайте всичко, което попадне под копитата на конете.

Дивото — Питър

Питър тъкмо беше приготвил закуската, когато до огъня му дойдоха двама блатници, понесли няколко одрани заека — по два във всяка ръка, общо осем. Помежду си носеха и овесен на пръчка животински труп, също одран и изкормен.

— Ти готвис са нас? — попита по-едрият.

Питър с ужас осъзна, че едрото животно всъщност е жена — обезглавена, одрана и изкормена, почистена като дивеч.

— Готвис? — повтори блатникът.

Питър си пое дълбоко дъх, посочи към трупа и поклати глава.

— Няма да сготвя човешко същество — рече той.

Огънят вече гореше, а и той беше нахранил двамата си приятели, така че подаде остатъка от яхнията от тиква, катериче месо и риган на по-едрия блатник.

— Яж — подкани го той.

Блатникът погледна другаря си, главите им се докоснаха за миг и въздухът се изпълни със сложна смес от парливи миризми. По-дребният разтвори паст и глътна половината, а после подаде малкото медно канче на по-едрия, който погълна останалото.

Питър извърна очи.

Появи се Ота Куон и застана до него.

— Вие двамата не трябваше ли да участвате в голямата атака? — попита той.

— Готвис? — попита по-едрият.

— Ще… сготвя… зайците — бавно отвърна Питър.

— Хубу — залюля се по-едрият блатник. — Отиваме убиваме. После ядем — заяви той и остро изцвъртя, двамата с другаря му се приведоха напред и хукнаха в нощта.

Ота Куон погледна към Питър.

— Момко, ти притежаваш ли силата? — попита той.

Питър поклати глава, а Ота Куон сви рамене.

— Сред сосагите само шаманите могат да разговарят с Дивото — обясни той. — Иска ми се блатниците да ни последват. Ако предложат да се присъединят към нас, приеми.

Питър преглътна.

— Ще ги допуснеш в лагера?!

Ота Куон поклати глава с престорен гняв.

— Блатниците са голяма работа, не знаеш ли?

— Откъде идват? — попита Питър. — Преди никога не ги бях виждал. Не съм оттук.

Ота Куон седна до трупа на изкормената жена. Сякаш нито я забелязваше, нито го беше грижа.

— Не знам, но мога да ти кажа какво разправят хората. Говори се, че се роят дълбоко в Дивото, далеч на запад. На големи колонии, като огромни термитници. Всички в Дивото се страхуват от тях. Властелините отглеждат цели колонии, а после ги пращат да мрат. — Ота Куон въздъхна. — Чувал съм, че в древността ги бил създал могъщ Властелин, за да спечели някаква война.

Питър поклати глава.

— Искаш да кажеш, че не знаеш откъде идват.

— Така ли? — каза Ота Куон и се разсмя. — Толкова много имаш да учиш за Дивото! Властелините може да се преструват, че не се страхуват от нищо, но ги е страх от жалките блатници. Хиляда от тях са страховита гледка. Един милион… — Той замълча и сви рамене. — Ако можеха да ги хранят, щяха да завладеят света с тях.

Питър преглътна надигналата се жлъчка.

— Дали пък няма да се съгласиш да им сготвиш, а? — попита Ота Куон. — Знаеш ли, че матроните ти дадоха име?

Питър кимна с очакване.

— Нита Куон — рече Ота Куон и също кимна. — Име с много дълбок смисъл. Браво на теб.

Питър го произнесе наум.

— Онзи, който дава… нещо.

— Онзи, който дава живот — рече Ота Куон.

— Прилича на твоето име — каза Питър.

— Да, за тях ние сме едно. Харесва ми — кимна той.

— Какво означава „Ота“?

— Взима. Като „ота ниър!“ — каза той.

— „Вземи вода“. Както когато сме на поход — рече Питър, кимна и се обърна. — Ти си онзи, който отнема живот, а аз съм онзи, който дава живот.

Ота Куон се разсмя.

— Точно така. Беше Грундаг, а сега си Нита Куон. Моят брат, моят огледален образ — каза той и отново кимна. — А сега убеди онези блатници да се бият за мен. Обсадата почти приключи, щом изядат и последните мъртъвци, тръгваме към дома.

Питър поклати глава.

— Аз нямам твоя военен опит — каза той, — но албинската кралска армия е в долината на Кохоктън и идва насам.

Ота Куон потърка брадичка.

— Имаш право — каза той, — но Торн каза, че тази нощ ще победим.

— Как? — попита Нита Куон.

— Вземи си копието и лъка и ела с мен — отвърна Ота Куон.

Нита Куон набучи зайците на шишове от зелени пръчки и остави жена си да ги върти над огъня. Взе лъка и новото копие с хубав стоманен връх, което беше получил като трофей след Битката при брода. Бяха му дали много нови неща и жена му беше впечатлена… само дето всичко това му струва една година от живота му. Той обаче се изплю и последва Ота Куон, защото му беше по-лесно да изпълнява, отколкото да мисли. Затича се, хвана го за лакътя и той спря.

— Да се разберем за едно — каза му Нита Куон.

— Побързай, момче — каза Ота Куон.

— Ничие момче не съм, нито твое, нито на когото и да било. Ясно ли е? — каза Нита Куон и се втренчи право в очите на водача. Ота Куон не трепна, но след няколко секунди ноздрите му се разшириха и той се усмихна.

— Разбрах, Нита Куон.

После се обърна и хукна, а Нита Куон го последва, удовлетворен.

На края на гората ги чакаха много от оцелелите воини на сосагите — почти петстотин. Зад тях, огненочервени и огрени от слънцето, стояха абенаките, както и група мохаки, изрисувани с типичната си племенна окраска с очертанията на скелет.

Бойният вожд на абенаките, Акра Кром, застана по средата между двете групи, извади брадва от колана си и я вдигна над главата си.

Ота Куон се усмихна.

— Ако той загине днес — каза сосагът, — аз ще стана боен водач на сосагите, а може би дори на абенаките.

На Нита Куон му се стори, че някой го удря в стомаха.

— Не бъди такъв наивник — каза по-възрастният мъж. — Това е Дивото.

Нита Куон си пое дълбоко дъх.

— Какво казва?

— Казва, че ако искаме някога да си идем у дома, тази нощ трябва да се представим добре и да избием бронираните конници, както много пъти досега. Разполагаме с хиляда бойци, лъкове и брадви, дрън-дрън-дрън — Ота Куон се огледа. — В интерес на истината, този Торн май няма план за нас. Сякаш си мисли, че ако ни нареди да излезем от гората, просто ще избием всички рицари в полето.

Нита Куон потрепери, а Ота Куон го прегърна през раменете.

— Ще им устроим засада при задната порта на врага — каза той, едва изчака вождът на абенаките да довърши речта си, изправи се на крака и взе копието си. Сосагите нададоха мощен рев и го последваха в зелените гори.

Лисен Карак — Червения рицар

Конете до един бяха изморени, а много от тях имаха разтежения и дребни рани, също като ездачите си. Войниците бяха общо двадесет и пет — жалко островче в море от чудовища, а в подножието на хребета изстиващ овал от разтопена до стъкло земя указваше къде е паднал най-мощният удар на врага.

Капитанът беше замаян от умора и дребни наранявания, които почти напълно подтискаха чувствата му. Макар и бегло, той си даваше сметка, че игуменката е загинала. Че Грендъл, който му беше почти като приятел, е мъртъв и изяден от тварите в равнината. Че обичната му учителка се е превърнала в студен мрамор, напълно лишен от живот. Емоционално обаче бе подтиснал всичко това.

„Можете ли да се биете всеки ден?“

Знаеше, че може. Всеки ден, докато угасне слънцето.

Онази част от съзнанието му, в която приятелите му умираха, беше като болен зъб и с усилие на волята той успяваше да не прокара език върху него, нито да си помисли: „Ако победим днес, ще бъдем спасени.“ Не си го помисли, защото съсредоточаваше ума си единствено върху следващата военна хитрост, а те бяха почти на привършване.

Всичко това мина през главата му, преди новият му кон да успее да направи и два скока.

Болеше го. Всички ги болеше.

Накрая вилазката се озова в равнината под крепостта и започна да се строява в клин.

Лисен Карак — Джералд Рандъм

Рандъм не беше изпитвал такава умора нито веднъж в живота си и ако не носеше първокачествена броня, вече щеше да е мъртъв — чудовищата пълзяха върху мъртъвците си, за да го достигнат и по тялото му се сипеха все повече и повече удари.

На два пъти някой зад него изкрещя, че проклетите изчадия са успели да се промъкнат в кулата или да прехвърлят стената — или с помощта на закърнелите си криле, или защото това беше нова ужасяваща порода. Копиеносците зад гърба му обаче не отстъпиха.

На два пъти успя да си почине от атаките срещу вратата, но изобщо не разбра защо белите твари спряха да прииждат. Той пъхтеше, някой му подаваше вода и после всичко започваше отново. Белите блатници бяха голяма беля, едрите ърки — още по-голяма.

Един фермер, който беше или по-смел, или по-глупав от останалите, се опита да му помогне и загина в мига, в който зае мястото му, още докато приятелите му го молеха да се откаже.

— Не носиш доспехи! — извика един по-едър мъж с харндънски акцент.

Човекът не носеше броня на ръцете и краката си и жестоките крайници на чудовищата го насякоха на парчета. После блатниците го издърпаха при себе си, разфасоваха го и го изядоха — дори умиращите си отхапаха по малко.

Рандъм вече не можеше да вдига щита си. Знаеше, че е въпрос на време да го ударят по забралото или в слабините — оцеляваше единствено благодарение на късмета и оръжията на копиеносците.

Надойдоха още ърки, изкачиха ниския куп мъртъвци, без да бързат и му се нахвърлиха едновременно. В протегната му ръка се удари щит и макар че доспехите го предпазиха, той загуби равновесие и блатниците го свалиха на колене, а последвалият удар по шлема го простря на земята.

Прониза го остра болка в ходилото — някой кълцаше покрития му с броня прасец, след което го повлече през вратата, към купчината трупове. Той не можа да се сдържи и закрещя от ужас.

Внезапно го пуснаха, а отгоре му се стовари нещо тежко. Само здравината на кирасата му позволи да продължи да диша. Прониза го още по-остра болка в дясното ходило. Опита се да изкрещи, но шлемът му беше пълен с течност и той я изплю. Беше отвратителна, тъмна и горчива. Рандъм се задави и продължи да плюе, докато осъзна, че се дави в кръвта на блатниците.

Опита се да крещи.

Болката се усили.

„Йесу, ядат ме жив. Йесу, спаси ме!“

Дивото — Питър

Нита Куон тичаше през гората, а слънчевият диск се издигаше високо над главата му. Сега не беше моментът да устройват клопка, искаше му се да изчакат нощта, но късната пролет бе настъпила и нямаше да се стъмни скоро.

В небето на юг проблесна яркозелена светлина, последвана от чудовищен трус.

Ота Куон се ухили.

— Това е сигналът. Нашият вожд е велик. Да тръгваме! Гоц она!

Действащият боен водач излезе на бегом пред отряда и останалите хукнаха по тревата, завивайки на изток, сподирени от сенките, хвърляни от лятното слънце.

Оставаше им още само километър и половина. Нита Куон беше силен мъж и седмици наред живееше със сосагите, но този пробег преди боя беше изтощителен, особено след като цяла сутрин готви и събира провизии. Той сведе глава, опита се да откъсне съзнанието си от болката в бедрата и дробовете си и продължи да тича.

Докато стигнат чак до източния край на огромния хребет, изминаха много мъчителни минути, но накрая Ота Куон вдигна ръка.

— Всички на земята! — извика той и войните му се проснаха във високата трева. Ота Куон се обърна към Скахас Грахо и още един воин и ги прати още по̀ на изток, а после се отпусна до Нита Куон.

— Още малко остана — каза той. — Това е мястото. Да видим сега дали Торн знае какво прави.

Лисен Карак — Торн

Скрит в западния край на гората в пълна безопасност, Торн наблюдаваше развитието на бойните действия. Беше изразходвал твърде много сила за едно-единствено заклинание и не се чувстваше достатъчно силен, за да рискува да се бие лично и днес. Споменът за провала го глождеше, но той разполагаше с хиляди съюзници и ги пилееше като вода, забравил обичайната си предпазливост.

Много от слугите му щяха да се разтревожат, ако знаеха, че вече е решил да ги използва до един, ако се наложи. Знаеше къде да могат да бъдат отгледани още, но той самият беше незаменим.

А тя беше мъртва.

Торн бе допуснал някои грешки, но последната битка щеше да се развие с неизбежната обреченост на една от древните пиеси, които навремето толкова обичаше, а сега вече не помнеше. Кралят щеше да дойде и да бъде победен. Капанът вече беше заложен.

После всичко щеше да му принадлежи.

Албинкърк — дьо Вреи

Вече не можеше да опъва шатрата си встрани от армията. Тази вечер лагеруваха край малък поток, който се вливаше в Кохоктън. В него лежеше трупът на огромен звяр от Дивото, величествен и подпухнал от водата, а лешоядите глозгаха костите му. Куп тела, както и крясъците и кавгите на животните, които пируваха с мъртвите, бележеха мястото на скорошна битка.

Кралят нареди да приберат каруците и да ги наредят плътно една зад друга, което превърна лагера в същинска крепост от високи фургони, вързани един за друг. Дори дьо Вреи не можеше да го упрекне за предпазливостта му. Бяха навлезли дълбоко в Дивото и присъствието на врага се усещаше навсякъде около тях. Много от спешените войници и немалко от рицарите бяха уплашени, дори ужасени. Галът чуваше женствения им смях в озарения от огньове мрак, но самият той изпитваше единствено радост, защото най-после — най-после! — щеше да бъде изпитан и признат за достоен. Често обсъжданата крепост в Лисен Карак се намираше на три левги на север, а от докладите на разузнавачите ставаше ясно, че флотилията на кралицата е съвсем наблизо, готова да подкрепи атака им на сутринта. Дори предпазливите баби в кралския съвет бяха принудени да признаят, че ще има битка.

Тъкмо беше коленичил на молитвения си стол, когато се появи ангелът, споходен от тиха гръмотевица и ухание на смирна. Дьо Вреи извика, той закръжи над него и кацна, а върхът на огромното му копие докосна кръстата подпорна греда на шатрата.

— Лорд дьо Вреи — проговори ангелът. — Най-великият рицар на света.

— Вие ми се подигравате — каза галът.

— Утре ще бъдеш признат от всички.

Дьо Вреи се бореше със съмненията си. Чувстваше се като мъж, който знае, че не бива да споменава нещо на жена си, но въпреки това го прави и предизвиква скандал, който е можел да бъде избегнат.

— Казахте ми, че ще има битка — рече той, мразейки скимтящото съмнение в гласа си. — При Албинкърк.

Ангелът кимна.

— Аз не съм Бог — рече той, — а просто негов слуга. Битка ще има. Трябваше да се проведе при Албинкърк, но някои сили — някои обстоятелства — ме принудиха да действам.

Колебанието на ангела накара дьо Вреи да замръзне.

— Какви сили, господарю? — попита той.

— Съсредоточете се върху ролята си и ме оставете да изпълня моята — отвърна ангелът, а тонът му го шибна като камшик. Приличаше на неговия собствен — едновременно красив и страшен, изпълнен със сила.

Дьо Вреи въздъхна.

— Очаквам заповедите ви — каза той.

Ангелът кимна.

— Кралят ще нападне утре по изгрев. Врагът е разположил армия на пътя до моста, за да го блокира. Оставете краля да поведе атаката и когато загине… — Ангелът замълча, а сърцето на дьо Вреи сякаш спря. — Когато загине, поемете командването. Пробийте си път с бой, спасете армията му и ще станете герой на деня — продължи сияйното създание със спокоен и премерен тон. — Времето на краля изтече, той се провали, но ще умре като герой, а вие, милорд, ще се ожените за съпругата му и ще станете крал. Тя е цялото кралство. След краля баща ѝ е най-могъщият господар в Алба. С нея ще можете да управлявате. Без нея — не. Разбрахте ли ме?

Дьо Вреи присви очи.

— А какво ще стане със Севера? — попита той. — Ако спася армията, трябва ли да оставя крепостта да падне?

— Ще можете отново да я превземете — разумно отвърна ангелът, — когато доведете армия от Гале.

Дьо Вреи сведе гордата си глава, заслонявайки очи от светлината на ангела.

— Простете ми, господарю — изрече той на глас. — Фалшиви знамения ме изпълниха с колебания.

Ангелът докосна главата му.

— Бог ти прощава, сине мой. Запомни — когато кралят загине, поеми командването и си пробий път с бой.

Дьо Вреи кимна със сведени очи.

— Разбрах ви много добре, господарю.

Лисен Карак — Червения рицар

Капитанът насочи клина от рицари на запад, вдигна ръка и усети топлината, която се излъчваше от кръга нажежено стъкло вдясно тях, прониквайки през бронираната му ръкавица.

„Заболяло го е“ — помисли си той и благодари на Хармодий с безмълвно кимване.

— Напред! — извика Червения рицар и формацията потегли в тръс — перфектна мишена за следващата магическа атака.

Докато се отдалечаваха от мястото, където чувстваше, че се намира врагът, гърбът леко го засърбя. Движеха се към най-близкия ъгъл на Замъка на моста, който беше само на тридесет метра от тях.

Без да губят време, рицарите внимателно прекосиха траншеята, където предната вечер бушуваха адските пламъци. Наложи се някои да слязат от конете, губейки ценни секунди, но окопите все пак бяха по-добър вариант от това да заобикалят стените от другата страна. Някои рицари ги прескочиха, но други се показаха по-предпазливи. След като прекосиха, отново оформиха клин, а капитанът се изправи в стремената и посочи към потъмняващата трева до по-близкия ъгъл на Замъка на моста.

— Това е капан. Ако не беше, онези блатници… — започна той и посочи към стотина или повече гадини, които ги наблюдаваха от набързо издигнатия насип, водещ до върха на стената на Замъка на моста, — онези блатници щяха да се опитат да ни попречат да прекосим траншеята. Вместо това само ни наблюдават.

— Дали са превзели замъка? — попита Дръзката.

Капитанът го наблюдава десетина секунди и накрая отговори:

— Не.

От лявата му страна се приближи абат Марк.

— Ако позволите да изпратя сигнал, рицарите ми ще ни пресрещнат — каза той. — Съвсем наблизо са, в горите до реката.

Капитанът погледа замъка още известно време.

— Да притиснем засадата им между два чука… Да, харесва ми — кимна капитанът и се обърна към прислужника си. — Дай сигнал. В една редица, един до друг.

Лисен Карак — Питър

Ота Куон стоеше на колене във високата трева. Врагът — малък отряд рицари с полирани до блясък доспехи — се поколеба на ръба на Огнената канавка, както я наричаха сега сосагите, макар че тя беше черна и студена под слънчевите лъчи.

— Лордчето си знае работата — каза Ота Куон. — Не го познавам. Любовни възли? Чий герб е това? — Той се изплю. — Подрежда рицарите си в редица.

— И какво от това? — попита Нита Куон.

— Ако всичките са на едно място, ще убият няколко нещастника, но останалите ще ги изколят. Ако са в дълга редица, всеки ще убие по един от нас, може би и по петима, докато само късметлиите ще успеят да улучат някого от тях.

Рицарите тръгнаха напред в ярката дневна светлина, а синьото небе се отразяваше в броните им. Приличаха на чудовища от Имагинерното, на митични зверове. Доспехите им блестяха на слънчевите лъчи и заслепяваха сосагите.

В тревата изникна Скахас Грахо, сякаш от нищото, и каза:

— Зад нас има още тенекиени мъже. Подреждат се при дърветата досами реката. — Той повдигна рамене. — Конете им са мокри, сигурно са я преплували.

Ота Куон изръмжа и Нита Куон разбра, че е взел решението си точно в този миг. Бойният водач се изправи, опря рог до устните си и го наду, а сосагите скочиха и побягнаха като чучулиги пред орел, хуквайки на север, докато двете дълги редици от рицари се приближаваха към тях.

Лисен Карак — Червения рицар

Капитанът видя как изрисуваният мъж изскача от тревата само на шестдесет метра пред него, надува рога си и хуква на север, отдалечавайки се от затварящите се челюсти на капан му. Изпълни го разочарование и леко професионално възхищение — той познаваше отвъдстенците.

Нареди на прислужника си да изсвири „В атака!“ и хората му успяха да докопат няколко от изостаналите сосаги, но тъй като помнеха заповедите, продължиха на югоизток, без да се отклоняват, за да ги преследват. Воините в ариергарда на отвъдстенците се жертваха за другарите си и изостанаха, за да ги обстрелват. Един рицар се срути на земята заедно с мъртвия си кон, но тогава откъм реката дойдоха облечените в черно членове на ордена и безмилостно ги избиха.

Край него мина абатът, вдигна ръка и повика рицарите си, без да изрече нито дума. Бяха станали свидетели на великолепна демонстрация на сила.

Капитанът поклати глава.

— А аз си мислех, че нас много ни бива — рече той.

Копието на Дръзката беше изцапано с кръв и тя дръпна юздите. Жак свири сбор, а сер Танкред, раненият рицар, бе вдигнат на коня на сер Йеханес.

Тя се наведе напред и каза:

— Бива ни.

Отляво целият ескадрон от рицари в червени и черни одежди мина от галоп в неподвижно състояние само за няколко крачки, зави надясно, сякаш изпълняваше трик на панаир и спря с лице към Замъка на моста, строен в стегнат клин.

Дръзката поклати глава — едва забележимо движение, когато човек носи шлем.

— Всеблаги Йесу. Много са добри — неохотно призна тя.

Абатът подкара коня си към центъра на новия строй.

— Е, капитане? — попита той. — Да помогнем ли на замъка?

Червения рицар вдигна ръка.

— На вашите заповеди, абате.

Седемдесетте бронирани рицари накараха земята да затрепери.

Блатниците се разпръснаха.

Лисен Карак — Торн

Изтощен и гневен, Торн гледаше как безполезните му съюзници бягат, вместо да се бият с рицарите. Толкова обещания и самохвалства беше изслушал. Можели да се бият с всичко, конниците с доспехите нямало да им се опрат…

Докато наблюдаваше бягството им, той разбра — всеобхватният му интелект не му позволи да се самозалъгва — че целият план за деня отива по дяволите. Точно тогава вниманието му бе привлечено от изблик на сила в равнината, съвсем слаб, но педантично насочен. Само някой с извънредно големи познания (като неговите) би могъл да я усети и веднага да разпознае източника ѝ — Абат Марк, който подаваше сигнали на рицарите си с фантазми, превръщайки ги в изящно изработени оръжия, които следваха волята му. И той беше човек, който обича силата.

За миг Торн се замисли дали да не използва каквото бе останало от могъществото му, за да убие абата с едно-единствено заклинание, но идеята беше глупава — тази сила му трябваше и той си напомни, че не бърза заникъде. Кралската армия никога нямаше да достигне реката. Превземането на Замъка на моста обаче щеше обезмисли всичко това.

Торн рядко говореше на глас. Нямаше равни нему, с които да може да разговаря, да споделя съмненията и тайните си страхове, но този път се обърна към изненаданите си телохранители — шаманите, които го боготворяха, облакът от жалки последователи, които се грижеха за всяка негова нужда. Гласът му прозвуча като дрезгав грак на гарван.

— Преди тридесет и един дни един демон се опита да отнеме това място от старица без войници — каза той. — Съдбата и лошият късмет принудиха мен да воювам за него с краля на Алба и цели армии от рицари, с дузина могъщи магьосници, а сега и с най-великите воини на света. — Той се изсмя, а зловещото му грачене стресна птиците по дърветата. — Въпреки това ще ги победя.

Лисен Карак — Червения рицар

Никой не спря атаката им и рицарите прочистиха земите около Замъка на моста, като направиха пълна обиколка около стените му и избиха всички създания от Дивото, които не побягнаха от пътя им. По-дребните блатници се придвижваха с краткотрайни прелитания или лежаха във високата трева, където трудно можеха да бъдат открити. През това време по-едрите, заедно с огромните ърки, с мъка се вмъкваха в набързо изкопаните си тунели, за да се доберат до горящия пъкъл в двора на замъка за една последна битка.

Когато хората му се върнаха от северната страна на замъка, при основата на мекия насип, издигнат от блатниците-работници, който стигаше чак до върха на стената, капитанът вдигна ръка и ротата спря.

— Слизайте от конете! — извика той. Слънцето преминаваше зенита си, но още беше високо в небето. На запад се събираха облаци, но щеше да бъде светло още часове наред. Въпреки това опитът го беше научил, че ако не прочисти двора до мръкване, ще загуби Замъка на моста. Както и подстъпа си към краля. Ако той изобщо дойдеше.

Всеки пети прислужник грабна юздите на десет коня.

— Копия! — извика капитанът и хората му се строиха в колона в основата на насипа — рицарите бяха най-отпред, прислужниците и оръженосците — по средата, а стрелците — най-отзад.

Абатът дойде при него и му отдаде чест.

— Ние ще ви прикриваме!

Капитанът отдаде чест, докато Майкъл му подаваше тежкото копие.

— Ако не излезем преди да мръкне, считайте моста за загубен.

Абатът се прекръсти.

— Бог да е с вас, рицарю.

— Бог пет пари не дава — каза капитанът, — но благодаря за пожеланието. Всички след мен! — извика той и тръгна по новоиздигнатия насип. Почвата беше влажна и твърда благодарение на някаква течност, отделяна от блатниците, ако се съдеше по острата ѝ миризма. На стената имаше петдесетина от тях и рицарите ги посякоха.

Капитанът погледна към пъкъла в двора. Всички фургони горяха, а пъплещите сред тях силуети му напомниха за прокълнатите в Ада — одрани мъже, които крещяха до бога, осветени от огъня блатници с блеснали в бяло брони… Повечето гадини се тълпяха край вратата на най-близката кула, но от зейналата в земята рана, заобиколена със захвърлени встрани каменни плочи, се сипеха дори повече, като червеи от разпукал се подпухнал труп. По стените имаше още, но на източната стена един малък, но дисциплиниран отряд се биеше гръб до гръб, удържайки я и в двете посоки.

— В колони отдясно! — извика капитанът и поведе хората си надолу по насипа, предвиден за изтеглянето на стенобитните машини. Там ги чакаха двойка бели блатници с алебарди в ръце.

Нямаше време да действа с финес. Вдигна копието, насочвайки върха му надолу, а задната част — нагоре и отби удара на първия с дръжката му. После го сграбчи във високата хватка, която хората използват при ръкопашен бой с доспехи и изтръгна крайника му от тялото, сякаш беше краче на добре сварен рак. Блатникът замахна с другия и капитанът заби копието си в главата му, а бронираната му лява ръка пусна дръжката и се стовари в гърлото на гадината. Огромната ѝ паст се разтвори, челюстите надвиснаха над забралото му и капитанът заби копието си в гърлото ѝ, от което изригна парлива ихор, като лава от млад вулкан.

— Сформирайте авангарда! — изрева той, докато Дръзката обезглавяваше другия блатник с брадвата си. Отляво се появи сер Йеханес, отдясно — сер Танкред, а Дръзката изчисти оръжието си, почука по нагръдниците им и влезе в строя. Бронираните твари се опитваха да прегазят защитниците на северната кула и капитанът посочи към тях с копието си.

— В атака! — извика той.

До гърбовете на блатниците оставаха едва двадесетина крачки, но сабатоните му звъннаха по паважа и той се спъна в един труп. Внезапно морето от твари пред северната кула се обърна и се понесе към него. Засипа го дъжд от желязо, а въздухът се изпълни с шумно стакато от удари, като ритъма в главата на подлудял барабанчик.

Първо се изправи срещу изчадие с размерите на Том Лошия, което замахна, влагайки цялата си сила в един-единствен удар. Сложните сенки между бронята и отверстията сред плочките на гърдите му приличаха на сквернословеща уста, а от усилието тялото му се огъна като лък.

Червения рицар заби пети в земята и парира удара с дръжката на копието, после го завъртя и заби острието в покритата с шлем глава. То проникна през забралото и блатникът започна да се гърчи. Зад умиращия му противник се възправи друг, с по един дълъг меч във всяка ръка и обезглави новия оръженосец на сер Йеханес пред очите на капитана — двете остриета се сключиха като шивашка ножица. Йеханес скочи да отмъсти за момчето и получи удар по главата, който го накара да залитне. Светкавично последваха още два, които буквално го изравниха със земята.

Водаческият инстинкт на капитана запищя панически. Блатниците бяха спрели настъплението на рицарите му. Това трябваше да е невъзможно. Нищо в Дивото не можеше да възпре двадесет мъже с доспехи. Или поне почти нищо.

Той спря за миг, срещна погледа на изчадието, надвесило се над Йеханес и то го позна. Той се метна към него, но копието му остана заклещено в последната му жертва и трябваше да го остави. Чудовището с двата меча се извърна от плячката си — Йеханес — и се изправи насреща му. Беше блатник, но различен — строен, по-висок от Том Лошия и невероятно мускулест. Изработена от човешки ръце ризница покриваше ставите му, а грубата му, сякаш органична броня беше или отгледана, или продукт на нечии изключителни ковашки умения. Това беше уаит.

С периферното си зрение капитанът зърна Дръзката, която заби върха на копието си в черупката на поредното бронирано чудовище и нададе бойния си вик. Сер Танкред се беше вкопчил в друго и с усилие успяваше да го удържи, докато оръженосецът му забиваше дългия си меч под мишницата му с бързи професионални движения, а крайниците на блатника бясно се мятаха.

Уаитът удари мечовете си един в друг и скочи към капитана с пъргавината на животно, а той измъкна тежката кама от колана си и се довери на доспехите си. Пъхна се между остриетата, стиснал камата във високо вдигнатите си ръце и единият удар се стовари върху нараменника му. Закалената стомана хлътна и се строши, но ризницата под нея спря оръжието, въпреки че силата от мощния замах проникна през жупона и насини раменете му. Той обаче замахна с камата отгоре надолу, проби авентейла на уаита и заби острието в шията му шест пъти подред. Крайниците му се сгърчиха, но хватката му около раменете на капитана се затегна като стоманен обръч, тялото му се изпълни със сила и очите му засияха в леденосиньо, докато се готвеше да…

Червения рицар заби бронираното си коляно между краката му — нямаше как да го нарани, но ударът изкара блатника от равновесие и капитанът изтласка гадината напред с левия си крак, мятайки я връз десния. Капаците на крилете ѝ се закачиха в металните ръбчета на наколенника му и се откъснаха. Тежестта ускори падането му, но чудовището успя да се вкопчи в рицаря и той падна отгоре му, стиснал камата в ръце.

Стоманените му доспехи издържаха на удара, тези на уаита — не. Триъгълното острие проникна без усилие и от раната шурна ихор. Вместо да спре, капитанът изтегли тридесетсантиметровата стоманена кама и я заби под подобните на щипки челюсти, които щракаха върху шлема му с ужасяваща мощ. Накрая отскубна забралото, болезнено извивайки главата му встрани и се оказа лице в лице с блатника, от чиито очи избликна сила.

Капитанът отвърна с бърз удар в клепача му, като дереше издълженото око пак и пак, докато уаитът протягаше извития си като сърп преден крак към лицето му. Нямаше да умре, преди да направи заклинанието си. Рицарят пъхна бронираната си лява ръка под главата му и заби камата в лявото му око, пронизвайки плътта и костите, и докато кълцаше мозъка му, посегна към палата в спомените си, за да отблъсне магията. Изпълни го вълна от противна леденосиня сила, той се загърчи… а очите на чудовището угаснаха.

Той погълна силата на блатника, както беше присъщо на създанията от Дивото. Не го беше правил преди, до този момент дори не знаеше как и благодари на провидението, че Пруденция не би могла да го види. После скочи на крака и се запита доколко армията му е в състояние да оцелее след тази битка. Мислите, плановете и изчисленията сякаш го заляха от всички страни и за един-единствен миг той успя да види нещата и от своята страна, и от тази на врага.

Балансът на силите се беше променил.

Една трета от войниците му не се биеха — бяха мъртви, ранени или просто паднали на земята, нямаше как да бъде сигурен, но гръбнакът на вражеската съпротива беше пречупен и в най-външните си части мелето вече наподобяваше по-скоро лов, отколкото битка.

Стрелците му започнаха да прочистват стените, онези в кулите се присъединиха към тях и победата наближи още повече. Дузина уаити пропълзяха в някаква дупка, а един наполовина одран човек, чиято кожа плющеше по гърба му, отново запищя и милостиво бе пронизан със стрела в гърлото. Той замлъкна, а навсякъде из двора рицарите започнаха да вдигат наличниците си и да си поемат дъх с отчаяна жажда.

Капитанът се изкачи върху купчина трупове до вратата на северната кула, където стоеше млад великан, покрит с парливата ихор на блатниците, облегнат на двуметров боен топор с тежко, покрито с черва закривено острие.

— Браво, млади Даниъл — похвали го рицарят, а каруцарят сви рамене.

— Търговецът Рандъм удържа вратата, капитане. Чини ми се, че издържа близо час.

— Мъртъв ли е? — попита капитанът.

Даниъл отново сви рамене.

— Дръпнаха го в купчината — отвърна той. — Опитахме се да си върнем тялото с бой, но го изгубихме, когато ги нападнахте в гръб. — Младежът изправи рамене. — Мисля, че си заслужава да го намерим.

Той сякаш успя да се отърси от умората си, посегна с топора, набучи един уаит с шипа на края на дръжката му и го свали от купчината, както фермер мята слама с вила. Капитанът грабна друг. Мъртви блатниците изглеждаха странно безобидни — бяха отвратителни, но приличаха повече на животни, отколкото на насекоми. Той метна тялото встрани, след това — и второ. Ръцете му трепереха, коленете му бяха омекнали. Направо преливаше от сила.

Към тях се присъедини Дръзката.

— Какво правите? Довършвате ранените ли? — попита тя с твърде остър, весел глас. И мъжете, и жените дълго щяха да преживяват тази битка.

— Търсим едно тяло — каза капитанът, вече затънал до кръста.

— Това е кракът му! — извика Даниъл.

Появи се Майкъл, а после — сер Майлъс и сер Йеханес, чието ранено рамо още кървеше. Затеглиха заедно, но внезапно тялото се стегна и търговецът изкрещя.

Бронята му беше хлъзгава от кръв — и от блатници, и от хора — и той изскочи от купчината трупове като тапа. Левият му глезен бе оголен и от раната бавно се процеждаше кръв — остри челюсти бяха оглозгали плътта от стъпалото му.

— Сложете му турникет! Свалете бронята! — извика капитанът.

В огромната лапа на Даниъл светна малък нож и той сряза ремъците, а Дръзката откопча катарамата и освободи крака на Рандъм. От раната плисна свежа кръв, капитанът грабна чуканчето, Дръзката обви колана си около глезена, промуши го през токата и дръпна с всичка сила.

Кръвта спря.

— Завържи го — каза капитанът, което беше напълно ненужно — при спешни случаи всеки в ротата можеше да окаже първа помощ и той го знаеше. Пое си дълбоко дъх и хукна към стената.

Лисен Карак — Торн

Торн усети как тъмното слънце поглъща Ексреч и изруга. Отново го бяха измамили, за пореден път губеше битката. Новопридобитата сила правеше младежа много по-опасен, отколкото преди.

Магьосникът посегна към двата сосагски шамана, които му прислужваха и ги погълна, изсмуквайки и същността, и силата им, а безжизнените им трупове рухнаха на земята. Силата им не беше много, но му стигаше, за да вижда и да изпраща съобщения.

Падащият мрак щеше да го затрудни — нуждаеше се от светлина, за да знае къде да изпрати огромната армия и множеството си стрелци. Той напрегна мощните си сетива, търсейки Клакак и го откри под каменния брод до водата, заедно с още стотина от себеподобните му.

„Тръгвайте“ — нареди той.

Слънцето започваше да се спуска към хоризонта, но до падането на нощта имаше още много време. Торн поклати туловището и огромната си глава и изрече:

— Утре.

Лисен Карак — Червения рицар

Стрелците отвориха портата, а в двора влязоха рицарите. Черните мантии с качулки криеха блясъка на доспехите им, а в мрака враните им коне приличаха на адски изчадия.

Абатът подкара жребеца си към капитана, който седеше на едно сгъваемо столче и почистваше мръсотията между плочките на сабатоните си. Имаше чувството, че цялото му тяло е зле поддържана машина.

— Победихте, с Божията помощ — каза абатът.

— Щом така предпочитате — отвърна младежът. — За момента победихме, но на косъм, както казват бабите. Къде са змейовете? Ами демоните? Ами бунтовниците?

Той се загледа в гаснещото слънце. Докато успяха да избият и последните оцелели блатници, измина още един час и сега стенобитните машини на врага отново ги обстрелваха.

Слугите редяха труповете от външната страна на портата. Дворът на замъка вонеше на изгоряло дърво, леш и тор — конете лежаха убити, воловете — изклани, навсякъде се валяха мъртви хора и блатници. Смрадта на разложение ги обгърна като лепкав воал, а комарите нападнаха работещите мъже.

Абатът слезе от коня и сабатоните му издрънчаха върху каменните плочи.

— Къде са, наистина? От години не бях виждал толкова много изчадия на злото.

— Виждахме ги всеки ден. Сега ги няма — отвърна Червения рицар. — Може би ще се появят със следващата вълна — добави той. — Поне така предполагам. Най-напред ще ни изтощи с блатници, а после ще ни пречупи с по-едрите чудовища — довърши капитанът и се опита да стъпи на земята.

— А после…

— Аз така бих направил. Ще пусна кръв на врага с леснозаменимите гадини и ще запазя останалите за после. Той има нужда от тях, за да се бие с краля. Цялото това усилие беше, за да ни накара да останем тук.

— Можем да издържим, докато дойде Негово величество — каза абатът, свали подгизналата си шапка и замлъкна, за да плесне един комар.

— Въпреки змейовете и демоните? Дано — рече капитанът и се изправи. — Майкъл, кажи на слугите да сервират бира и кленова захар. — Той се усмихна на абата. — Чака ни дълга нощ. Гелфред!

— Милорд?

— Искам да сториш нещо безумно смело — каза той.

Гелфред сви рамене.

— Можеш ли да занесеш съобщение на краля? — попита капитанът.

— По тъмно, при цяла армия от чудовища на пътя ми? — с усмивка отвърна ловецът. — С Божията помощ ще успея. И кълна се във вярата си, месир, ако се пошегувате, че на Бог не му пука, ще трябва сам да занесете проклетото съобщение.

Капитанът се изправи и стисна ръката му.

— Добре ме смъмри, Гелфред.

Ловецът сви рамене.

— Да се помолим заедно — предложи той.

— Да не се увличаме — отвърна капитанът и Гелфред се разсмя.

— Защо ли толкова ви харесвам? — попита той, а капитанът повдигна рамене.

— Чувството е взаимно.

Половин час по-късно Гелфред скочи от доковете право в реката и петнадесет минути плува в мрака, а после се остави на течението, за да си почине малко. Чу или по-скоро усети, че над него прелита змей, гмурна се и остана под водата, колкото можа да издържи. Щом излезе отново на повърхността, сърцето му биеше толкова бързо, че се наложи да се насочи към брега.

— Ето, че останахме без най-смелия човек в ротата — каза Червения рицар на абата.

— Защото се изправя срещу страховете си ли? — попита абатът. — Бог му помага.

Капитанът поклати глава, но не каза нищо. Само продължи да се взира в мрака — искаше му се да беше в крепостта. Докосна мръсната кърпичка, забодена на туниката му. Вече не беше бяла, а зацапана с кръв и ихор от няколко различни твари и висеше почти разполовена.

Лисен Карак — Амичия

Амичия се опита да не ходи при портата и да не поглежда през прозореца, а когато влязоха група войници, възседнали изтощени коне, си наложи да изчака, докато внесат ранените. Накрая Сер Танкред ѝ каза, че Червения рицар ще прекара нощта в Замъка на моста.

След като изцери и последните ранени, тя коленичи до ковчега на игуменката в параклиса и започна да се моли. Разтвори съзнанието си за Бог, както я бяха учили монахините и му обеща нещо от цялото си сърце.

Някъде — Гелфред

Беше изморен, измръзнал и много, много изплашен, когато от отсрещния бряг на реката се разнесоха гласове. Гелфред заплува към тях възможно най-тихо. Бяха на кораби.

След известно време наближи достатъчно и един от стражите го видя.

— Спрете! Тревога! Човек във водата!

Някой стреля по него с арбалет, но не го улучи.

— Аз съм приятел! — задави се Гелфред. Не му достигаше въздух. — Идвам от крепостта!

Бяха нащрек, но не умееха да се целят добре. Той се присламчи още и продължи да вика, че е приятел. В крайна сметка престанаха да стрелят по него и нечии силни ръце го извлякоха на големия шлеп.

— Заведете ме при краля! — каза той.

Един едър мъж, който говореше с акцента на хората от Хълмовете, го издърпа през парапета и го сложи да седне на една пейка.

— Изпий това, човече — каза той. — Откри кралицата, не краля.

Глава шестнадесета

Лисен Карак — Майкъл

Капитанът спеше, а Майкъл го гледаше. Всеки миг щеше да съмне и той се прокле, задето остана буден. Изправи се, изпика се в едно гърне, изпи половин чаша застояло вино и го изплю на двора. Наоколо вонеше на костница и повечето от войниците бяха спали на смени в кулата, без да свалят доспехите си.

Майкъл отиде до масата, отвори чантата си, извади две восъчни плочки и писец и записа:

Обсадата на Лисен Карак. Ден петнадесети.

Вчера врагът се опита да щурмува Замъка на моста и въпреки че успя да вкара изчадията си вътре, ние съумяхме да го отблъснем. Загинаха повече от четиридесет мъже, жени и деца, дошли с керваните, както и трима рицари, двама стрелци и четирима войници. Това са най-тежките ни загуби досега.

Кралят обаче идва. Рицарите от ордена на свети Тома пристигнаха вечерта на тринадесетия ден на обсадата, за да ни кажат, че сме спасени. Въпреки това се наложи да се бием цял ден, а кралят още го няма.

Къде е той?

Майкъл прочете последното изречение и го изтри с опакото на писеца. После поклати глава и отиде да събуди капитана.

Близо до Лисен Карак — кралят

Слънцето приличате на огнена дъга, блеснала на изток. Великолепните позлатени доспехи на краля отразиха лъчите му и той сякаш пламна. Зад гърба му чакаха триста от най-тежко въоръжените рицари, с които Алба бе разполагала някога, а огромните им коне бяха останали в лагера.

Златният му шлем сновеше напред-назад, докато той инспектираше доспехите на дългата редица от воини, която се губеше в горите от двете им страни. Зад всеки рицар стоеше по един брониран оръженосец.

Накрая скритата в златна бронирана ръкавица ръка се вдигна и авангардът тръгна напред по стария Мостопът. Рицарите, триста на брой, бяха на два метра разстояние един от друг — строят бе дълъг над половин километър, а в двата му края стояха мъже с ловджийски рогове, които си пращаха сигнали.

Кралят като че ли не вървеше, а танцуваше радостно напред, а гората сякаш се разтваряше пред него. Нямаше какво да го спре — нито клонакът, нито бръшлянът, нито преплетените храсти, колкото и бодливи да са, биха могли да възпрат или забавят човек в броня.

Редицата продължи бавно напред.

Изминаха половин миля.

Една миля.

Кралят вдигна ръка и тромпетчията даде сигнал на рицарите да спрат, а те вдигнаха наличниците си и пиха вода, въпреки че беше още рано, а въздухът в тъмната гора беше прохладен. После се отърваха от клонките, заплели се в наколенниците, налакътниците и снадките на кръста им и потеглиха отново, подканяни от гласа на два рога, сякаш отиваха на лов за глигани. На километър и половина зад тях армията се раздвижи, а авангардът продължи през гората, воден лично от краля.

Близо до Лисен Карак — Бил Редмийд

Бил Редмийд, водачът на бунтовниците, видя как бронираните от главата до петите мъже напредват пеша сред дърветата и в сърцето му се надигна горчивина, която можеше да стопи и стомана. Толкова за Торн и омразата му към хората.

Бил се обърна към Нат Тайлър — дясната му ръка, водачът на бунтовниците от Албинската равнина — и рече:

— Ония копелета аристократите си имат шпионин, братко.

Тайлър не откъсваше очи от неумолимия марш на кралската армия.

— А ние здравата сме я закъсали.

— Торн каза, че ще минат с коне по пътя — каза Бил. — По дяволите!

Да стреляме по тях и да се махаме — рече Тайлър.

— Това е големият ни шанс! — възрази Бил. — Можем да убием краля!

Кралят стоеше на седемдесет метра от тях, вдигнал ръце — в едната държеше дълъг меч, а в другата — бляскав щит. На практика беше сам, а през дебелия балдахин от листа проникваше самотен слънчев лъч и огряваше доспехите му.

Редмийд вдигна огромния си лък и стреля, а този на Нат Тайлър звънна като смъртоносна арфа. Легналите в засада бунтовници също се надигнаха и до един се прицелих в краля, който се завъртя на пета, вдигна щита над главата си и посече първата вълна с меча си. Навсякъде наоколо му рицарите хукнаха напред и щурмуваха стрелците, а той не се поколеба — пристъпи напред, замахна, вдигна меча и хукна напред.

— Боже Господи — измърмори Бил. Нито една стрела не го беше улучила. — Твърде далеч беше, мамка му, твърде далеч!

Хората му обаче бяха крадци и партизани, а не войници, обърнаха се и побягнаха. След сто крачки се успокоиха и Нат Тайлър ги подреди един до друг в края на покрита с цветя боброва долина — четиристотин метра дълга, двеста метра широка и пресечена от поток. Бил ги поведе през него, те го прекосиха и се строиха в една редица от другата му страна, мокри до кръста.

— Така е по-добре — каза Нат Тайлър с мрачна усмивка.

Рицарите сигурно бяха спрели, за да пият вода и да си починат. Когато пристигнаха, подредени в редица, слънцето се издигаше много по-високо. Този път капитанът нареди на бунтовниците си да си подбират мишените и да оставят краля на старшите стрелци и стрелите полетяха като градушка.

Близо до Лисен Карак — кралят

Кралят вече нямаше сили да посича всички стрели във въздуха и те отскачаха от щита и шлема му, а той се беше привел напред като човек, който се бори с буря. Сърцето му обаче пееше, защото това беше велик военен подвиг. Разсмя се и се затича по-бързо.

Под краката му зейна потокът, той се сурна по отвесния бряг и падна във вир, които стигаше до бедрата му. Двама селяни пристъпиха към ръба на ямата и стреляха в него само от метър-два разстояние.

Близо до Лисен Карак — сер Гастон

Гастон видя, че атаката спира и наду рога си. Войниците падаха в… нещо — редица от дупки или скрит окоп…

В нагръдника му звънна стрела, оставяйки дълбока следа, но той сграбчи краля с бронираната си ръка и го изтегли от калния вир с едно мощно движение. Вбесеният му оръженосец хвърли късото си копие над потока и благодарение по-скоро на късмета, отколкото на уменията му, то се заби в тялото на един бунтовник, който се преви и изкрещя. Кралят скочи на крака и хукна право към бобровия бент — единственият мост над потока.

Гастон тръгна след него и всички рицари наоколо последваха примера му. Нестабилен и наполовина потопен във водата, бентът беше просто резултат от припрените усилия на животното да прегради реката с паднали клони и гниещи дънери. Кралят обаче успя да премине, докато кракът на Гастон хлътна в ледената вода, той загуби равновесие, размаха ръце и едва не изпусна меча си, а в шлема му звънна стрела.

Кралят продължи да тича по неравната боброва стена. Първата ѝ половина стигаше до каменисто островче, а от другата му страна състоянието ѝ изглеждаше още по-плачевно — централната ѝ част беше изцяло под водата. Въпреки това кралят пресече и нея сред фонтан от пръски, демонстрирайки завидно равновесие и се насочи към стрелците, които го обсипваха със стрели. Една се промуши край щита му и се заби в рамото му, друга изтрака по шлема му. Накрая той навлезе сред тях, а мечът му засвистя по-бързо от крилете на водно конче в лятна вечер. Гастон едва успяваше да не изостане и дишаше тежко като кон в края на продължителен галоп. Беше мокър до кости, а левият му крак затъна в калта, но накрая настигна Негово Величество и се хвърли сред стрелците, докато роговете свиреха „Напред!“ и „Смърт!“.

Той последва краля нагоре по хълма, който се извисяваше над ливадата, зад тях по бента настъпваха все повече рицари, а далече отляво още войници минаваха по тесния мост на пътя. Стрелците се оказаха изложени на риск и побягнаха, но още докато се обръщаха, се появиха змейовете.

Гастон видя първия — сянката му трепна над него и той вдигна очи, смаян и изпълнен с неверие, докато вълната от осезаем ужас, която се излъчваше от чудовището, заливаше и него, и албинските рицари. Те преминаха през нея, а той не си позволи да спре, макар че за миг чувството бе толкова силно, че му изкара дъха. Всички заедно се спуснаха към голямото колкото впрегатен кон чудовище, въпреки че то уби дузина от тях с един удар на ноктите и клюна си.

Гастон разбра само, че чудовищата са три… и че кралят се бие като дявол — скочи към първия змей, посече крилото му в основата и остърга люспите по врата му. Влечугото се обърна към него, но той вече беше изчезнал, промушвайки се край гънещата се шия. Заби меча си в търбуха му, изкорми го от ануса до гръдната кост и отново изчезна още преди червата му да изтекат.

Галът го последва до втория звяр, който премаза епископа на Лорика с един удар и откъсна главата на оръженосеца му с клюна си. Гастон вдигна копието си и го намушка в главата, но се спъна в острите клони, оставени от бобрите, залитна, изпусна го, извърна се рязко и извади меча, а змеят се стрелна към него. Той замахна към муцуната му, напрягайки всеки мускул, но тя го повали по гръб и надвисна над Гастон — и копието, и мечът му бяха заклещени в нея. В този миг кралят възседна чудовището. Стрелата все още стърчеше от лявото му рамо, а раната още кървеше, но той замахна с дясната си ръка и отсече главата му. Оцелелите рицари изреваха одобрително, а Гастон бавно се изправи, целият покрит с горещата му кръв и сграбчи забития в челюстта му меч, като опря крак в нея, за да го изтегли.

Третият змей вече беше във въздуха, оставяйки диря от прекършени тела. Внезапно подскочи нагоре, приземи се върху краля и го притисна към земята, а всички войници в долината се хвърлиха отгоре му. Ударите заваляха като стоманена градушка, разхвърчаха се късчета плът като облак прах при порой. Змеят сви криле и се опита да се издигне, но Гастон заби копието си във врата му, а на метър от него сер Алкеос го удари с бойния си чук и той залитна. Кралят с усилие се измъкна изпод туловището му, изправи се с олюляване, заби меча си в корема му чак до дръжката и отново падна на колене. Змеят изпищя, а той рухна на земята, оплискан с кръвта на трима могъщи врагове.

Сер Алкеос завъртя чука над главата си, изкрещя предизвикателно и го стовари върху черепа на змея, който се свлече върху краля. Дузина силни ръце бързо го отместиха, а през това време засвириха тромпети и от гората изскочи кавалерията.

Гастон изтича до краля, положи главата му на коляното си, вдигна забралото му и срещна погледа на лудия си братовчед.

— Не съм ли най-великият рицар на света! — изрева той. — Да не съм някой страхливец, който ще остави сюзерена си да умре!

Очите му потъмняха.

— Извадете стрелата от гърдите ми и ме превържете. Това е моята битка! — каза братовчед му и погледът му помръкна.

Гастон здраво го държеше, докато двама оръженосци се опитваха да спрат кръвотечението и сваляха нагръдника и ризницата му. Останалата част от авангарда продължи напред.

— Тази сутрин той настоя да се сменим — изрече нечий глас зад Гастон и оръженосците се поклониха. До него застана кралят на Алба, облечен в доспехите на Жан дьо Вреи.

— Каза, че е научил за заговор да ме убият от засада и че за него ще бъде чест да заеме мястото ми — каза кралят и склони глава. — Наистина е велик рицар.

Гастон преглътна мислите си и се зачуди какво ли е сторил смахнатият му братовчед… че и защо, но умопомрачените му очи се бяха затворили завинаги.

Близо до Лисен Карак — Туркан

Кралят загина пред очите на Туркан. Той се намираше на два хребета разстояние от рицарите заедно с целия си клан и благодарение на изключителното си зрение можа да види как абнетогите се хвърлят върху човеците.

Той, разбира се, им каза, че ще подкрепи атаката им. Каза същото и на бунтовниците. Торн обаче беше обречен, а Туркан нямаше да позволи народът му отново да страда.

— Чудесно би било — обърна се той към сестра си, — ако човеците започнат да се избиват. Ще пируваме.

— Нищо подобно не виждам — отвърна Моган.

— Нито пък аз — обади се Корган.

Зад тях стояха още четиридесет кветнетоги — достатъчно, за да обърнат битката.

— Върви да кажеш на сосагите и на абенаките, че губим битката — каза Туркан на сестра си.

— Ще изгубим, ако избягаме — настоя Моган. — В името на камъните и реките, нима това е волята ти?

Туркан се намръщи и край челюстта му изникнаха дълбоки бръчки.

— Торн трябва да умре — сега, когато е слаб. Иначе ще ни погне и ще ни избие.

Моган доближи муцуна до неговата.

— Не ме карай да мисля, че това е просто съперничество между два Властелина — изсъска тя. — Изгубих близък роднина… ти също. Обещаха ни пир и…

— Вече пирувахме в Албинкърк и на пътя — поклати глава Туркан. — Аз не действам лекомислено. Торн трябва да умре. Някой… — започна той и замахна с ноктите на предния си крайник, движейки всеки пръст в сложна дъга, — някой ни манипулира. Усещам го.

Моган изсумтя.

— Добре. Ще ти се подчиня, но не съм съгласна — заяви тя и хукна сред дърветата, бърза като сърна.

— На запад — каза Туркан на брат си.

— Мога да ти помогна — настоя Корган.

— Може би. Но Моган не може да води клана, нито да опложда новите яйца, а ти можеш — рече Туркан, обръщайки огромната си глава към него. — Подчини се, братко.

Езикът на Корган гневно изплющя.

— Както кажеш, братко.

Докато рицарите от кралската свита се катереха по хребета към тях, кланът потегли на запад.

Близо до Лисен Карак — Бил Редмийд

Бил Редмийд хукна, пусна една стрела от намаляващия запас в колчана си и продължи да тича. Бойните му стрели бяха почти на привършване, оставаха му само ловджийските.

Проклетите аристократи бяха целите в броня — през живота си не беше виждал толкова доспехи накуп. А чудовищата… само глупак би им се доверил. На това отгоре сигурно бе застрашил безсмъртната си душа. Чувстваше се огорчен, изтощен, гневен и смазан.

От друга страна видя смъртта на краля. Това донякъде го утеши, но сякаш ни най-малко не забави аристократите, а ако го хванеха, го очакваше екзекуция, също като другарите му. Затова изчака малко, изскочи иззад дървото, пусна една стрела под мишницата на нечий проклет господар и отново хукна.

Накрая стигна до втория хребет — оттам тръгнаха сутринта, след като огромният предводител на демоните бе издал заповедите си. Демоните бяха изчезнали до един. Майната им. И те бяха лордове, лоши съюзници на свободните хора.

Реката беше съвсем наблизо, а рицарите с червени туники в полите на хребета тръгваха нагоре. Повечето бяха слезли от конете си и градушката от стрели му подсказа, че момчетата му още не са се отказали. Биеха се с кралската гвардия.

Проклет да беше, ако изгубеше още бунтовници. Мина зад Нат Тайлър, точно докато той пускаше последната си стрела и го подкани:

— Хайде, Нат. Да вървим при лодките!

Тайлър се обърна като диво животно, но се овладя, застина и наду рога си. В отговор писнаха свирки.

— След мен! — извика Бил и хукна обратно нагоре по хълма. Мускулите на краката му се напрегнаха, дробовете му пламнаха. Зад него бунтовниците пуснаха по една последна стрела и побягнаха, чули сигнал да се спасяват поединично.

Редмийд тичаше, а те го следваха. Трима се опитваха да се бият с един рицар, вдигнали мечовете и щитовете си. Той спря и извади стрела от колчана си, но тогава от гората изскочи друг рицар, прекоси хребета и вдигна забралото си…

Бил нямаше да пропусне подобна възможност.

Близо до Лисен Карак — Хотор Вени

Хотор Вени стигна до върха, черпейки сили само от гордостта си. Това бе първата му битка като член на кралската гвардия, червената му туника ясно показваше на кого служи, а бунтовниците бяха врагове, така че той ги преследваше неумолимо. Докопа един от тях и несръчно го намушка в гръб — върхът на меча се заби във врата му и той рухна, а от раната шурна кръв. Вени измъкна оръжието си от трупа и продължи да тича.

Следващият бунтовник падна на колене и замоли за милост — беше на около четиринадесет години. Хотор застина, но един по-възрастен гвардеец обезглави момчето.

— Гнидите стават на въшки — каза той, докато минаваше покрай него, а младежът подтисна чувствата си и продължи нататък. Да тичаш с доспехи на гърба е трудна задача. Да тичаш нагоре по мека почва, покрита с преплетени пролетни храсталаци, е още по-трудно. Хотор се задъха и докато бунтовниците се прегрупираха, обстрелвайки другарите му, той с мъка подтискаше порива да вдигне наличника си.

Малко преди да подмине останалите забеляза, че сред клоните се процежда светлина. Това означаваше, че върхът е близо. Някъде отдясно се разнесоха викове, той се обърна да погледне и чу звън от мечове. Огледа се — звуците наближаваха, но със спуснато забрало не можеше да види откъде идват. Долови движение някъде пред себе си, направи няколко крачки напред, спря и отново погледна. Остриетата пак се срещнаха и някой извика:

— Спасявайте се поединично!

Хотор дишаше като кон след състезание. Боеше се, че бунтовниците са по петите му. Вдигна забралото си, обърна се…

И умря.

Близо до Лисен Карак — Бил Редмийд

Бил Редмийд изтегли нова стрела, след като прониза рицаря в лицето. Това го накара да се почувства по-добре, но още двама от хората му загинаха. Той знаеше, че няма шанс при ръкопашен бой и побягна.

Прекосиха хребета и заслизаха от другата му страна, за да стигнат до лодките си. Шепа рицари от авангарда се опитаха да ги спрат, но бунтовниците просто ги заобиколиха — изтощените хора без доспехи имат предимство пред изтощените хора с доспехи.

Бил зърна граничния граф — толкова наблизо, че можеше да го докосне и прокле съдбата си. Да се окаже на една ръка разстояние от смъртен враг, без да може да направи нищичко! Вместо да го убие, той притича край него, спусна се по стръмния склон и се озова сред просторно, наскоро разорано поле. Нат Тайлър изскочи сред дърветата отляво, следван от няколко дузини бунтовници — шепа хора в сравнение с броя им преди три седмици, но все пак достатъчно, за да започнат отначало.

Лодките — петдесет на брой, от лека дървесна кора — се намираха при последната дига. По-предната вечер ги бяха използвали, за да прекосят реката на три пъти, а сега… Сега щяха да минат наведнъж.

Бил хвърли лъка си на дъното, избута лодката във водата, скочи вътре и коленичи на носа. После отблъсна кърмата от калния бряг и използва греблото, за да остане на едно място въпреки течението, докато един рус младеж в мърляви бели дрехи метна лъка си до неговия и несръчно стъпи на борда. Тежестта му едва не ги потопи и течението ги подхвана. Зад тях потегляха още двадесет лодки. По-опитните гребци се спасиха, но кралската гвардия застигна останалите и започна да ги избива.

Последните няколко бунтовника се гмурнаха във водата, изоставяйки раниците, лъковете си и колчаните с безценни стрели, но няколко души запазиха самообладание, изтеглиха лодките от калта, завързаха ги, за да се предпазят от течението и прибраха плувците. Така бяха спасени повече от сто бунтовници.

Натиснаха греблата и потеглиха към средата на реката. Още оттук се виждаше, че Замъкът на моста още е в ръцете на наемниците — по повърхността на водата изсвистя копие, изстреляно от балиста и проби дупка в една от лодките. Тайлър вдигна ръка, посочи нагоре по течението, отново им махна и започна яростно да гребе, за да обърне своята.

Бил погледна към изгряващото слънце и искрящото му отражение и зърна проблясъци от ритмичните движения на десетки корабни гребла. Преброи двадесет съда, а после още двадесет…

Това беше катастрофа. Връхлитаха ги една след друга.

Той се обърна към спътника си.

— По-малко усилия и повече финес, другарю. Трябва да обърнем лодката и да тръгнем срещу течението. Тогава силата ти ще ни дойде добре.

Покрай тях прелетяха две стрели от арбалет — като лястовички, които гонят насекоми — и изчезнаха в далечината, минавайки само на една ръка от лодката им.

Мъжът на кърмата поклати глава.

— Не съм лодкар, братко — призна той.

— Няма значение, момко. Отпусни лявото гребло… точно така. Сега ще завием — каза Бил, който не беше станал водач просто така. Проявяваше търпение дори когато всичко беше заложено на карта.

Накрая успяха да завият и силните ръце на младежа накараха лодката да литне като скоклив елен. Той направо пилееше енергията си, но Бил го остави да се измори, докато я управляваше от носа. От корабите в далечината изригна нов облак стрели, който уби трима бунтовници.

Бил Редмийд беше стар лодкар и изключителен стрелец. Той остави греблото, взе лъка си и избърса рамката и тетивата — почти сухи, защото ги мажеше с хубав восък. Доволен, че не беше разкачил оръжието, Бил се изправи на крака и лодката се наклони, но той пъргаво скочи на ясеновите планшири, с един крак от всяка страна.

— Боже Господи! — смаяно извика младежът.

Бил стреля високо, накланяйки лодката ту наляво, ту надясно, а после коленичи, за да проследи полета на стрелата, която потъна в слънчевото сияние. Той обаче се почувства по-добре, взе греблото и вложи в движението цялата си мощ.

Близо до Албинкърк — Дезидерата

Дезидерата беше взела назаем ризница, стегната шапчица, мъжки прилепнал панталон и дебел вълнен сукман, чиито върви придворните ѝ дами стегнаха колкото можаха. Беше сигурна, че накрая ще изглежда абсурдно, но ако се съдеше по реакциите на занаятчиите и хълминците на предната палуба, тя явно им се струваше храбра и доста привлекателна. До нея стоеше лейди Алмспенд, която също носеше ризница, лек шлем и меч на кръста. Макар че изглеждаше смехотворно, тя широко се усмихваше на Ранълд Лохлан, чието внимание се разкъсваше между любимата му и предстоящата битка.

Стадото беше в лагера, под охраната на двадесет от хората на братовчед му. Ранълд носеше шлем без забрало, ризница и кожена туника, а от кръста надолу — броня и приличаше на същински варварин в сравнение със стрелците от гилдиите в Лорика, повечето от които бяха пременени с лъскави брони и шлемове с наличници по последна мода. Ръката на исполина почиваше върху огромната му брадва.

Дезидерата го погледна — струваше ѝ се по-мълчалив, отколкото преди година. Секретарката ѝ беше казала, че всъщност е бил мъртъв и кралицата предположи, че това изживяване го е отрезвило.

— На брега има блатници — обади се Ранълд и вдигна покритата си с бронирана ръкавица ръка.

— Видях ги — кимна един стрелец от гилдиите. — Блатници дясно на борд! Подберете си мишените! Стреляйте!

Във въздуха излетяха дузина стрели.

— Кралят сигурно е победил — каза лейди Алмспенд. — Някакви хора бягат през реката, но не са от нашите.

Ранълд се извърна толкова бързо, че авентейлът му се удари в шлема и изплющя.

— Силни очи имате, милейди — каза той с усмивка, доволен, че тя му прави компания, докато се занимава с нещо, което обича. После заслони очи и дълго се вглежда в далечината. — Хора са… в нещо като униформа. Сега обръщат лодките…

Стрелецът от гилдиите се беше качил на носа до кралицата.

— Боже Господи. Бунтовници! Предатели! Еретици! — извика той, вдигна арбалета си, прицели се внимателно и пусна стрелата, а блатниците на северния бряг започнаха да го обстрелват.

Кралицата се стресна, гърлото ѝ се сви — за пръв път изпитваше истински страх.

— Стигнали сме твърде далеч на запад — обади се Ранълд. — И на двата бряга има врагове, а кралят няма да разбере, че сме тук.

След като предишния ден получи съобщение от мъжа си, Дезидерата бе наредила да гребат цяла нощ. В полунощ извадиха вестоносеца от реката и информацията му се оказа вярна — щяха да се бият днес и тя беше твърде решена да види всичко. Застана на предната палуба, заслони очи и се огледа — напред, надясно и наляво. Вляво ѝ се мерна нещо червено, после — пак и на брега изскочи кралската гвардия. Тя им помаха, а придворните дами започнаха да ликуват.

— Хвърлете котва — нареди Дезидерата.

По палубата на водещата галера се посипаха стрели. Кожените завеси, които пазеха гребците, отблъснаха повечето от тях, но една намери целта си, мъжът изпусна греблото и изкрещя — беше се забила дълбоко в рамото му.

Кралицата знаеше, че блатниците мажат стрелите си с отрова и крясъците му смразиха кръвта ѝ. Докато лежаха на брега на Алба и хапваха наденица, този човек се беше смял и шегувал с дамите ѝ и състоянието му я ужаси не по-малко от вида на чудовищата.

Една стрела се спусна от небето като пикиращ ястреб, удари се в шлема ѝ, раздра гърба ѝ и я просна на палубата. Стори ѝ се, че денят притъмня, а гърбът ѝ е мокър.

— Пазете кралицата! — извика Ранълд, а тя посегна към златната светлина на слънцето, която я обгръщаше отвсякъде. Денят беше толкова прекрасен…

— Ще изкърви до смърт — чу се гласът на Ранълд. — В гърба ѝ е.

Той правеше нещо.

— Отровна ли е? — попита лейди Алмспенд.

— Не мисля… дайте ми ножчето си. Кучи син… върхът е ошипен!

В гласа му се прокрадна страх.

Тя се носеше над тях и гледаше как Ранълд човърка гърба ѝ с ножчето за моливи на секретарката ѝ. Първо сряза стрелата, а после вдигна ризницата чак до кръста ѝ. Рядко се беше виждала в по-малко елегантен вид.

— В бъбреците ѝ е — каза Лохлан, отпусна се на пети и изведнъж придоби пораженчески вид. — Всеблаги Йесу!

Лисен Карак — Червения рицар

Капитанът спа в доспехи като всички останали, облегнал глава в ъгъла между западната стена и северната кула. Врагът ги беше нападал четири пъти в опит да си върне стената — без успех, но той беше толкова изтощен…

— Кораби в реката, капитане — каза Джак Кейвз, един от старшите му стрелци. — Нося ви бира. Младият Майкъл се опита да ви събуди и отиде да намери още вино.

Червения рицар пое халбата, изплакна устата си, изплю се върху мъртвите блатници и отпи голяма глътка. Няколко от тях още шаваха и сякаш цялата купчина се гърчеше. На всичкото отгоре мяукаха като котенца, което кой знае защо му се струваше дори по-страшно от човешките крясъци… макар че вече нямаше кой да крещи. По време на затишието между две атаки бяха успели да изпратят ранените в крепостта. Рицарите от ордена на свети Тома бяха не само бойци, но и лечители, също като сестрите, така че им оказваха първа помощ и връзваха носилките между конете си. Врагът пък убиваше всеки, до когото успееше да се докопа.

Капитанът мъчително се изправи, смазан от умората и тежестта на доспехите. Вратът го болеше ужасно — имаше чувството, че го е ритнал кон.

— Майкъл? — обади се той и се огледа, объркан.

— В склада е — отвърна Кейвз.

— Джак, помогни ми — каза капитанът, разкопча катарамата под брадичката си и мъжът свали шлема от главата му. Авентейлът беше покрит със засъхнала кръв, която се залепи за лицето му, а наличникът липсваше.

Капитанът развърза подшлемника си. Беше му го ушила Маг и той го разгледа с огромния интерес, присъщ на пълното изтощение, забелязал, че шивачката е избродирала неговите любовни възли върху темето. Направо прекрасна работа. Не го беше забелязал досега — може би просто не можеше — но освен това подплатената шапка беше изпълнена със сила. Огледа я по-отблизо и осъзна, че около всеки бод е усукан лъч светлина, подобен на миниатюрна дъга. Като цяло бродерията напомняше на рибени люспици.

Джак Кейвз подсвирна, а капитанът погледна към шлема си, в който зееше голяма цепнатина и веднага си спомни предводителя на блатниците, който бясно се опитваше да накълца откритото му лице със сърповидните си остриета, но така и не успя да го достигне.

— Виж ти, виж ти — каза той и се наведе напред, а старият стрелец изля кофа речна вода върху главата му, подаде му един парцал и капитанът подсуши косата, лицето и брадата си. Докато се бършеше, вървеше край стената и усещаше как влагата се разпростира под нагръдника му. Почти го чуваше как ръждясва. Майкъл щеше да…

Да, в реката наистина имаше кораби. Петдесет галери, пълни с хора. До него застана Джак Кейвз с парче наденица в ръка.

— Какво означава това, капитане? — попита той, а рицарят лукаво се усмихна.

— Означава, че ще победим — рече той. — Освен ако се издъним много сериозно.

Албинкърк — Дезидерата

Лейди Алмспенд поклати глава и запретна ръкави.

— Не бъди мухльо, това е подкожна тлъстина. Ей, ти, донеси ми чантата от кабината. Тези шипове… знам как да ги извадя.

— Така ли? — попита Лохлан, а Алмспенд хвана ръката на кралицата.

— Знам, че ме чувате, милейди. Дръжте се. Почерпете енергия от слънцето, използвайте силата му. С малко късмет ще успея да извадя стрелата.

Лохлан изръмжа, а на предната палуба изникна един от гребците с кожена чанта в ръце.

— Изсипи я на палубата — нареди тя. Човекът се подчини, счупи шишенце с мастило и оплеска с черно всичкото ѝ бельо.

Тя грабна онова, което търсеше — чифт симетрични пластини, като калъп за връх на стрела.

— Дръжте се, милейди — каза лейди Алмспенд. — Сега ще ви заболи.

Тя притисна инструмента върху стрелата, следвайки пътя на раната. Кралицата простена и от устата ѝ потече слюнка, примесена с кръв.

— Тя ще… — възкликна Лохлан.

— Млъкни — сряза го лейди Алмспенд, завъртя пластините и те се затвориха около острието, покривайки страховитите шипове.

— Сега я измъкни — нареди му тя.

Ранълд подръпна стрелата и вдигна очи към възлюбената си.

— Измъкни я или тя ще умре — настоя лейди Алмспенд.

Лохлан изправи гръб, поколеба се и накрая се подчини. Стрелата изскочи заедно с пластините, съпроводена от ужасен всмукващ звук, а от раната бликна кръв.

Лисен Карак — Питър

Нита Куон знаеше, че голямата битка е започнала, но точно сега готвеше. Беше си направил малка фурна от речна глина и печеше пай.

Една трета от воините на сосагите бяха дошли да го гледат. Понякога му ръкопляскаха и това го разсмиваше. Двата блатника също се бяха върнали. Ако не се вглеждаше в телата им отблизо, приличаха на грубовати, леко уродливи селяни. Лежаха в тревата, по-далеч от хората. Черупките над крилата им приличаха на обърнати лодки, а те изразяваха одобрението си от готвенето му, търкайки задните си крака един в друг.

Паят беше колкото воденично колело, а огънят — още по-голям. Нита Куон го беше наклал в грижливо изкопана яма, пълна с въглища, които търпеливо приготви от твърда дървесина. Не очакваше от замисъла му да излезе нещо, но така си запълваше времето и забавляваше останалите воини.

През това време Ота Куон се чудеше какво си е наумил. Тъкмо беше пооправил боята си и след като излъска бронзовия си горжет, наостри меча, копието и всичките си стрели, той легна при останалите воини, за да наблюдава Питър. Да чака.

Нита Куон обаче не можеше да бъде сигурен дали творението му се е изпекло, или не — това му е лошото на пая. При битката беше горе-долу същото. Той поседя до фурната, после отиде при Ота Куон и клекна до него, а водачът вдигна глава от ръцете си.

— Готов ли е вече? — попита той.

Нита Куон сви рамене.

— Не — каза той. — Да. Може би.

Ота Куон кимна сериозно, а Скахас Грахо се разсмя.

— Защо не сме на бойното поле? — попита Нита Куон.

— Паят не се е изпекъл — отвърна Ота Куон и старшите воини наоколо му се разсмяха. Нещо в единодушието им подсказа на Питър, че другарят му е успял да издържи някаква важна проверка. Сега беше водач и те не оспорваха позицията му. Промяната беше почти незабележима, но важна.

Ота Куон се претърколи и внимателно почисти листенцата папрат от мазнината, в която беше разтворена боята му.

— Торн ще се бие с рицарите в полето — каза той. — Там няма как да се прикрием. Всичко е опожарено.

По-възрастните воини кимнаха едновременно, а Ота Куон сви рамене.

— Снощи едва не загубихме куп воини — продължи той. — Няма отново да рискувам хора в такива глупави начинания. Този път ще тръгнем, когато му дойде времето. Може и да не тръгнем. Всъщност паят ти по нищо не отстъпва на всяко друго знамение.

До самия край на сечището една жена, Ожиг, бързо седна, а сестра ѝ, Малките ръце, застина като куче, надушило вълк и грабна лъка си. Внезапно всички скочиха — нащрек, с оръжия в ръце…

— Кветеноги! — извика Малките ръце.

Нита Куон не чу някой да издава заповед, но сечището се изпразни за секунди — останаха само паят му и шестимата старши воини край Ота Куон.

Кветнетогът излезе от храсталака на бегом. Беше женски, движеше се със скоростта на състезателен кон и му бяха нужни няколко дълги крачки, за да забави ход. Демонът огледа строя, а после и огъня.

— Скадай? — изрече тя с пронизителния си глас.

— Мъртъв е — отвърна един от възрастните воини.

— Ах — изплака женската, направи неразбираем жест с ноктестите си ръце и се обърна. — Кой води народа на сосагите?

Ота Куон пристъпи напред.

— Аз — рече той.

Тя го погледна и наклони глава първо на едната страна, а после — на другата и Нита Куон забеляза, че челото ѝ е наситено алено, гребенът — също, макар че беше по-малък, отколкото при мъжките. Въпреки ужаса, който се излъчваше от нея, той развеселено си даде сметка, че явно е научил достатъчно за Дивото, за да умее да различи пола ѝ, както и към кой клан принадлежи — този на южните кветеноги, които живееха във високите хълмове над езерата на сосагите.

— Брат ми Туркан представлява всички кветнетоги от планините — заяви тя. — Напускаме бойното поле и повече няма да воюваме за Торн.

Ота Куон огледа хората си.

— Благодарим ти — каза той. — Върви си с мир.

Величественото създание се обърна и подуши въздуха.

— Вкусно мирише.

— Остани да хапнеш едно парче — обади се Нита Куон, без да се усети. Тя дрезгаво се изкашля и той предположи, че това е нещо като смях.

— Смел си, малко човече — каза женската. — Ще ми сготвиш някой друг ден.

С тези думи тя отново изчезна в гората, по-бърза и от елен. Щом си тръгна, се появиха десетина матрони и бързо заговориха на собствения си език. Нита Куон не разбра нито дума, така че отиде да отвори временната си фурна.

Паят беше изгорял от едната страна, но останалото изглеждаше чудесно. Коричката му бе придобила наситен златистокафяв цвят, на места по-тъмен, на места по-светъл. Може би фурната беше пукната, иначе не можеше да си обясни защо външният ръб се е препекъл толкова. Не, че това имаше значение — другарите му се нахвърлиха върху пая като изгладняла армия, грабейки парчетата в мига, в който ги отрежеше. Имаше достатъчно за всички, а и сосагите не се оплакваха — не им беше в природата.

Ота Куон също си взе едно — от изгорелите.

— Браво. Нахранихме се, при това добре. Ще тичаме цяла нощ.

Той изяде парчето си на четири залъка и изпи чаша вода. Нита Куон последва примера му и забеляза, че жена му е прибрала багажа в кошовете му. Вдигна единия на гърба си, тя му се усмихна срамежливо и той ѝ отвърна. После метна колчана и меча си на рамо и мълчаливо последва останалите в гората.

Лисен Карак — Червения рицар

Галерата акостира до Замъка на моста. Гарнизонът беше нащрек и охраняваше стените, а капитанът чакаше на дока. Корабът беше пълен с жени, всяка по-красива от предишната. Не това беше очаквал.

Една от новопристигналите — дребна, руса и измъчена — го повика от предната палуба.

— Имам нужда от лечител — каза тя. — Добър лечител.

Червения рицар се обърна към Майкъл.

— Доведи един от рицарите от ордена — рече той, а после отново се обърна към нея. — Те са изключителни лечители.

За съжаление, абата и хората му ги нямаше — бяха излезли на вилазка по изгрев, за да прочистят траншеята.

— Знам — сопна се тя. — Кога ще се върнат?

— След няколко минути — с надежда отвърна той.

— Тя няма да ги дочака — отвърна непознатата и лицето ѝ се сгърчи, но тя успя да подтисне риданията си. — Изгубила е твърде много кръв.

— Кой? — попита той, докато се опитваше да се прехвърли на палубата. Една дузина гребци протегнаха ръце да му помогнат.

— Кралицата — рече тя. — Аз съм лейди Алмспенд, секретарката ѝ. Това е лейди Мери, главната придворна дама.

Кралицата.

Червения рицар не обърна внимание на хората, които се бяха насъбрали около падналата жена, която губеше кръв с ужасяващо темпо. Усещаше го, но почти нямаше сила за магии — беше я прахосал, за да се бие с блатниците. Пък и ако я спасеше, щеше да се издаде… или поне това, че е херметист.

Колко много кръв!

Жената беше млада и също притежаваше сила. Внезапно капитанът осъзна, че ако тя загине, ще може да я присвои, както беше направил с вожда на блатниците. Кралицата беше беззащитна — опитваше да използва слънцето, за да спаси живота си и това я правеше уязвима. Сякаш пиеше светлина, черпейки от чистата сила на Хелиос. Могъществото ѝ беше огромно.

Той положи ръка на гърба ѝ.

— Е? — нетърпеливо попита лейди Алмспенд. — Можете ли да ѝ помогнете?

„Дръпни се от мен, Сатана“ — каза си капитанът, свали подшлемника си, натика го в раната и го притисна с пръст. От мръснобял цветът на шапката стана искрящоален, а той почти се ухили — беше забравил, че свързан с цял легион от лечители.

Без Пруденция палатът му се стори пуст. Вече владееше най-простите лечителски фантазми и се зачуди дали би могъл да освободи силата на Маг от шевовете, за да ги подхрани с помощта на заклинания, които учителката му му беше показала преди години.

„Амичия?“

Тя беше там.

„Здравей!“ — поздрави го послушницата, хвана ръката му, усмихна се и я пусна.

„Трябва да изцеря един човек“ — каза той. Щеше му се да…

„Покажи ми“ — припряно отвърна тя.

Той коленичи до падналата статуя и погали мраморния гръб на Пруденция.

„Липсваш ми — каза капитанът. — Помогни ми, ако можеш.“

После хвана ръката на Амичия и я положи върху кралицата. Послушницата му посочи заклинания, които вече знаеше — благодарение на нея — и за един умопомрачителен миг той се оказа едновременно и на нейния мост, и на пиедестала на Пруденция, събирайки каквото бе останало от силата му.

Не беше достатъчно.

Амичия поклати глава.

„И ма мен нищо не ми остана, за да ти го дам — каза тя. Капитанът я погледна — изтощението ѝ беше очевидно дори в Имагинерното. — Ранените са толкова много…“

Той въздъхна примирено и изпита силата в подшлемника на Маг. Воден от сигурната ръка на Амичия, той изпълни фантазъм, научен от Хармодий — три различни заклинания, всяко зависимо от предишните, като уравнения на черна дъска. Освободи силата от шапката, пое я в себе си я използва, за да цери, влагайки остатъка от енергията, която бе отнел от вожда на блатниците.

„Света Барбара, Телец, Талес, Деметрий, Риби, Хераклит, Йоан Кръстител, Лъв, Сократ!“ — призова ги той, посочи ги с пръст и се завъртя, а помещението го последва. Зъбчатките, които движеха стаите във въображението му, се задвижиха със скоростта на мускулите му и залата се завъртя като пумпал.

Това беше най-сложната магия, която бе опитвал някога, силата, която се излъчи от нея, го смая, а откатът от освобождаването ѝ изпълни цялото помещение.

Шапката се възпламени от прелялата сила, проблесна за миг и цялата енергия се вля в кралицата. Червена мъгла покри гърба ѝ от гръбнака до златистото бедро и таза ѝ, точно до бъбрека и от него се отлющи снежинка от сиво-бяла пепел. Капитанът падна назад, а младата жена изскимтя, въздъхна, сякаш погалена от любовник и тихо изстена.

Лейди Алмспенд плесна с ръце.

— О, слава на Бога, сер! Това беше изключително!

Капитанът поклати глава.

— Не го направих аз — изграчи той. — Или поне не само аз.

Раната отново започна да кърви и те стегнато я превързаха. Бяха внимателни, защото все още не беше зараснала.

Червения рицар поклати учудено глава.

— Но аз усетих потока на силата — раздразнено каза той.

— Вече не ме боли толкова — смело изрече кралицата. — Добре се справихте, рицарю.

Един червенокос великан я покри с плаща си.

— Трябва да я свалим на брега.

Капитанът поклати глава.

— На ваше място не бих го направил. Този замък е в окото на урагана, отбранявам го цяла нощ. Не бих рискувал да заведа там кралицата.

До моста обаче акостираха и други кораби, а стрелците вече обстрелваха блатниците на северния бряг. По-смелите моряци спираха под моста, където течението се стесняваше, за да изненадат врага в полето северно от реката.

— Разполагам с двадесет смелчаци, които ще се включат в гарнизона ви — рече червенобрадият.

— По-скоро бих искал онези стрелци — каза капитанът и се усмихна, за да смекчи думите си. — Добре, свалете кралицата на брега. Не обръщайте внимание на червата — нямахме време да почистим.

Той се изправи с усилие и едва успя да остане на крака. С мъка се прехвърли обратно на дока, събра сили да издаде нужните заповеди и се тръшна върху един кнехт[52]. Даваше си сметка, че червенобрадият му казва нещо, но току-що беше направил заклинание, без да е спал и да е възстановил силата си. Беше се докарал до пълно изтощение въпреки многобройните предупреждения на Пруденция.

Капитанът посегна към бледите слънчеви лъчи, свали бронираните си ръкавици и вдигна ръце към слънцето.

„Какво ли би казала майка ми?“ — почуди се той, защото в мига, в който слънчевите лъчи погалиха дланите му, в тях се вля тънка струйка сила. Главоболието му утихна, а депресията…

„Амичия?“

„Капитане?“ — язвително отвърна тя.

„Слънцето. Посегни към него и поеми от силата му.“

„Не мога. На мен не ми е дадено.“

„Глупости, милейди. Както би казал Хармодий, силата си е сила. Вземете я.“

„Името си ли чух?“

„Покажи ѝ онова, което показа на мен. Покажи ѝ пътя до слънцето.“

„С удоволствие, щом ми остане и един миг, в който не ми се налага да се боря за живота си.“

В Имагинерното Хармодий изглеждаше направо опърпан.

„Тогава използвай кладенеца“ — отвърна капитанът.

Внезапно се озова на нейния мост, без да иска. Водата беше намаляла до тънка струйка, камъните бяха сухи, а зеленината — повехнала. Той хвана ръката ѝ и Амичия въздъхна.

„Ще победим — рече капитанът. — Няма да е лесно, но ще победим.“

Не беше съвсем сигурен как ще изглежда кладенецът в нейното убежище. Създаде капак, а после и ръчна помпа, в самия край на дървения мост.

„Протегни ръце“ — каза той.

Тя се усмихна.

„Слънцето не е за мен, но мога да използвам кладенеца.“

Капитанът поклати глава.

„Трябва само да посегнеш. Силата си е сила, вземи колкото ти е нужно“ — рече той и започна да помпа. От чучура изригна мощна струя и попи в нея през зеления ѝ сукман. Амичия се разсмя, а силата плисна навсякъде около тях — във вира, под моста, по дърветата. Светлината стана по-наситена, потокът запя.

„О!“ — възкликна тя и посегна към кладенеца. Внезапно капакът и помпата изчезнаха, а потокът под краката им бясно забушува.

„О! — извика тя, стиснала здраво очи. — О, Боже мой!“

Червения рицар въздъхна — не на такава развръзка се надяваше, но навън някой го викаше. Той се наведе, целуна я и устните ѝ му се сториха невъзможно сладки.

„Трябва да вървя“ — рече капитанът.

— Това са кралските телохранители! — извика червенобрадият. Сочеше на изток и на юг, към другата страна на реката. — Познавам ги.

— Доведи коне — рече капитанът на Майкъл. — Бойни. Един за мен, един за теб и един за червения великан. Сер Майлъс, поемете командването, докато се върна и повикайте лечител от крепостта. Кажете им, че кралицата на Алба умира.

Не му се искаше да я зареже — не обичаше да оставя работата недовършена. Разполагаше с нов източник на сила, но кралицата се нуждаеше от деликатна, обучена ръка… а и трябваше да му остане енергия за битката.

Хората му я вдигнаха, минаха покрай него с носилката…

— Майната му — измърмори той, сложи ръка на голото ѝ рамо и ѝ даде цялата си сила — всичко, което беше почерпил от кладенеца на Амичия и от слънцето. Залитна, изплю се във водата, усетил вкус на жлъчка и падна на колене, а тя простена и забели очи.

Майкъл го хвана за рамото, тикна в ръката му манерка, пълна с разредено вино и той изплю първата глътка, преди да отпие.

— Помогнете ми да стана — помоли Червения рицар и червенобрадият го подхвана под другото рамо.

— Значи сте вещер — безцеремонно заяви той и капитанът не можа да сдържи смеха си.

— Ще ви простя неточната терминология.

Виното беше хубаво. Майкъл му подаде парче меденка.

— Яжте — подкани го той. Началникът му го послуша, позволи на слънчевите лъчи да окъпят ръцете и дланите му и задъвка. На няколко метра от него сер Майлъс се опитваше да стигне дъното на кожен мях, пълен с вода.

— Боят свърши ли? — задъхано изрече той, а капитанът повдигна рамене.

— Би трябвало — измърмори той. Чуваше, че водят конете — копитата им трополяха по паважа в двора на замъка.

— При Жак е — рече Майкъл.

— Мразя този кон — каза капитанът, довърши меденката, пи още разредено вино и се насили да се изкачи по стълбата до върха на северната кула.

От двадесет метра височина много мистерии внезапно се разрешиха. Погледът му не достигаше зад хребетите южно от реката, но блещукането на лъскави брони му подсказа, че рицарите, които тъкмо прехвърляха последния, трябва да са от кралската армия. Горите на запад бяха пълни с блатници, а на север, почти на километър и половина от тях, сред дърветата изникнаха три същества, по-едри от бойни коне и заобиколени от многобройна пехота. Новият требушет, издигнат в руините на северната кула, изтрака и стреля към тях. Градушката от камъни не успя да ги достигне, но въпреки това те се отдръпнаха. Докъдето поглед стигаше, храсталакът кипеше от живот.

— Защо си още тук? Дори да победиш, няма да превземеш крепостта. Ти загуби, глупако — измърмори капитанът. — Откажи се. Оцелей, за да се биеш утре.

Той поклати глава. За миг му хрумна налудничавата мисъл да се свърже с Торн — ако магьосникът предпочетеше да остане, някои от хората му щяха да загинат, а той ги беше обикнал всичките. Дори Сим.

„Станал съм сантиментален от умора.“

Слезе непохватно по стълбата и откри Жак и новия си боен кон. Майкъл стоеше до страничната порта, а Джак Кейвз му махаше. Капитанът прехвърли крак над седлото и изохка, а едрият жребец се стресна и тръсна глава.

— Мразя този кон — оплака се той и погледна надолу към Жак. — А сега върви право при Йеханес.

— Сер Йеханес е ранен — отвърна прислужникът.

— Тогава иди при Том.

— Том може, да — съгласи се Жак.

— Всички войници в ротата — на конете, да ги прати в полите на хълма. Селяните и стрелците от гилдиите да разположи край траншеята и при укреплението.

Жак кимна.

— Казвам го, колкото да се намирам на приказка — каза той, — но защо да не задържим крепостта за себе си?

Усмивката му беше очевидно безхитростна — приличаше на момченце, хвърлило камък по гнездо на стършели, което не съжалява за постъпката си.

Капитанът кимна.

— Може. Може да поискаме откуп или да я продадем на онзи, който предложи най-много — с копнеж отвърна той. — Бихме могли да станем най-лошите в света, рицари с ужасна репутация. Ще бъдем богати, всички ще треперят от нас. — Той сви рамене. — Работата е там, че по някое време миналия месец се превърнахме в паладини, Жак.

Жак кимна.

— Крайно време беше, принце.

— Мълчи, Жак — каза капитанът, обърна главата на коня си, накара го да направи няколко крачки назад и отдаде чест на Пушека — стрелецът, който охраняваше портата. — Отвори я, тази на моста — също! — извика той и отново се обърна към Жак — Не забравяй да доведеш лечители.

Към тях се присъедини червенобрадият, яхнал старо конче, което беше видяло и по-добри дни.

— Съжалявам за коня — рече Червения рицар. — Аз съм капитанът.

— Така ли се казвате? — попита червенокосият великан. — Аз съм Ранълд. Ранълд Лохлан.

— Споменахте кралската гвардия — каза капитанът и замлъкна за момент. — Лохлан? Братът на Том Лохлан?

— Братовчед съм му — рече другият. — Познавате ли Том Лошия?

— Че кой не го познава! Да отидем да намерим краля — отвърна капитанът. Гласът му леко трепереше.

— Амин — отвърна исполинът. — Познавате ли краля?

— Какъв интересен въпрос — отбеляза той. — Не, не бих казал.

Майкъл ги последва и копитата на конете им зачаткаха по моста. Точно по средата капитанът бръкна в кесията на колана си, извади изящно изработен ключ от масивно злато, наведе се напред и изохка от болки във врата и кръста.

„Преди колко време се бих с проклетия змей в гората?“

Той пъхна ключа в ключалката, завъртя го и огромната порта изчезна.

— Хубав номер — измърмори Ранълд.

Близо до Лисен Карак — кралят

Кралят събираше телохранителите си и рицарите от авангарда, който наброяваше с петдесет бойци и още толкова оръженосци по-малко. Още беше съвсем рано, а хората му вече бяха изтощени. Двама от висшите благородници — епископът на Лорика и дворцовият управител — загинаха още при първия сблъсък, а каптал дьо Рут бе получил смъртоносна рана и береше душа.

Гвардейците обаче наближаваха заедно с конете, а стенобитните машини се влачеха тежко след тях. Сред ранените обикаляха хирурзи, търсейки онези, които можеха да бъдат спасени, а ловците му, които бяха отишли на изток, за да пазят фланга на атакуващия авангард, се връщаха един по един. Те също бяха останали по-малко след сражението с чудовищата край реката и ако се съдеше по доклада им, не бяха удържали победа — след като пробили защитата им, тварите от Дивото избягали на изток. Бяха загинали шестдесет души. Добри мъже… обучени мъже.

Това не беше великата победа, която търсеше. Нападнаха го от засада, колоната му оцеля и толкова.

— Вестоносци, сир! — извика някой. — Идват от другата страна на реката.

Кралят погледна на северозапад и ги видя — трима конници, които пресичаха моста в лек галоп.

— Свирете сбор — нареди той.

От запад предпазливо наближаваха все повече ловци. Появи се граничният граф и му отдаде чест.

— Най-добрите ни рицари ще ни настигнат след половин час — докладва той и раменете му увиснаха. — Кълна се в свети Георги, милорд, по-страшна битка не бях виждал… не ми и трябва.

— Стражите казват, че от другата страна на реката има блатници — отбеляза кралят.

— Блатници ли? — поклати глава графът. — Тази сутрин убих змей. Това е Дивото, милорд. Бие се за живота си.

— Мислех, че сме го победили — каза кралят.

Граничният граф поклати глава и продължи:

— Къде е Мюриен? Какво е станало с крепостите до Стената?

Главният ловец на краля, Фийбъс де Лорн, почтително се поклони.

— Не идват от север, ваши благородия, а от запад. Оттатък реката видях гвилчи… блатници, а някой от ловците на Бодиър твърдят, че са се били с тролове в долините на запад от пътя. Дагите идват от запад, ваши благородия.

Кралят отново погледна към наближаващите вестоносци. И тримата бяха облечени в доспехи от главата до петите и яздеха бойни коне, а третият…

— Par dieu, господа, това или е Ранълд Лохлан, или аз съм син на менестрел! — възкликна Негово Величество и обърна коня си, за да пресрещне тримата мъже. Лохлан му помаха, а кралят имаше очи само за него и щом конете им се изравниха, сърдечно го прегърна.

— Кълна се във всички светци. Ранълд, изобщо не очаквах да те заваря на бойното поле! — засмя се кралят. — Как си?

Ранълд отклони поглед.

— Добре съм — отвърна той и сянка мина през лицето му. — Ще ви разправя, като ни остане време, милорд. Сега тези хора искат да говорят с вас. Това е капитанът на ротата, която отбранява Лисен Карак, а това — оръженосецът му, Майкъл.

Кралят протегна ръка на рицаря — среден на ръст, с черна брада и още по-черни кръгове под очите. Видя му се твърде млад, за да командва каквото и да било, но доспехите му бяха изключителни.

— Месир — кимна му той, а младежът се вторачи в него. После сякаш се опомни, докосна ръката му и се поклони от седлото.

— Милорд.

— Вие ли удържахте крепостта? — попита кралят с блясък в очите.

— И крепостта, и Замъка на моста — отвърна капитанът. Негово Величество си каза, че лицето му изглежда познато, но не беше сигурен откъде. Беше някак…

— Господарю, вярвам, че ако армията ви успее да прекоси реката, ще успеем да евакуираме селяните и да подпомогнем войниците в крепостта. Така тя ще може да разчита на свежи подкрепления и провизии, превземането ѝ ще стане невъзможно, а ние няма да загубим и един човек повече. — Капитанът говореше бързо, без да откъсва очи от далечния край на гората. — Врагът… магьосникът на баща ви, поне така разправят, допусна много грешки и постоянно подценява интелигентността ни. Смятам, че се кани да ни нападне още веднъж, за да се опита да си възвърне позициите, като използва героичните усилия на съюзниците си — добави младежът и криво се усмихна. — Аз обаче очаквах този момент и преди двадесет дни наредих на хората ми да изкопаят траншея. Вярвам, че ако разположите стрелците си в нея и съберете рицарите си зад Замъка на моста, ще нанесем тежко поражение на този самонадеян чародей.

— Бихте ли ми казали името и титлата си, месир? — помоли кралят. Младежът очевидно беше умен, планът му — отличен, а чистият му албински изговор издаваше, че наемник или не, той е един от поданиците му.

— Хората ме наричат Червения рицар — отвърна чернокосият мъж и изправи гръб.

— Мислех, че сте гал, при това доста по-възрастен — рече кралят и се обърна към граничния граф. — Милорд, ще заемете ли мястото на дворцовия управител? Някой трябва да поеме командването на кралската гвардия. И къде е граф д’О? Сега той командва авангарда, нали?

Граничния граф се обърна към младия рицар, на чието знаме бяха изобразени любовни възли.

— С колко копиеносци разполагате, милорд?

— С двадесет и шест, графе, както и с рицарите от ордена на свети Тома. Разчитам също на няколкостотин добре обучени Харндънски търговци и имам удоволствието да ми помага кралският магьосник Хармодий — довърши момъкът и отново се поклони.

— Нима Хармодий е тук? — учуди се кралят. Стори му се, че внезапно му просветва пред очите.

Младежът извърна поглед.

— Той е една от подпорите, на които се крепи защитата ни — каза той. — С ваше позволение, милорд, трябва да подготвя крепостта за пристигането ви.

Кралят се усмихна. Какъв странен младок!

— Идваме след вас. Вървете!

Рицарят се поклони, оръженосецът му — също. Двамата подкараха конете си обратно по моста, а кралят се обърна към граничния граф.

— Стори ми се странен, но способен. Как мислите?

Графът повдигна рамене.

— Удържа крепостта и замъка вече двадесет дни, при това срещу Ричард Плангиър и адските му пълчища. Какво значение има странен ли е, или не?

— Напомня ми на някого — каза кралят и хвърли поглед към Лохлан, който беше останал при тях. — Ти какво имаш да кажеш за този млад наемник?

Лохлан сви рамене.

— Нищо, господарю, но кралицата беше ранена със стрела в гърба. Сега си почива и е добре, отчасти благодарение на този младеж. Той използва силата. Видях го.

— Кралицата? Кралицата е ранена?! — развълнува се кралят.

— Сега си почива в Замъка на моста. Младият капитан повика лечители.

Кралят се изправи в стремената си.

— При мен, стражи! Да вървим!

Граничният граф остана сам с рицарите от кралската свита, които седяха на конете си и гълтаха прахта, вдигнала се след светкавичното потегляне на краля.

— Какъв велик рицар — поклати глава той, наблюдавайки своя владетел и въздъхна. — Добре. Всички при мен, моля. Кралската гвардия първа ще прекоси реката. След това — ловците и свитата. На втора линия ще бъде кавалерията…

Близо до Лисен Карак — сер Гастон

Гастон, граф д’О, беше безкрайно уморен. На това отгоре нещо не беше наред с лявото му бедро — струваше му се, че не може да го движи съвсем свободно. Въпреки това успя да прехвърли крак над широкия гръб на бойния си кон и потегли напред под собствения си флаг. Хората на братовчед му се строиха зад гърба му — общо двеста рицари. Още сто лежаха мъртви или ранени в горите и поляните край на пътя — твърде висока цена за безразсъдното желание на братовчед му именно той да разкрие засадата срещу краля, за която го предупреди неговият ангел. Самият дьо Вреи сега лежеше в обятията на смъртта… а бе искал просто да стане най-великия рицар на света.

Гастон пък искаше да се прибере в Гале, да седне отново на трона в своя замък, да раздава правосъдие и да обяснява кое вино е най-подходящо за жътва. Спомни си за селяните под моста — сега вече ги разбираше напълно и се закле… Дали Бог би приел подобна клетва? Закле се да си отиде у дома и да поиска ръката на Констанс.

На върха на последния хребет, заобиколен от още няколко рицари под ветреещия се кралски флаг, седеше граничният граф. Гастон се изправи в стремената — много го болеше, по дяволите! — и погледна към реката, където червенодрехата кралска гвардия тъкмо се отправяше към огромния мост. От другата страна видя две роти, подредени в стегнати клинове в полите на хребета, върху който се издигаше крепостта — на половин левга северно от реката. От Лисен Карак до моста се точеше черна, сякаш опожарена траншея, а на западния край на ливадите и на изгорените ферми, които бележеха границите на владенията на игуменката, пъплеха хиляди, ако не и десетки хиляди изчадия, като мравки, изскочили от току-що ритнат мравуняк.

Докато ги наблюдаваше, дългата ръка на един требушет, разположен високо в крепостта, замахна привидно бавно, но при рязкото освобождаване на противотежестите товарът ѝ, макар и невидим от такова разстояние, излетя с огромна сила. Гастон се опита да различи къде падна, но не успя.

— Милорд — помаха му граничният граф, — вие ли командвате авангарда?

— Да, аз, братовчед ми е ранен — отговори Гастон. — Разполагам с по-малко от двеста копиеносци, а много от по-младите рицари са изтощени.

— Въпреки това кралят ви моли да положите всички усилия да прекарате хората си през реката. Слезте от конете и се настанете в укреплението, подготвено за вас — каза графът, сочейки черната рана, която се спускаше от крепостта чак до моста.

— Виждам го — отвърна галът, — но нямам достатъчно хора, за да го заема по цялата му дължина.

— С вас ще бъдат кралската гвардия и всичките ни стрелци — добави граничният граф. — Сега вървете, милорд!

Пред очите на Гастон от гъмжилото се отделяха странни твари и навлизаха все по-навътре в полето до края на гората.

— A moi! — нареди той. — En avant![53]

Лисен Карак — Торн

Торн наблюдаваше кралската армия, която се канеше да прекоси реката. Беше готов — щеше да превземе Алба с един-единствен удар. Тазсутрешната засада обаче сякаш изобщо не се беше отразила на враговете му и това го изненада. Беше сигурен, че само кветеногите ще успеят да им нанесат сериозни щети.

Усети изблик на сила, разпозна източника му и отново изруга. Тъмното слънце беше оцеляло, ученикът му — също и Торн призна пред себе си, че е било най-малкото високомерно да си въобрази, че се е отървал от тях. Този недостатък бе вечното му проклятие. Защо винаги си мислеше, че нещата ще се развият в негова полза?

Защото би трябвало.

Усети още един източник на сила, но този беше по-наблизо и миришеше на кветеног. На Туркан. Магьосникът кимна и почерпи енергия. Присъствието на демоните от тази страна на реката беше много показателно — огромният кветеног идваше да го предизвика. Торн поклати каменната си глава.

„Идиот. Предател. Захванах се с това заради теб.“

Тюркоазеносин огън плъзна по върховете на клоноподобните му крайници, а от сиво-зелената му брада от мъх извираше сила. Досега феите се рееха из ливадата, привлечени от огромния излишък, но той изсмука енергията им на един дъх и остави крехките им телца да паднат на земята.

Великолепният демон влезе в просеката от южната ѝ страна. Беше преплувал реката и кожата му все още беше влажна, но от двете страни на главата му проблясваха сини и кафяви светкавици, които се плъзгаха по ноктестите му ръце и богато украсените му клюн и броня.

Торн му позволи да се приближи и когато бяха само на метър-два един от друг, вдигна съсухрената си ръка.

— Спри — изрече той. — Ако искаш да ми навредиш, пести силите си, за да победим враговете.

Туркан спря, но поклати могъщата си глава.

— Днес тук се съревновават по-могъщи сили от теб и мен — рече той, — а ти си просто пионка в плановете на една от тях.

Торн не очакваше да чуе това и то го жилна с особената сила на думите, в които има неосъзната истина.

— Не може да бъде — каза той.

— Тогава защо човеците имат всички предимства, а ние — нито едно? Онова, което наричаш късмет, не ни споходи нито веднъж. С всяко действие правим услуга на врага. Позволи ни да се оттеглим — каза Туркан и вдигна брадвата си. — Иначе ще трябва да се отървем от теб.

Торн се нуждаеше от време, за да изпита хипотезата, че някой го използва. Той използваше другите — възползва се от враждебността между отвъдстенците и албинците, от нуждата на блатниците от нови територии, на които да живеят, от ловния инстинкт на змейовете и троловете… Него не го използваше никой.

— Използваха ни! — настоя Туркан. — Дай заповед да отстъпим и някой ден ще се бием отново.

Тори обмисли предложението му. Обмисли още огромния брой на спешените си войски — уаитите и прекрасните им брони, петте хиляди ъркски стрелци, взводовете от тролове, готови да влязат в битка с врага, отвъдстенците, змейовете и останалите демони.

— Дори това, което казваш, да е истина — започна Торн, — ние всеки миг ще извоюваме голяма победа. Ще изтрием кралство Алба от лицето на континента. Ще станем господари на тази земя.

Туркан поклати огромната си глава.

— Самозалъгваш се — каза той. — Колкото и да са многобройни, блатниците не могат да се мерят с цяла армия човеци с доспехи. И, Торн — наричам те по име — за трети път те моля да се вслушаш в думите ми. Моят дядо казва, че до битка се стига, когато и двете страни си мислят, че могат да победят с един-единствен удар, но само едната страна има право. Днес кралят на Алба вярва, че може да ни победи. Ти вярваш, че ще го надвиеш въпреки всичко. Аз мисля, че ще претърпим поражение. Оттегли се и ще остана твой верен съюзник. Дай заповед за атака и ще изпиташ и огъня, и ноктите ми.

Торн дълго обмисля думите на Туркан, а натежалата от жега гора не помръдваше, недокосната и от най-слабия бриз. Насекомите замлъкнаха, а гвилчите се умълчаха — сякаш самата природа изчакваше решението му.

— Неслучайно те наричат Оратора, Туркан — призна Торн. — Говориш великолепно, но се съмнявам в мотивите ти. Ти искаш да си присвоиш армията ми. Интересува те само онова, което е добро за кветеногите.

Магьосникът си пое дълбоко дъх и бавно го изпусна, за да охлади гнева си, а след това направи едно-единствено заклинание — мощен удар, който подготвяше много отдавна. Демонът мигновено изтъка множество щитове от значителната си сила, но Торн реагира с пъргавината на пума. Една-единствена зелена светкавица разби защитата на Туркан както обсаден таран — кирпичена стена, снажният демон рухна без звук и остана да лежи безжизнен на земята. Само левият му крак тъпчеше яростно земята, все още подвластен на малкия му мозък, който блъскаше ли блъскаше, възмутен от собствената си смърт.

— В атака! — нареди Торн на останалите, а на трупа каза: — Един от нас сгреши, Туркан.

После посегна към демона, погълна силата му и стана по-могъщ от всякога.

„Трябваше да направя това още преди година“ — помисли си той, усмихна се и тръгна към полето, за да поведе армията си.

До Лисен Карак — дьо Вреи

Жан дьо Вреи умираше, доволен от мисълта, че е извършил велик подвиг, за който хората ще разказват векове наред. Братовчед му беше продължил без него — съвсем правилно решение. Битката продължаваше, кралската армия напредваше, а той лежеше, подпрян на краката на оръженосеца си Йохан, който също беше тежко ранен.

Болката беше толкова силна, че дьо Вреи едва успяваше да задържи мислите в главата си, но съзнанието, че изкупва греха си с всеки удар на затихващото си сърце му носеше облекчение, граничещо с екстаз. Огромните прободни рани в гърдите му, които засмукваха въздух и пръскаха кръв и жлъчка с всеки негов дъх, бяха живо покаяние, същинско въплъщение на рицарския идеал. Той щеше да отиде пречистен при своя Спасител. Съжаляваше единствено за това, че е пропуснал шанса да постигне много повече и в най-мрачните моменти на агонията си представяше как се завърта малко по-рано, избягва удара на змея и продължава невредим.

Появата на архангела го изненада — от една страна дьо Вреи не беше изпълнил заповедите му, от друга Таксиарх винаги го посещаваше насаме. Този път се яви в сияйнобели доспехи, с червен кръст, изрисуван върху бяла туника, тъй неуязвима за сенките, че сякаш отблъскваше смъртта.

Цялата боброва долина замлъкна. Ранените престанаха да пищят, слугите паднаха по лице, мъжете се надигнаха на лакът въпреки болката или се претърколиха въпреки дълбоките си рани и висящите черва — самият Рай оживяваше пред очите им.

— Глупак такъв — изрече ангелът, тихо и с особена нежност. — Горд, суетен, самонадеян глупак.

Жан дьо Вреи се вгледа в съвършеното лице с ясното съзнание, че болката е издълбала дълбоки бръчки по неговото и че смъртта му е близо, но вдигна глава.

— Да, такъв съм! — каза той.

— Освен това беше изключителен — отбеляза ангелът и се наведе, за да докосне челото му. — Показа се достоен.

За миг Жан дьо Вреи се почуди дали архангелът всъщност е човек — докосването му бе толкова деликатно. Думите му го зарадваха.

— Твърде горд съм, за да предам краля на Алба — каза той.

— Между това да оставиш някого да умре и да го убиеш има фина философска разлика — тихо каза архангелът. — Благодарение на теб планът ми се провали и ще трябва да съставя нов, за да предизвикам някои събития — рече той и нежно се усмихна на умиращия рицар. — Ще съжаляваш за решението си. Моят начин беше по-добър.

Жан дьо Вреи успя да се усмихне.

— Ами! — каза той. — Доказах, че съм велик рицар и умирам в ужасни мъки. Бог ще ме прибере при себе си.

Ангелът поклати глава.

— Може би — каза той, — но мисля, че трябва да поживееш още малко. Може би до следващия път ще се научиш да ме слушаш — рече той, наведе се над него, свали блестящата бронирана ръкавица от изящната си безполова ръка и я прокара над тялото му. Допирът му разтърси дьо Вреи като шока от първата рана и той осъзна, че е изцелен. Пое си дълбоко дъх, потрепери и осъзна, че не изпитва болка.

— Не може да излекувате само мен — тросна се той. — Няма нищо рицарско в това да си тръгна жив и здрав, докато храбрите ми другари са на ръба на смъртта!

Архангелът се обърна, отметна дългата коса от челото си и се изправи.

— Ти си най-взискателният смъртен, когото съм срещал — рече той.

Дьо Вреи повдигна рамене.

— Ще умолявам и ще редя молитви, ако това желаете, Таксиарх.

Ангелът се усмихна.

— Ще изпълня желанието ти. Онези, които все още не са пресекли границата между живота и смъртта, ще получат изцеление. Освен това днешният ден ще ти донесе славна победа — защо ще те посещава ангел Господен, ако не за да ти дари военна мощ? Върви и тържествувай, арогантно човече, но чуй — решиш ли да се изправиш срещу най-могъщия Властелин, роден от Дивото, той ще те смаже. Това не е моята воля, а тази на Съдбата. Разбра ли ме?

— Страхливата съдба никога няма да ми попречи да вляза в битка! — отвърна дьо Вреи.

— Колко те обичам само! — възкликна ангелът и вдигна копието си над бобровата долина. Сто рицари и още толкова оръженосци, войници, слуги и пажове бяха изцелени, болката им — заличена, телата им — възстановени. Много от тях се чувстваха по-добре, отколкото преди началото на битката — незарастващата рана на крака на един галски селянин, станал войник, се затвори, а един едноок паж прогледна. Истинско чудо, постигнато с един-единствен замах на копието.

Няколко дузини ранени бунтовници също бяха излекувани.

— Върви и спаси краля — каза архангелът, — ако такава е волята ти.

Всички мъже на поляната коленичиха и започнаха да се молят, а ангелът-воин изчезна, оставяйки след себе си миризма на тамян.

Лисен Карак — Дезидерата

Дезидерата лежеше под ярките лъчи на слънцето. Силата ѝ беше помръкнала, а тя самата приличаше на свещичка, потрепваща в мрака.

Беше толкова несправедливо! Една-единствена стрела, паднала от небето, и край. Искаше да подкрепи съпруга си и може би самата тя да се покрие със слава, а вместо това…

Онзи странен младеж отблъсна болката, което си беше истинско чудо. Той гореше в спомените ѝ като ярък пламък — и рицар, и лечител едновременно. Великолепна комбинация, която я изкушаваше да го опознае по-добре.

Придворните дами наоколо ѝ мълчаха.

— Някой да ми попее — нареди тя.

Лейди Мери даде тон и постепенно останалите се присъединиха към нея, а Дезидерата се отпусна върху плащовете на дузина войници.

Тогава дойде старият Хармодий. Появи се без предизвестие, влезе в двора на замъка и коленичи до нея, а тя със задоволство забеляза възхищението в очите му. Дори смъртно ранена, тя още го радваше.

— Ето те и теб, стари глупако — щастливо изрече Дезидерата.

— О, да — кимна той. — Достатъчно голям глупак съм, за да зарежа битката и да дойда да ви спасявам, скъпа моя.

Заедно с лейди Алмспенд и лейди Мери той внимателно я обърна по корем и свали превръзката ѝ, а тя се постара да преглътне болката.

— Хубав гръб имате — разговорливо отбеляза той, а кралицата си пое дъх и издиша, най-сетне доволна.

Лисен Карак — Червения рицар

Капитанът наблюдаваше краля, който яздеше по моста начело на свитата си. През това време рицарските части, които се състояха от повече хора, отколкото беше командвал някога, се спускаха по хребета.

Червения рицар подкара коня си край траншеята, в която се бяха настанили двеста стрелци и слуги от собствената му рота, както и фермерите от всички околни села. От спокойната му увереност, че врагът е допуснал тактическа грешка, вече нямаше и следа — към дългия окоп напредваше безкраен низ от блатници и паниката стягаше гърдите му като обръч.

Възседнал бойния си кон, абатът спря до Том Лошия под мижавата сянка на един обгорен дъб. Капитанът насочи жребеца си към тях и вместо да пести силите си, се наложи да се бори с младото животно, което реши да се сбие с коня на абата. Накрая безмилостно го овладя и то му се подчини.

— Грендъл ми липсва.

— На бас, че на Жак не му липсва — отвърна Том и се обърна, за да огледа огрените от слънцето ливади. — Идват.

Капитанът кимна. Требушетът над главите им изплю поредната вихрушка от дребни камъни от огромна височина и отвори дупка в редиците на прииждащите орди, която се затвори почти веднага.

— Толкова е глупаво — сприхаво се обади той. — Вече опожари стопанствата, и да иска, не може да ни навреди повече. — Червения рицар се обърна да погледне кралската гвардия, която се изсипваше в окопа, водена от двеста стрелци от Лорика, облечени в жълто и лилаво. — Колкото до тази атака… дори да успее да мине през изкопите, няма да превземе крепостта.

Безкрайната вълна от блатници и други, по-едри и страшни същества, пресече опожарената равнина и се насочи към траншеята. Подкрепленията нямаше да стигнат навреме до нея — селяните и занаятчиите бяха твърде малко и го знаеха, а неопитните стрелци от Лорика спряха и стреляха, преди да са изминали дори една трета от пътя. Като опълченци. Каквито си бяха, разбира се.

— Фермерите няма да отстъпят — каза Том, който дъвчеше стъбълцето на едно цвете. Гледката беше странно смущаваща. — Онези от гилдиите обаче ще се пречупят. И преди се е случвало.

Капитанът погледна към абат Марк.

— Месир, тук вие ме превъзхождате многократно — и на години, и по опит, а и познавате местността по-добре от мен. Водете ме, отстъпвам ви командването.

Абатът позволи на коня си да наведе глава към тревата.

— О, не, няма да стане. Досега вие водихте тази армия — нима мислите, че бих ви сменил?

— Ще ми се да го направите — сви рамене капитанът, докато Том наблюдаваше прииждащите врагове.

— Нали знаете, че трябва да ги нападнем? — отбеляза той. — Ако ги щурмуваме, ще спечелим… хмм… около десетина минути. — Той се ухили като момченце. — Сто рицари, десет хиляди блатници, че и тролове, демони, ърки… — изреждаше Том, без да откъсва очи от капитана. — Знаете, че трябва.

Абатът погледна първо него, а после — Червения рицар.

— Винаги ли се държи така? — попита той.

— Общо взето — кимна капитанът. — Ще дойдете ли? Изобщо не съм сигурен, че някой от нас ще оцелее.

Абатът сви рамене.

— Вие сте късметлия — каза той, — а късметът е по-важен от всички умения и опит на света. Усещам силата ви, младежо, и мисля, че сте тук по волята Божия. Господ ми казва да ви следвам.

Младият човек извъртя очи.

— Измисляте си — рече той.

— И с игуменката ли разговаряхте по този начин?

Най-сетне сконфузен, капитанът отклони поглед.

— Ще ви последваме — повтори абатът. — Ако крепостта падне, орденът ни ще изгуби всичко.

Червения рицар кимна.

— Както желаете. Том, ще прекосим траншеята и двата моста в колона, а от другата страна ще се строим в свободен ред — рече той, огледа се и видя Дръзката, Майкъл, Франсис Аткорт и Лилиар, до един пребледнели от изтощение.

— Убивайте всичко, което попадне под мечовете ви — нареди капитанът и саркастично добави: — Следвайте ме.

Лисен Карак — кралят

Кралят влезе в двора на замъка и откри своя магьосник Хармодий коленичил до кралицата. Докато чародеят преглеждаше раната на гърба ѝ, лейди Алмспенд положи ръка на рамото на краля и му попречи да се доближи.

— Дайте му малко време, господарю — тихо каза тя.

— Идват! — извика някой от стената, а арбалетите затракаха един след друг.

Кралят не знаеше как да постъпи.

— Трябва да я видя! — каза той на лейди Алмспенд. Дойде и лейди Мери.

— Моля ви, милорд, само един миг!

— На път сме да спечелим — простена кралят. — Или да загубим.

— По-бързо, момчета! Капитанът разчита на нас! — чу се същият глас.

— Любов моя? — повика го Дезидерата.

Блед като платно, Хармодий се отдръпна и кралят пристъпи напред, а Дезидерата взе ръката му в своята.

— Трябва да спечелиш тази битка — каза тя.

— Обичам те. Ти ме правиш по-добър крал, по-добър човек и по-достоен рицар. Не мога да те загубя — рече кралят.

Дезидерата се усмихна.

— Знам. А сега върви и победи заради мен.

Той се наведе и я целуна, без да обръща внимание на струйката кръв в ъгълчето на устните ѝ. После се отдръпна, а Хармодий тръгна подире му.

— Бих те попитал какво правиш тук, само че бързаме — рече кралят.

Магьосникът присви очи.

— Битката ще бъде по-трудна, отколкото предполагах. Дори сега силата на врага се е увеличила дотолкова, че никога не бих могъл да се меря с него — каза магьосникът. — Ако се опитам да я изцеря, той ще разбере къде съм, ще ме нападне и ще ме унищожи. Това е толкова сигурно, колкото и че слънцето изгрява всяка сутрин.

Кралят спря и се замисли.

— Какво можем да направим? — попита накрая той, а Хармодий поклати глава.

— В крепостта има защитни заклинания, особено в параклиса — рече той, — но дори да можех да я преместя там, спася ли я, ще оставя армията без защита и когато започне да убива, врагът ще ни помете.

Кралят се навъси.

— Спаси я — заповяда той. — Спаси я. Аз ще строя рицарите си и ще я пазя, докато я преместят в крепостта, а ти ще я внесеш в параклиса, въпреки че между нас и тях ще се изправят всички врагове на света.

Хармодий погледна замислено своя крал, който бе готов да пожертва армията си от любов към кралицата, но собствените му чувства го водеха в същата посока.

— Добре — кимна той.

Лисен Карак — отец Хенри

Онова, което трябваше да направи, не му харесваше. Не му харесваше, че сега всички го мразят. Искаше да спори с тях, да им покаже в какво ще се превърнат. Щяха да станат като нея. Като вещиците.

Лесно щеше да прегризе въжетата, но стрелците го бяха пребили, а гърбът му беше раздран. Болката го забави, но той спираше и почиваше. Спираше и спеше.

Събудиха го гласове, които идваха от подземието. Отдолу. Отново загриза въжетата като побесняло животно, хванато в капан, а когато мускулите му се изтощиха, си наложи да се моли и преодоля болката. Открай време умееше да се справя с нея.

След безброй часове въжетата най-сетне се свлякоха и той се промъкна през покрития с капак отвор, който водеше към следващата изба. Придвижваше се внимателно и припадна само веднъж, но се свести отново след няколко минути… или пък след няколко часа. Успя да стигне до голямата стълба и чу, че там дежурят двама стрелци. Помоли се… и Бог му показа пътя. Някой беше минал през избата, без да затвори вратата. Отец Хенри изпълзя до нея и погледна надолу, а после напипа един фенер със свещ и огниво и с мъка закрета по тъмните стълби. Такава беше Божията воля.

С присъщата си практичност наемниците бяха изрисували стрелки по стените и той ги последва.

Лисен Карак — Торн

Докато наблюдаваше как огромната му армия се хвърля напред, Торн изпита страх. През изминалите седмици бе изгубил безброй съюзници и се боеше, че не разполага с достатъчно, за да оцелее, но страхът му се коренеше другаде.

В самото начало на нападението на другия бряг на реката се появи нещо, чиято сила превъзхождаше неговата така, както той превъзхождаше всеки шаман-уаит. Направи едно-единствено заклинание, чиято сложност и сила многократно надхвърляха и най-смелите му мечти и изчезна.

Властелин. Велик Властелин от Дивото.

Торн стоеше на края на опожарените поля, гледаше как огромната му армия се нахвърля на омразния враг, как планът да отмъсти на краля и жалките му благородници най-сетне се материализира, как блатниците най-после превземат опустелия Долен град, изпълвайки улиците му, а в главата му се въртеше една-единствена мисъл:

„Проклетият демон беше прав. Измамиха ме.“

Лисен Карак — Червения рицар

Капитанът поведе хората си по дъските над траншеята в колона по един. Щом мина от друга страна на загрятия до бяло изкоп, две селянчета с алебарди му помахаха с одобрителни възгласи. Защо пък не? Не те отиваха да се бият с орда блатници.

Той се засмя, обърна се и видя зад себе си Жак, Карлъс оръжейника с тромпет на кръста и накрая Майкъл, който носеше знамето.

— Стройте се! — извика капитанът.

Блатниците бяха на около шестстотин стъпки от тях и той погледна назад към замъка с надеждата да види краля и свитата му. После огледа другия бряг на реката, където основната част от армията тъкмо се спускаше по хребета. Две хиляди рицари. Негово величество закъсняваше.

По моста минаха шепа войници, понесли галското знаме. Не познаваше нито един от тях.

„По-бързо!“ — помисли си капитанът и отново погледна назад. Хората му и рицарите от ордена се бяха строили в две редици по двеста метра всяка. По фланговете имаше още два пъти по толкова, а той се намираше точно в центъра. Блатниците бяха на около четиристотин крачки от тях.

— Напред! Не тичайте! — извика той, а Карлъс опря тромпета на устните си и повтори заповедта.

— Запомнете това, момчета! — извика Том от мястото си в строя. Въпреки че не галопираха, земята се тресеше под копитата на огромните жребци, а седлата им тракаха и звънтяха в унисон с доспехите на ездачите им. Ето как звучи една рицарска рота.

Двеста и петдесет крачки.

— В тръс!

Надигна се тътен, като при земетресение. Врагът ги беше подценил отново, но за последен път.

Торн разполагаше с повече от дузина огромни даги, чийто рев се чуваше от няколкостотин крачки. Намираха се в ариергарда на пехотата и бързо наближаваха, но щяха да закъснеят за сблъсъка, също като краля. Капитанът обаче имаше чувството, че на открито троловете не се чувстват като у дома си и няма да бъдат особено маневрени. Дали пък не го заблуждаваше собствената му самонадеяност? Така или иначе, това нямаше значение — вече беше късно да замисля стратегии и тактика.

Извърна се въпреки болката и забеляза, че галските рицари напредват по траншеята заедно със стрелците от Лорика, които се подчиняваха на гръмогласните заповеди на сер Майлъс. Когато врагът удареше, в строя им нямаше да има пролука.

Двете армии се приближаваха една към друга със скоростта на галопиращ кон. Блатниците нямаше да отстъпят, но пъплеха напред без следа от ред и дисциплина, като рояк насекоми.

— Напред! — изрева капитанът. Оглушителният тътен заглуши гласа му, но той вдигна копието, посочи първата мишена, после го върна в подобната на кука поставка под мишницата си и Жак наду тромпета.

Червения рицар се наведе напред и за миг му се стори, че всичко е точно така, както си го представяше, когато беше малко момче и бленуваше за чест и слава. Сякаш се сля с вятъра, грохота на копитата и върха на копието.

Крехките тела на блатниците приличаха на сламени чучела, пръснати в полето и копията ги пронизваха с такава лекота, че те умираха, без да ги повлекат надолу и по-силните рицари успяваха да убият по три, четири, дори пет от тях, преди оръжията да се прекършат от тежестта им или да се счупят, след като върховете им се забиеха в земята.

Разстоянието между конете беше достатъчно, за да позволи на ездачите им да навлязат сред врага, възползвайки се от пролуките в строя. Настана истинска сеч, блатниците умираха, без да могат да се защитят или да отвърнат. Постепенно обаче, също като кал в тежка брана, броят им започна да забавя атаката и накрая дори тежките бойни коне трябваше да отстъпят, неспособни да намерят опора върху осеяната с блатници земя. Щурмът забави ход, спря… и гадините започнаха да се отбраняват.

Лисен Карак — отец Хенри

Отец Хенри спря за миг в началото на стълбата, за да събере кураж. Омразата му даваше сили. Намираше се дълбоко под земята, свещта му беше на път да угасне, а той нямаше ни най-малка представа колко път му остава и се гърчеше от болки.

Помоли се, после продължи. После пак се помоли. В края на краищата, едва ли беше много по-далеч, отколкото ако вървеше към замъка по пътя отвън.

Накрая откри двойна врата, висока колкото двама мъже и широка колкото църква. Очакваше да се натъкне на пъклена магия, но защитните заклинания се оказаха безсилни и студени. Той посегна към двете огромни дръжки и напипа ключ.

Лисен Карак — кралят

Негово величество настани своята кралица на носилка, опъната между четири коня и поведе свитата си през главната порта на Замъка на моста, докато гарнизонът обстрелваше прииждащите чудовища. Пред очите му абатът, рицарят-наемник и хората им прекосиха двата тесни дървени моста и излязоха в равнината.

Кралят се огледа и се опита да си представи защо щурмуват врага. Каквато и да беше причината, гледката беше величествена. Без да бързат, рицарите се строиха, а безкрайните вражески орди се спуснаха към тях съвършено безшумно и кралят реши, че това е най-ужасяващата им черта. Вслуша се отново и чу как младият наемник издава заповеди, а тромпетчията му ги повтаря.

— Готови сме — каза сер Алън, а господарят му посочи към предната част на траншеята.

— Другарите ни бяха така добри да ни отворят път — рече той и пришпори коня си, без да изпуска от очи капитана, който се вряза във вражеските редици. Беше великолепно и го хвана яд, че не участва и той.

— Щом преместим кралицата в крепостта, ще отидем при тях — каза той и посочи към малката армия, която посичаше врага като неумолима коса.

Сер Райкър поклати глава.

— Господарю — възрази той, — разполагаме само с шестдесет рицари.

Докато пресичаха траншеята в тръс, кралят не откъсваше поглед от битката.

— Нима той разполага с повече?

— Но вие сте кралят! — възрази сер Алън.

Негово величество изпита познатата нерешителност, която го обземаше при всяка битка. Цял живот го бяха възпитавали като рицар на честта и обучението му изискваше да поведе хората си в тази прекрасна атака, която вече губеше инерция само на триста крачки от изкопа под краката му. Освен това, също като човек, който се вслушва в далечен вик, той си даваше сметка, че военните подвизи не влизат в кралските му задължения. Дезидерата обаче му беше казала…

Битката беше толкова близо, а кралицата нямаше нужда от него — пътят към крепостта беше открит.

— Рицари! — изрева кралят. — След мен!

Лисен Карак — отец Хенри

Свещеникът отвори тайната порта и се загледа в блатниците, които нахлуха през огромния проход, гърчейки се по откровено нечовешки начин и изчезнаха нагоре по стълбите. След миг нещо го удари по главата, той залитна и с периферното си зрение зърна някакъв… шип. Зави му се свят, когато осъзна, че той явно е в главата му. Опита се да се раздвижи, но не можа. Нещо го заболя дори по-силно от гърба му и той падна — бавно, като рухнало дърво. Опита се да се помоли, но не успя, защото го притискаха от всички страни. Той закрещя и се опита да…

Да умре, преди блатниците да започнат да го ядат.

Лисен Карак — сер Гавин

Сер Гавин стана призори, успя да отиде до параклиса, за да се помоли и дълго остана на колене под лъчите на утринното слънце, обсебен от болката и смазващото чувство, че се е провалил.

Внезапно обаче някой изрева „Всички войници на конете!“ и той се изправи, прекръсти се, тръгна към вратата с най-уверената стъпка, която можа да си наложи и отиде при сер Йеханес.

— Мога да яздя — заяви Гавин, но рицарят поклати глава.

— Не чух да казва „И ранените“. И аз няма да яздя, момче, стой си тук.

Гавин обаче не възнамеряваше да се подчини. Колкото по-дълго оставаше на крака, толкова по-добре се чувстваше.

— Мога да яздя — повтори той.

— Значи ще яздиш утре — отвърна Йеханес. — Том вече събра всички войници. Ако искаш да помогнеш, въоръжи се до зъби и се разхождай напред-назад с уверен вид. — Той посочи към двора на крепостта, където селянките и монахините се бяха събрали на групички и безмълвно наблюдаваха равнината под манастира. — Разполагаме с четиридесет души, за да отбраняваме крепостта и дамите се чувстват изоставени.

— Всеблаги Йесу! — възкликна Гавин. — Четиридесет души?!

— Капитанът се опитва да спечели битката — рече Йеханес. — Тъпо копеле! Можехме да си седим в крепостта, докато кралят се блъска отвън, но малкият бурк вечно трябва да се прави на герой.

Гавин криво му се усмихна.

— Семейна черта е — рече той и отиде да свърши своя дял.

Загуби няколко минути, докато намери доспехите си, захвърлени нелъснати в килера до аптеката, вместо в лазарета и откри, че не може да ги облече. Накрая успя да се напъха в гамбезона си и да си сложи кирасата, като легна на пода и я затвори върху себе си като черупка на мида, само че болката му попречи да затегне катарамите.

— Аз ще ги закопчая, ако ми позволите.

Това беше послушницата — онази, която караше брат му да се гърчи и която го беше изцерила с помощта на силата.

— Вие сте…

— Амичия — рече тя и кимна на мълчаливия стрелец в другия край на стаята. Изглеждаше изтощен и нещастен. — Оставиха го да ме пази, но му стана скучно, а аз още не съм се превърнала нито в блатник, нито в змей. Престанете да шавате.

Движенията ѝ бяха изненадващо уверени и силни.

— Вие използвате силата — рече той.

— Давам ви малко енергия — отвърна послушницата. — Задава се нещо зло, усещам го. Нещо от Дивото. Ние ще го спрем.

Звучеше обречено, гласът ѝ му се стори ужасѐн и твърде приповдигнат. Някак… трошлив.

Гавин прие думите ѝ на доверие и погледна към стрелеца.

— Как се казваш? — попита го той.

Момчето не срещна погледа му и мрачно отвърна:

— Сим, господарю.

— Можеш ли да се биеш, Сим?

— Мога да се бия с всичко — рече самоуверено стрелецът и извърна очи. — Само за това ме бива, а вижте ме сега — пазя монахинята на капитана.

Пръстите върху нараменника на Гавин застинаха.

Сим ги изгледа изпод вежди.

— Извинявайте. Знам, че не сте такава. Само че искам да бъда с приятелите си. — Той повдигна рамене. — Никога не съм участвал в голяма битка. Ветераните все разправят за тоя бой и за оня бой, но ротата никога не е участвала в такова чудо и да ме вземат дяволите, искам и аз! — Той отмести очи. — Искам да стана герой.

Гавин прихна и се изненада от чистотата и непринудеността на смеха си.

— И аз това искам — отвърна той.

Не можа да понесе тежестта на нараменника, но носеше кираса, а Амичия му сложи бронираните ръкавици. После двамата със Сим нахлузиха шлема на главата му и нагласиха авентейла върху косата му. Прииска му се да пофлиртува, да ѝ каже нещо закачливо като „Вие сте най-красивият ми оръженосец досега“, но размисли, неспособен да изрече „оръженосец“.

Докато Сим издърпваше авентейла върху гърба му, Амичия направи нещо, което започна като дума, лумна като бледожълт огън и се пукна като сапунен мехур.

— Дева Марийо — изрече тя и се прекръсти. — Те са тук. Точно под нас, в крепостта. След мен! — извика послушницата и хукна към вратата.

Сим я последва, изоставяйки Гавин, който сам намери облегнатия в ъгъла меч, грабна щита на стрелеца и се втурна след тях.

Лисен Карак — Червения рицар

Въпреки недостатъците си младият боен кон, който бе взел на заем капитанът, имаше смело сърце и обожаваше да се бие. Жребецът се подпираше на предните си крака и хвърляше къчове с подкованите си със стомана копита, а после леко отстъпваше, завърташе се и риташе с предните. Така Червения рицар постоянно се намираше в центъра на прочистен от врагове периметър, а всеки блатник, който се опиташе да се пъхне под краката на коня, за да пререже сухожилията му или да го изкорми, се превръщаше в лепкава каша или просто отхвръкваше встрани.

Капитанът отдавна бе престанал да брои убитите гадини. Ръката, с която държеше меча, беше отмаляла, но той още в началото на битката се чувстваше твърде изтощен, за да замахне. Спътниците му обаче постепенно се събираха — кон до кон и войник до войник, точно както бяха тренирали.

Той мощно замахна към един блатник и отсече и двете му ръце едновременно, както селянин кастри лозница. Изправи се в стремената, наведе се напред и отсече главата на втори, разчиствайки пътя си, а Джордж — по някое време реши, че името на коня е Джордж — отстъпи няколко крачки и се мушна зад Том Лошия, който сееше унищожение навсякъде около себе си.

Червения рицар го остави да вилнее, пъхна палец под забралото си, вдигна го и си пое няколко огромни глътки въздух. Джордж обаче нямаше търпение да се върне в битката. Капитанът се надигна в стремената и огледа строя. Хората му се бяха подредили добре — тук-там имаше пролуки, но не бяха много. Блатниците обаче щяха да ги погребат.

Бе загубил чувството си за време, но при ръкопашен бой това беше неизбежно. Зад гърба му обаче мъжете в лилаво-жълти надризници бяха успели да стигнат до хората на Рандъм, спускайки се по траншеята, зад тях рицарите в алени туники се строяваха в сбита редица, а най-отзад по хребета се спускаше зелено множество — стрелците на кралските ловци.

— Жак! — изрева капитанът.

Прислужникът му беше на няколко метра от него и се биеше на живот и смърт.

— Карлъс! — изкрещя Червения рицар.

Тромпетчията дори не се обърна.

— По дяволите! — изруга капитанът. Тази игра зависеше от спечелените секунди и извоюваните сантиметри, а той губеше време. Трябваше да се измъкнат от тук.

Пришпори Джордж към един от противниците на Жак и конят го помете — ъркът едва ли тежеше повече от петдесет килограма и нямаше никакъв шанс срещу еднотонното животно. Червения рицар посече още един с меча си, но внезапно Жак рухна заедно с коня си, убит от едно от десетките изчадия под копитата му и загина, просто ей-така.

Червения рицар се обърна, посече ърка в краката на Джордж и пред очите му едно копие се заби под челюстта на Карлъс, който умря на място. Той падна от коня заедно с тромпета си и с него си отиде и шансът им да си проправят път с бой. Капитанът замахна и обезглави един блатник точно преди зъбите му да се забият в гърлото на Жак, после изрева и се огледа, но отникъде не идваше помощ.

Лисен Карак — Дезидерата

Пазена от сер Драйънт и още петима рицари, носилката на кралицата тръгна по дългия виещ се път към огромната порта на крепостта. Кралят беше наредил на останалите да се строят зад него.

— Пак ви казвам, господарю — рече сер Алън, — ако беше жив, лорд Глендауър никога нямаше да позволи това.

При думата „позволи“ всичкият здрав разум излетя от главата на Негово величество.

— Аз съм кралят! — сопна се той. — След мен!

Повечето от наемниците и помощниците им се бяха събрали в самия център на бойното поле. Кралят насочи шипа на челото на коня си към знамето на Червения рицар.

— След мен!

Лисен Карак — Хармодий

Хармодий гневно се изплю, обърна коня си и последва краля, който се хвърляше в ръцете на врага, при положение, че всяко друго действие щеше да го спаси.

Кралицата щеше да умре, а той, Хармодий, я обичаше така, както кралят никога не би могъл. Тя беше съвършеното чедо на херметизма, ангел, слязъл на земята, но също като художник, посветен на любимата си картина, магьосникът не можеше да допусне смъртта на краля. Не и тук, не и толкова близо до победата. Или поне до оцеляването.

„Всички взимаме погрешни решения“ — помисли си Хармодий и осъзна, че ако загине сега, новите му познания ще умрат с него. Сякаш участваше в антична трагедия, в която героят получава прозрение само за да намери смъртта си.

Не му се наложи да губи повече време с подобни мисли.

Лисен Карак — Торн

Торн гледаше с невярващи очи, докато мишената на цялата му военна кампания се хвърляше напред, напълно уязвима. И да искаше, не би могъл да манипулира краля така, че да направи подобна глупост. Кралят, който беше хукнал към крепостта, където нямаше как да го достигне. За миг Торн си беше помислил, че е победен, но не. Изведнъж глупакът поведе рицарите си право напред, към разтворената паст на неговите чудовища, а блатниците му бяха влезли в крепостта.

За миг магьосникът се изпълни с колебания, които му доставяха почти перверзна наслада — дали да го убие лично, с помощта на силата, или да изпрати най-отбраните си изчадия? Накрая реши, че убие ли краля, ще победи, независимо от изхода на кампанията. Нямаше значение кой Властелин го използва — ако се разправеше с владетеля на Алба, щеше да излезе напред. Да предизвика гражданска война. Да отслаби хватката на човеците.

Торн събра цялата си сила.

Лисен Карак — Червения рицар

Ротата измираше около него. Доспехите не му позволяваха да разбере кой кой е, а и никога не успяваше да им хвърли повече от един поглед, но докато блатниците ги притискаха все повече и повече, покритите с броня фигури рухваха една след друга, пронизани с копия или стрели или смазани под телата на конете си, които падаха с прерязани сухожилия.

До него Том продължаваше да блъска като чук по наковалня, Дръзката вилнееше като ангел на отмъщението, а рицарите от ордена се биеха като небесен легион. Докато за пореден път замахваше с меча, капитанът си даде сметка, че безсмислието във всичко това положително щеше да го разсмее, ако не беше толкова увлечен. Бяха спечелили достатъчно време и досега победата би трябвало да е тяхна. Ех, ако Карлъс не беше загинал с тромпета… ако Жак беше издържал още само минута…

Червения рицар посече още два блатника, преди да зърне трола, който направи крачка назад и изрева. Гладкото му като черна каменна плоча лице остана безизразно, а мощният му глас отекна над звънтенето на оръжията и безшумния устрем на блатниците. Не беше само един. Зад него идваха още пет и вълната от ужас, която излъчваха, смрази кафявата маса и прекъсна щурма ѝ. Джордж се вдигна на задните си крака, ритна мощно с предните и се хвърли напред, а капитанът сграбчи здраво с меча с две ръце и докато замахваше отляво, жребецът се метна към най-близкия даг.

„Копието е по-подходящо за тези гадини“ — каза си капитанът. Тролът го видя, обърна се, наведе глава така, че рогата да пазят врата му и се понесе към него, опитвайки се да ги пъхне под меча му и да го свали от коня. По-бърз от мисълта, Джордж се обърна в крачка и двете животни се сблъскаха. Конят извъртя тежестта си като котка и стовари едното си копито в челото на чудовището с такава сила, че каменното лице се пропука. Дагът изпищя, обърна се, замахна с рога и блъсна бронирания кон в левия хълбок. Задните крака на Джордж се отделиха от земята, а ударът го завъртя…

Когато двете огромни създания се обърнаха едно срещу друго, пред Червения рицар сякаш се разтвори завеса и пътят му се откри. Струваше му се, че разполага с всичкото време на света, сякаш някой бе предрекъл този миг още в древни времена. Обръщането на трола, извъртането на бойния му кон, уязвимото място на врата на чудовището…

Той замахна, а мечът му се стрелна надолу като следа от падаща звезда и се вряза точно на мястото, където се срещаха двете плочи твърда плът. Острието разсече гръбнака на гиганта и изскочи от тялото му сред гейзер от ихор, а Джордж подскочи, спъна се и хвърли капитана от седлото.

Той успя да подложи рамото си, приземи се върху нещо меко и се претърколи, плочките на нараменника му задрънчаха като калайджийска каруца, а мускулите на врата му се разтегнаха за пореден път от началото на пролетта. Въпреки това той успя да се търкулне на колене и светкавично се изправи.

Вдясно от него Том и Дръзката обсипваха с удари втори трол, но войниците зад тях лека-полека изчезваха — останалите даги разкъсваха конете им, смазваха доспехите им и ги избиваха.

Лисен Карак — сер Гавин

Гавин тръгна след Сим, който следваше послушницата, а тя изтича надолу по стълбите, прекоси двора и спря пред тежката дъбова врата на избата, където държаха провизиите. Вардеха я двама стрелци.

— Дивото идва през прохода! — извика Амичия, а думите ѝ бяха пропити със страх и гняв. Чуха я всички селянки и монахини в двора, а двамата стрелци се спогледаха. До нея застана Сим.

— Такива са заповедите на капитана! — извика той, а момчешкият му глас звучеше пискливо и не особено героично.

По-едрият стрелец се засуети с ключовете, а Гавин хукна през двора и се присъедини към тях. Жените не помръдваха и за миг той успя да разчете общото в израженията им — паника, решителност и горчив гняв, че се е стигнало дотук, когато вече са изгубили толкова много.

О, да. Той отлично разбираше това чувство на поражение.

— На оръжие! — извика той.

По-едрият стрелец отвори обкованата с желязо дъбова врата и Сим хукна надолу по тъмните стълби, а Гавин избута послушницата от пътя си. Първата изба беше мрачна, но достатъчно добре осветена, а на една от огромните каруци на ротата бе подпрян наръч копия и Гавин грабна едно. Пред себе си видя друга врата, която тъкмо се отваряше. Сим не успя да стигне навреме и да я затръшне, така че намушка блатника, който се промуши през нея, изтегли меча си от бронираните му гърди и го изрита толкова силно, че той се преви на две. Тогава Гавин зърна стълбището и противните създания, които пъплеха нагоре.

— Не ги пускай през вратата! — извика рицарят, замахна и усети как стоманеният връх на копието с хрущене потъва в главата на един блатник, все едно забиваше нож в омар. Нещо изпука, гадината падна от копието му, а той се хвърли напред. През това време Сим сечеше ли сечеше, а отчаянието и ужасът сякаш окриляваха меча му.

Стълбите гъмжаха от чудовища. Той уби още едно, после още едно.

Внезапно послушницата се обърна, вдигна ръце, изрече една-единствена дума на Стария език и избата се озари от зеленикавозлатиста светлина.

Лисен Карак — Дезидерата

Дезидерата едва дишаше, задъхана от смайващия изблик на сила и завръщащата се болка. Тя обаче усещаше присъствието на врага — онзи, който стоеше в центъра на изумруденозеления вихър и набираше мощ. Усещаше го толкова ясно, колкото силата на слънцето, огряло ръцете ѝ.

— Какво става тук? — попита сер Драйънт и внимателно остави носилката ѝ на прага на параклиса.

Отговори му възрастна жена, облечена семпло, като прислужница или селянка, с копие в ръце.

— Ако позволите, рицарю, в избите нахлуха блатници и гарнизонът се опитва да удържи вратите.

— Йесу Христе! — изруга сер Алън, а останалите рицари изтеглиха мечовете си.

Лисен Карак — Торн

Торн наблюдаваше как кралят и рицарите му услужливо си проправят път с бой до самия център на обсега му. Понякога всичко става точно по план.

Неговите тролове — великолепните даги — посичаха рицарите на парчета. Някои от тях загиваха, но Торн разполагаше с още. Или поне можеше да се сдобие с още — дивото беше по-плодовито, отколкото можеха да си представят човеците.

Той остави краля да продължи да се бие, докато безразсъдната му атака проби пръстена от кости и кожа около наемниците и тъмното слънце.

Кралят и тъмното слънце на едно място.

Торн посегна към насъбраната сила, притегляйки всяка частица от нея — могъществото на Туркан, душите на феите, мътната същност на сосагските шамани — и ѝ се наслади за миг. Нямаше какво да го прекъсне или разсее, докато почти нежно насочваше удара точно между двамата си врагове.

Убежището в спомените му не беше палат, а безкрайна паяжина от усукани мрежи и въжета и Торн ги сплете с майсторство, трупано сякаш векове наред. Накрая положи ръка върху готовата нишка и направи заклинание.

Лисен Карак — Хармодий

Хармодий първо го усети, после го видя и отвърна на удара с огледална магия. Дори тя почиваше върху плетеница от фантазми и подзаклинания — капани в капаните. Беше си научил добре урока.

Лисен Карак — Червения рицар

Капитанът усети двете могъщи заклинания едновременно — сякаш всеки сантиметър между двата чародея бе наситен с мълнии и пламъци.

Той беше Хармодий. За миг беше и Амичия. Времето не съществуваше. Беше му останала съвсем малко сила, но той я изля право в ръцете на стария маг. Пресегна се и взе още от Амичия, която също се биеше на живот и смърт, почерпи и от Майрам и нейния хор, както и от слънчевите лъчи.

Въпреки това силата нямаше да стигне.

Червения рицар посегна към огромната обкована с желязо врата, отвори я със замах и се изпълни със зелено сияние, а после го насочи към Хармодий, за да захрани ответния му удар.

Изтрещя гръмотевица и към небето изригна колона от зелен огън, която надипли реалността, така че само за миг булото на света се дръпна встрани и капитанът съзря черна нощ, пронизана от бели звезди, а после — зората на хаоса и чудовищният изблик от сила, дал начало на света.

Лисен Карак — Дезидерата

Дезидерата усети как силата на Хармодий се издига да посрещне изумрудения великан и осъзна удивителната хитрост в заклинанието му. Могъществото на изумруда обаче беше двадесет пъти по-голямо от това на кралския магьосник и когато зелената вълна го заля, той разтвори, отрази и пренасочи част от нея, но тя го надви като преляла река, която плъзва из прорязана с диги и отводни канали равнина, но постепенно ги изпълва и прелива във всепомитащо наводнение…

Из въздуха обаче се носеха огромни количества от изумрудената сила, отблъсната от ответното заклинание на Хармодий.

Лисен Карак — кралят

Вълната от сила подмина краля, а той с ужас се втренчи в сер Алън, който изгоря пред очите му. Ремъците на бронята му се овъглиха, лицето му стана тъмночервено, а той запищя и рухна заедно с коня си. Зад него Хармодий се намръщи, ръката му изсъхна и се разпадна на прах, а след няколко мига магьосникът се превърна в ситна пепел и вятърът го отнесе.

Лисен Карак — Торн

В мига, в който Торн завърши фантазма си, огледалната магия се стовари върху него и част от собствената му внимателно събирана сила се върна обратно и го обгори. Той изкрещя и отскочи, а някъде далеч на бойното поле същността на Хармодий премигна и угасна.

Лисен Карак — Червения рицар

Капитанът замахна и мечът полетя надолу по-скоро благодарение на земното притегляне, отколкото на мускулите му.

В Имагинерното Хармодий го държеше за ръка.

„Вземи ме, момче.“

Капитанът разполагаше само с един миг, за да разбере как и да го направи. Откри пътя към палата си, сграбчи душата на мъртвия магьосник с едната си ръка и направи фантазъм с другата. Въздухът отвън беше натежал от разпиляна зелена сила и той я пое, подпомогнат от педантичността, с която я бе изплел врагът, от некромантските умения на учителката си и от Дивото заклинание на Амичия…

Ето го. Стоеше на постамента, където винаги бе стояла Пруденция.

„По-добре да робувам на лош господар“ — измърмори магьосникът, а капитанът внезапно се зачуди дали е взел правилното решение, допускайки това… съзнание в палата си.

„В буря всяко пристанище върши работа, момко — каза мъртвият маг. — Върви да убиваш чудовища, иначе ще свършиш като мен.“

Докато замахваше отново с меча, въздухът наоколо му все още беше наситен със сила. Зад гърба му Джордж вече беше на крака.

„Усили гласа ми“ — каза той на Хармодий.

— Подредете се в клин и ме следвайте! Майкъл — знамето при мен!

Гласът му ехтеше, сякаш беше древно божество и за миг той се зачуди дали древните божества не са се раждали именно така. Сега беше моментът да разбере.

„На колене!“ — заповяда той на създанията от Дивото.

„В името на три пъти благословения Хермес, момче! Така оспорваш властта му над тях! Спри!“

Една трета от изчадията наоколо им спряха да се бият, а после отстъпиха или застинаха, потресени.

Лисен Карак — дьо Вреи

Сер Жан дьо Вреи поведе основната част от кралската армия надолу по склона, а докато прекосяваха моста, копитата на конете чаткаха като градушка. Следваха го повече от хиляда рицари в доспехи и никой не посмя да възрази, дори граничният граф. Дьо Вреи бе благословен от архангел и всички го знаеха.

Жан зърна кралското знаме сред море от врагове. До него се вееше непознат флаг — златни любовни възли на черен фон. Префърцунена работа. Битката обаче го накара да се усмихне и той поведе колоната на запад, към залязващото слънце.

От дългата траншея се надигаха войници — може би от лоялност към краля, а може би от желание да се присъединят към щурма му. Чудесно. Този път славата най-сетне щеше да стигне за всички.

Дьо Вреи продължи на запад, а дългата колона го последва, постепенно обгръщайки южния фланг на врага. Зад него граф д’О се изправи в стремената, насочи копието си към воините около кралското знаме и изрева:

— A moi!

Даниъл Фейвър, доскоро каруцар, изскочи от траншеята и се изправи на тревата под поривите на вятъра. Наоколо му хората от селата около Лисен Карак вдигнаха очи към него и осъзнаха, че не могат да останат по-назад.

Алън Чертожника също се измъкна навън и остави арбалета на земята, за да изтегли меча си. По-възрастните търговци се спогледаха, един тъкач с посивяла брада се обърна към дългогодишния си конкурент с думите „Отиваме ли?“, двамата се изкатериха по стопената до стъкло земя и извадиха мечовете си.

Ранълд Лохлан изскочи от изкопа, размаха брадва към другарите си и я насочи към врага.

— Хайде! — изрева той.

Траншеята се изпразни за секунди и те се изправиха до него. Лохлан метна брадвата си във въздуха, тя се завъртя над главата му като огромно колело от светлина и отново се намери в ръката му.

После рехавият строй се понесе напред.

Лисен Карак — сер Гавин

Гавин видя как Сим се спъва и два бронирани блатника го повличат надолу. Стрелецът замахна с камата си и изкорми единия, той падна отгоре му… а после младежът изчезна и рицарят се оказа сам на прага.

Проблесна яркозелено сияние и освети ужасяваща гледка — пъплещите по стълбите гадини изведнъж станаха кафяви, очите им изгоряха и десетки блатници се свлякоха на земята, сякаш някой бе изсмукал живота от телата им.

Гавин тежко въздъхна. Оставаха още около дузина, всичките събрани на кълбо от преплетени крака и той започна да ги мушка и сече като луд. Накрая затвори вратата, блъскайки я с цялата си тежест и залитна назад. Внезапно върху блатниците се нахвърли отряд рицари с брони, мечове и копия. Той ги познаваше отлично — единият беше сер Драйънт, приятелят на краля, а останалите — членове на свитата му.

Нещо рязко го дръпна към пода — за миг се беше разсеял и две изчадия го сграбчиха. Прякорът му обаче неслучайно беше Коравата ръка. Гавин сви лявата в юмрук и я стовари върху едно обло око, сграбчи ноктестия преден крайник на противника, изтръгна го от тялото му, сякаш дереше стара кожа и преби кървящия блатник като с бухалка. После изтегли тежката кама от колана си, сграбчи втория и заби коляно в меката част на гърдите му, а когато той го обгърна с ръце, мощно го наръга и му строши гърба.

Гавин се изправи на крака, стиснал камата като богомолка, но осъзна, че единствените живи същества в осветената в зелено изба са хора и се свлече до стената. Сер Драйънт му подаде оплисканата си с ихор ръка.

— Сер Гавин? — каза той, а Гавин потърси послушницата. Беше се отпуснала до стената, а в краката ѝ лежаха останките на стрелеца Сим. Там, където блатниците се бяха струпали върху него, лицето му бе одрано, а тя вливаше сила в тялото му.

— Не можете да му помогнете — каза Гавин. — Колкото и голям да е талантът ви, не можете да му помогнете.

Тя не му обърна внимание, а сер Драйънт го сграбчи за рамото.

— Тя лечителка ли е? — попита той.

Лисен Карак — Торн

Предизвикателството подейства на Торн като юмрук в стомаха.

Тъмното слънце. Младият Властелин сияеше с нова сила — бе погълнал нова плячка и могъществото му беше нараснало.

Торн се овладя.

„Аз съм ранен, а той — не. Освен това някой ме използва. Ами ако ме победи?“

Пространството между тях искреше от разпиляната зелена енергия от последния му фантазъм. Не я беше използвал докрай и трябваше само да посегне към нея… само че ако тъмното слънце го изненадаше точно в онзи момент, това щеше да го довърши.

„Ами ако онзи Властелин от самото начало е замислял именно това? Да ме накара да се пресиля, за да успеят да ме унищожат? О, Туркан, май ти дължа извинение.“

Докато ревеше и се преструваше, че предизвиква противника, той започна грижливо да се увива в защитни заклинания и мислено нареди на армията си:

„В атака!“

Високо над него, във вражеската крепост, някой сграбчи силата на Дивото и я вля в могъщ фантазъм.

„Така значи!“

Не смяташе да изчака капанът да щракне и побягна.

Лисен Карак — дьо Вреи

Дьо Вреи беше преценил момента много внимателно и водеше албинските рицари на запад, почти на една левга по реката. Шепа блатници се бяха опитали да го спрат и мечът му лепнеше от дяволския им ихор. Изби ги съвсем лесно — сякаш кълцаше зелки в градината на майка си.

А сега… О, каква слава го очакваше!

Той вдигна ръка, стисна я в юмрук и обърна коня.

— Стой! — нареди галът. — Обърнете се срещу врага!

Това не беше военна команда, но досега не беше водил толкова много рицари, а и не знаеше командите на техния език, така че излезе напред и препусна край колоната.

— С лице към мен! — извика той. — Хайде! Обърнете конете!

Щом го разбраха десетина рицари, останалите също се подчиниха и докато успее да стигне до предната част на огромната колона, вдигнал копието високо над главата си, тя се беше превърнала в редица. На гърдите на дьо Вреи блестеше албинският кралски герб.

„Аз ще стана крал.“

Не знаеше откъде му хрумна тази мисъл — тя просто изпълни съзнанието му. Галският рицар се ухили и обърна жребеца си срещу врага. Водени от братовчед му, хората им бяха слезли от конете и заедно с кралската гвардия нападаха блатниците вдясно. Врагът многократно ги превъзхождаше по численост, но това нямаше значение, защото армията им бе застанала перпендикулярно на противниците им, като горната чертичка на буквата Т, а на земята, в Дивото или където и да било просто не съществуваше сила, способна да спре хиляда рицари, които щурмуват, строени в редица.

Жан вдигна копието и усети как го изпълва удивителната животворна енергия, която бе получил от ангела.

— За Бог и чест! — изрева той.

— Deus vult![54] — извикаха рицарите, спуснаха наличниците си и се понесоха напред.

Битката приключи още преди първото копие да намери целта си. Цялото дясно крило на вражеската армия започна да се изтегля към гората веднага щом рицарите се появиха на моста, а когато хукнаха с тътен напред, змейовете, троловете и шепата демони също започнаха да отстъпват. Липсваше им лошата преценка на хората — като всяко животно в Дивото, оказало се срещу по-едър хищник, те се обърнаха и побягнаха. Змейовете се издигнаха, останалите тролове грациозно се понесоха на каменните си стъпала, а демоните летяха със скоростта на галопиращи коне и бяха недосегаеми.

Останаха само блатниците и ърките, а в самото сърце на боя дузина могъщи създания, все още подвластни на волята на Торн, се опитваха да убият краля и тъмното слънце.

Лисен Карак — Червения рицар

Капитанът вече нямаше сили да върти меча. Беше го хванал с две ръце, насочвайки го надолу като копие и забиваше върха му в лицата и бронираните гърди на блатниците.

Изпълнените с ужас секунди се сливаха в едно. Един закривен като сърп нокът се пъхна в забралото му, но дали заради уменията си, дали заради късмета си, той успя да го отблъсне към скалпа си и остана жив, вместо ослепен или мъртъв.

Трима ърки го свалиха на земята с тежестта си, а жилавите им силни крайници заблъскаха по доспехите му с кръвожадна ярост. Съвсем бавно, като мед, пълзящ по сняг (поне така му се стори), дясната му ръка ги отблъсна и сграбчи тежката кама на колана му. Червения рицар успя да се изправи на едно коляно и ги уби, а по острието потече ихор.

Нечий гръб, покрит с доспехи, одраска неговия. Беше някак успокояващо. Не знаеше кой е, но беше благодарен, че усеща стомана, а не хитин.

После изникна демон, пазител на Дивото, по-висок от боен кон. Капитанът не беше забелязал, че ги няма на бойното поле, но щом се изправи срещу един от тях, част от съзнанието му си отбеляза, че досега не ги е виждал, не и този ден. Забеляза, че гребенът на главата му е яркосин — съвършено различен от онзи на демона, когото беше срещнал в гората на запад или в мрака. Величественото създание го гледаше с интерес, но не го нападна.

Капитанът зорко го наблюдаваше. Прииска му се копието му, което лежеше в крепостта, опряно на стойката за бронята му, да беше при него… заедно с един кон, балиста и двадесет отпочинали другари. В ноктестите ръце видя алебарда с размерите на ос за каруца и острие от кремък, покрито със засъхнала кръв. Нещо встрани привлече вниманието на адверсария и той обърна глава. Ако не беше толкова изтощен, Червения рицар щеше да се хвърли напред с мощен замах, но сега само си пое дъх.

Чудовището пак се обърна към него.

— Ти си тъмното слънце — каза накрая то. — Мога да те убия, но ако ме раниш, ще умра тук. Затова… — Демонът замлъкна и му отдаде чест с огромната си алебарда. — Желая ти дълъг живот, враг на моя враг.

После се обърна и побягна. Докато се отдалечаваше и отхвърляше блатници от пътя си, капитанът не откъсваше очи от него, без да знае нито кой или какво беше това, нито защо не го уби. Трепереше.

Би се с още блатници и посече пипалата на някаква твар, която беше сграбчила абат Марк. Той припряно му отдаде чест и се върна в боя. По-късно капитанът видя как кралят рухва на земята и успя да го достигне, а към него се спуснаха всички чудовища от Дивото.

Мина известно време. Той стоеше между Дръзката и Том Лошия, а тялото на краля лежеше между разтворените му стъпала. Последният щурм на страшилищата беше толкова свиреп, че думата изгуби значението си — единствено хубавите му доспехи успяваха да го спасят от безкрайния порой от удари, защото умората бе лишила мускулите му от способността да ги отблъскват.

Том още се биеше.

Дръзката още се биеше.

Майкъл още се държеше… така че и капитанът остана на крака, защото това му беше работата. Дойдоха да го убият, а той оцеля.

Внезапно ударите секнаха. Вече нямаше с кого да се бие, не бяха останали врагове, на които да устои. Без да мисли, Червения рицар вдигна наличника си и пое голяма глътка въздух, а после се наведе, за да види как е кралят. Беше още жив.

Капитанът си спомни, че само преди час имаше малък мях с вода и започна да го търси из доспехите си с мудната непохватност, присъща на пълното изтощение.

Нямаше го.

Усети, че гърбът му се опря в нечия броня, обърна се и се оказа лице в лице със сер Ричард Фицрой, капитанът на кралската гвардия, който с усилие му се усмихна.

— Ще построя църква — нареждаше Майкъл. — Ще запаля хиляда свещи на Светата Дева!

— По-добре си почисти меча — обади се Том, извади парче лен от кесията си и последва собствения си съвет.

Дръзката не се ухили. Измъкна кърпичка от нагръдника си и избърса лицето си, после се досети какво прави капитанът и му подаде дървената манерка с вода, която висеше на рамото ѝ.

Той се отпусна на колене и даде вода на краля, който се усмихна. До тях спря рицар и ги покри със сянката си. Огромният му боен кон трудно намираше опора върху труповете на блатниците и за да го овладее, ездачът му яростно дърпаше юздите и ругаеше на галски. И се оглеждаше, сякаш в очакване.

Кралят изръмжа нещо и капитанът се приведе по-ниско. Остра болка прониза рамото му, а шлемът и авентейлът на врата и раменете му тежаха колкото един човешки живот, изпълнен с покаяние.

— Аз ви спасих — каза грамадният рицар. — Успокойте се вече, спасени сте.

И наистина, докъдето поглед стига цяла армия от рицари посичаше и последните блатници — твърде глупави или твърде податливи на волята на Торн, за да избягат.

— Днес постигнахме велика победа. Къде е кралят, моля?

За пръв път от няколко часа (по-късно се оказа, че само така му се е сторило и са минали едва няколко минути) капитанът успя да се огледа.

Ротата му… войниците му бяха мъртви. Лежаха в кръг наоколо му, а белите им стоманени брони, макар и опръскани с кръв и черва, сияеха на фона на зелените, сиви, бели и кафяви тела на противниците им. Червените им туники обаче много приличаха на тези на кралските рицари.

Сред тях лежаха и рицари от кралската свита и ордена на свети Тома. Поне дузина от хората на абата още бяха живи.

— Кралят е тук — рече Фицрой.

— Мъртъв ли е? — попита чуждоземният рицар.

Капитанът поклати глава — като нищо можеше да намрази този чужденец. Макар и изключителни рицари, галите бяха мъчни хора. Умът му блуждаеше.

„Не му давай краля“ — обади се Хармодий.

Капитанът замръзна от изненада.

„Как го направи? Пруденция никога не говореше с мен извън палата на спомените.“

„Да ти приличам на Пруденция? — измърмори Хармодий. — Не давай краля на този човек. Лично го отведи в крепостта, предай го на Амичия със собствените си ръце.“

— Дайте ми го — каза чужденецът. — Ще се погрижа да го пазят добре.

— Тук го пазим отлично — рече сер Ричард, а Том Лошия се наведе напред.

— Чупката, синко.

Капитанът протегна ръка, за да го подкрепи.

— Някой трябва да ви научи на добри обноски — заяви конникът. — Ако не бях аз, щяхте да загинете.

Том се разсмя.

— Само намали броя на жертвите ми, лукова главо — рече той и двамата се изгледаха кръвнишки.

До тях се появи абат Марк.

— Сер Жан? Каптал дьо Рут?

Дьо Вреи се отдръпна.

— Месир.

— Носилка за Негово величество — каза абатът и махна с ръка.

Към тях бързаха още рицари, разбрали къде е кралят. Капитанът мерна знамената на граф Тоубри и на граничния граф. Тоубри откри кралските оръженосци и покрития с ихор кралски флаг и го развя. Надигна се тихо ликуване.

Към осеяното с мъртъвци поле лека-полека се доближи пехотата — войниците трябваше да внимават къде стъпват и не бързаха особено. Докато наближаваха, капитанът и Майкъл свалиха кирасата на краля и вдигнаха ризницата му. За нещастие дузина брънки бяха прерязани, а нечий удар беше огънал бронята, която предпазваше кръста и таза му, пронизвайки крака. От раната бе изтекла наистина много кръв.

„Останало ли ми е нещичко?“

„Мога да спра кръвотечението, но от много време насам пилея силата ти, за да те държа жив. Амичия?“

„Тук съм.“

Червения рицар се усмихна, коленичи и когато Майкъл свали бричовете и бельото на краля, положи ръка върху голото му бедро и освободи силата на Амичия, без да полага съзнателно усилие. Истинското заклинание направи Хармодий, а на капитана му се повдигна, сякаш беше трима души едновременно.

„На теб ли ти се повдига?!“ — изсмя се мъртвият магьосник в главата му.

Изведнъж отвсякъде ги наобиколиха пешаците от кралската гвардия, опънаха един плащ между две копия и вдигнаха краля, който не изпускаше дланта му и двамата пресякоха опустошеното поле, хванати за ръка. Това беше най-дългата разходка в живота на капитана — слънчевите лъчи го жареха като нов враг, насекомите бяха истинска напаст и едва вървеше заради труповете под краката им.

Накрая обаче касапницата остана зад тях и те потеглиха по дългия стръмен път към крепостта. Войниците спираха и се покланяха, или падаха на колене. Хората в полето запяха „Те Deum“ и мелодията се понесе над равнината като могъщо заклинание. Капитанът усещаше горещата ръка на краля в своята и се опитваше да не мисли много за това.

Кралицата лежеше върху олтара в параклиса. Тя вдигна глава и се усмихна, а кралят въздъхна, сякаш досега бе сдържал дъха си.

Тогава капитанът видя Амичия. Стоеше под прозореца зад олтара, обляна от светлина и приличаше не на човек, а на богиня от цвят и блясък, и сияеше от сила, видна само за неговите очи.

„Господи. Погледни я, момче!“

Капитанът не обърна внимание на мъртвия — и без друго не можеше да откъсне очи от нея.

Тя цереше всички ранени, които ѝ водеха и черпеше сила с лекотата, с която дишаше — от кладенеца, от зеления облак, останал от удара на Торн и от лъчите на слънцето, които струяха през счупения прозорец. После сплиташе трите потока и те се излъчваха от нея като облак разноцветна светлина. Войник след войник падаха на колене и се надигаха изцелени, а после заспиваха в ръцете на другарите си.

Послушницата прокара ръце по тялото на краля, сякаш беше просто поредният воин, някоя от жените, ранени при отчаяната защита на двора или дете, пострадало при рухването на южната кула и го изцери. После се обърна и очите ѝ надникнаха в неговите. Капитанът остана без дъх, обзе го глупашко желание да я целуне.

Амичия го докосна.

— Трябва да ми отвориш, иначе не мога да те изцеря — каза тя и му се усмихна. — Допреди няколко дни не беше толкова силен.

— Ти също — въздъхна той.

Стаята си беше същата. Почти се боеше да влезе, но се оказа, че сега тя изглежда по-добре. По пода вече нямаше мъх, статуята на Пруденция беше поправена и стоеше в една ниша, която я нямаше преди, а магьосникът — върху пиедестала в центъра на помещението.

Капитанът го подмина и отиде до вратата.

„Добре си помисли, момче — рече мъртвецът. — Тя е Властелин, също като теб.“

Капитанът не му обърна внимание и отвори обкованата с желязо врата. На прага чакаше Амичия. След миг той беше здрав.

Младата жена погледна към пиедестала и очите ѝ се разшириха от ужас.

„Боже мой! — възкликна тя. — Какво си направил?“

После изчезна.

Северно от Лисен Карак — Питър

Спряха в една просека в гората. Нита Куон знаеше само, че тичат почти право на север, а склонът става все по-стръмен и по-стръмен. Знаеше още, че никога в живота си не е изпитвал такава умора. Свиха се на голямо кълбо и заспаха.

На сутринта Ота Куон стана пръв и отново потеглиха. Когато най-сетне успяха да прехвърлят хребета, слънцето вече беше високо в небето. Младите воини оставиха кошовете си и отидоха да доведат матроните и майките с малки деца, които бяха изостанали, а щом и последната жена се спусна оттатък, внимателно накладоха огньове, сготвиха и се нахраниха.

Нита Куон тъкмо беше на път да си помисли, че животът е хубав, когато Ота Куон застана насред кръга от огньове с копие в ръце. Малките ръце, най-старшата матрона, застана с лице към него и той ѝ го подаде.

— Войната свърши — каза Ота Куон. — Предавам ти копието на войната.

Малките ръце го взе.

— Матроните ще го пазят, готови да посрещнат всеки враг. Благодарим ти, Ота Куон. Ти ни изненада и се справи добре.

Никой не отрони и дума повече, не последваха нито аплодисменти, нито порицания.

Час по-късно отново поеха на север.

Глава седемнадесета

Лисен Карак — Червения рицар

Дните минаваха. Ранените бяха изцерени и се наспаха, загиналите мъже и жени бяха оплакани и погребани, децата на Дивото — изгорени, а пепелта им — пръсната из равнината.

Ротата не беше напълно унищожена. Няколко войници бяха намерени ранени и монахините ги изцериха. Сер Йеханес и сер Майлъс не участваха в битката, а Том Лошия и Дръзката бяха живи и здрави, макар че и двамата спаха поне тридесет часа, след като им свалиха доспехите. Стрелците обаче бяха оцелели, както и много слуги и няколко оръженосци.

Никой не можеше да намери капитана. Някой твърдяха, че е пиян, други — че е с хубавата послушница, а трети — че е приел назначение при краля или че се е присъединил към рицарите на свети Тома.

Нито една от тези теории не беше вярна.

Червения рицар дълго рида и след като погреба загиналите си другари, не прие новобранци. Мъртъвците лежаха един до друг, увити в бели савани от Маг и приятелките ѝ, които безмълвно чакаха под лекия дъждец. Дора Кендълсуейн стоеше до Кейтлин Ланторн, а сестрите Картър наблюдаваха единствения си оцелял брат, който сега беше част от ротата заедно с Даниъл Фейвър.

Тогава се появиха рицарите на свети Тома, абатът излезе напред и прочете заупокойната молитва. Том Лошия, Дръзката, Ранълд и капитанът лично положиха телата в земята. Сред тях беше Карлъс Ковача, който, макар че им се стори някак по-дребен, не беше по-лек, и Робер Лилиар, който вече не беше най-хубавият мъж в ротата. Положиха ги в отделни гробове с надгробни камъни, всеки белязан с осемвърхия кръст на ордена. Това имаше огромно значение за много от хората му — повечето наемници дори не бяха сънували такова погребение.

Един от труповете привлече вниманието на капитана и той заплака. Плачеше за всички тях, за собствените си грешки, за лошата преценка на другите и за хиляди други неща, но Жак беше последната му връзка с детството, а сега и него го нямаше.

„Майка ти е още жива, момче. Тя не се ли брои?“ — проговори старият магьосник в съзнанието му.

— Ще млъкнеш ли, ако обичаш? — измърмори капитанът на натрапника в главата си. Дръзката го погледна — напоследък често си говореше сам, освен това точно тя беше помогнала на Дора Кендълсуейн да спре да пищи всяка нощ. Дръзката усещаше, когато мъжете и жените в ротата бяха на път да се пречупят или вече се бяха пречупили. Не всички рани кървят.

Всички стояха безмълвно под дъжда. Оцелелите. Аткорт, Бруз и Дългата лапа, сер Алкеос, който носеше червена туника и беше застанал до рицарите, Йони приставът, Пияндето, Безглавия. Рицари, оръженосци, стрелци и слуги, мъже и жени, войници, проститутки, перачки, селянки и прислужници, които не откъсваха поглед от капитана и чакаха да заговори.

Като пълен глупак той не си беше приготвил реч, но нуждата беше осезаема, почти като заклинание.

— Победихме — изрече Червения рицар. Младежкият му глас стържеше като грак на гарван. — Опазихме крепостта от един Властелин на Дивото, само че нито един от тези мъже и жени не загина, за да я удържи, нали? — Той погледна към Йеханес, който срещна погледа му и едва забележимо кимна в знак на съгласие. — Те умряха за нас. Ние даваме живота си един за друг. Навън хората лъжат, мамят и се предават едни други. Ние не постъпваме така. — Капитанът добре знаеше, че това не е вярно, но на погребение се говорят красиви думи и той знаеше и това. — Даваме всичко от себе си, за да издържим и човекът до нас да оцелее. С вас сме живи и го дължим на тях. Можеше да умрем ние, но си отидоха те. — Той успя да се усмихне. — Дадоха живота си за приятелите си. Кой би могъл да стори повече от това? Помнете — всяка чаша вино, всеки, с когото си легнете, всеки нов ден, всяка глътка въздух… дължите ги на онези, които легнаха в земята. — Капитанът мерна най-дребния труп — Сим Долния. — Както и да са живели, умряха като герои. — Той повдигна рамене и погледна към абата. — Подозирам, че теологията учи друго.

Не искаше да спре дотук, но риданията му бяха твърде силни и той осъзна, че е коленичил до купчината влажна земя, под която почиваше Жак. Жак, който бе спасил живота му толкова пъти.

— Йесу рече: „Аз съм пътят и животът“ — започна абатът с тих, спокоен глас, а капитанът се постара да не слуша молитвите на ротата.

Накрая някой сложи ръка на рамото му. Стори му се съвсем лека — не беше нужно да отваря очи, за да разбере чия е. Изправи се, а Амичия се отдръпна, сведе поглед към земята и се усмихна.

— Казах си, че ако продължаваш да стоиш на колене, гърбът ти пак ще пострада — рече тя.

— Омъжи се за мен — помоли той. Цялото лице го болеше от плач. В този миг осъзна, че Амичия не я е грижа нито как изглежда, нито как хрипти гласът му и тази мисъл му се стори удивителна.

Тя му се усмихна.

— Ще ти отговоря утре. Отвори ми — помоли послушницата и на Червения рицар му се стори, че долавя огромно напрежение в гласа ѝ. Каза си, че сигурно е уморена и отвори вратата, а тя влезе, като странеше от Хармодий. Вместо това веднага изтегли капитана на своя чуден зелен мост, но той вече не беше просто зелен. Небето над главите им блестеше в златистосиньо, слънцето сияеше като великолепно бижу, водата под моста беше прозрачна като диамант, а пяната ѝ му се стори по-бяла и от най-чистия облак. Дърветата до едно бяха разцъфнали, а листата им искряха в зелено и златно. Наоколо ухаеше на чиста вода, свеж въздух и всички цветя на света.

„Господи“ — неволно изрече той, а бадемовидните ѝ леко ко̀си очи му се усмихнаха. Тя прокара ръце по тялото му и облекчи дузина дребни болежки, а буцата в гърлото му се стопи.

„Не съм се самозабравила дотолкова, че да изцеря скръбта ти“ — рече тя.

Капитанът взе ръцете ѝ в своите.

„Точно ти ще я изцериш“ — отвърна той.

Амичия му се усмихна, притисна устни към неговите и затвори очи. После се отдръпна.

„Довиждане“ — каза тя.

„До утре — отговори той. — Аз… обичам те.“

Послушницата се усмихна.

„Разбира се, че ме обичаш — отвърна Амичия с тон, който малко му напомни за началото на познанството им, но после омекна. — И аз те обичам.“

Тя се обърна и си тръгна в дъжда, а той я гледа, докато сивото ѝ наметало се сля с небето, каменния двор и склоновете на хребета.

Изведнъж се оказа, че услугите му много се търсят. Прие назначение на изток — щеше да служи при морейците заедно със сер Алкеос. Подписаха договора само седмица след битката, след близо час разгорещено, наглед гневно пазарене, което приключи с няколко чаши вино и приятелска прегръдка.

Червения рицар взе капитанската си палка и излезе от шатрата си — ротата отново беше разквартирувана в равнината, за да може кралското домочадие да се настани в крепостта. Той яхна хубавичката източна кобила, която беше купил от търговеца Рандъм. Чудотворното церене нямаше как да оправи полуизядения му крак, той трябваше да лежи известно време и с удоволствие му я продаде, за да припечели нещо.

Капитанът подкара коня по познатия път към главната порта. Членовете на кралската гвардия стояха на стража и му отдадоха чест, а той им отвърна. После връчи юздите на един прясно назначен кралски оръженосец — без съмнение нечий по-малък син — и се изкачи по стълбите до главната квартира, която вече не беше негова.

Абат Марк се молеше и младият човек търпеливо го изчака. Накрая той се изправи, увеси броеницата обратно на кръста си и се усмихна.

— На вашите услуги, капитане.

Червения рицар отвърна на усмивката му, бръкна в кесията си и извади два тежки позлатени бронзови ключа.

— Това са ключовете за крепостта и моста. Игуменката ги повери на мен, а сега аз ви ги връщам, след като възтържествувахме и отново цари мир — официално заяви капитанът, а после добави с усмивка: — Дължите ми значителна сума.

Абатът пое ключовете, настани се на един стол, посочи му друг и изведнъж капитанът бе обзет от странното чувство, че е изживявал този момент и преди, но може би от другата страна на бюрото.

Възрастният мъж извади пергамент, писалка и мастило, провери дали писецът е наострен, потопи го в мастилницата и започна да пише.

— Значи няма да се обърнете към Бога, сине мой? Не искате ли да станете член на моя орден? — попита той, вдигайки за миг очи.

— Не — отвърна капитанът.

— Каква гордост само — усмихна се абатът. — Амичия ми каза, че гледате на Бог като на враг — каза той и поклати глава.

— Амичия не е разбрала правилно получената информация — сковано изрече капитанът, а после сви рамене. — А може и да я е разбрала. С вашия Бог не сме приятели.

Абатът въздъхна, посипа пясък по хартията, изтръска го и духна върху нея. После се засуети с една свещ и накрая успя да капне гъст черен восък върху документа, за да го подпечата с пръстена на палеца си.

— Моите рицари никога няма да забравят как отбранявахте тази крепост — каза той и сви рамене. — Въпреки че отвън се говори, че кралят е спечелил битката и е победил Дивото — с тези думи абатът му подаде пергамента. — Моят Бог обича и вас, и всяко друго живо същество, капитане. Обича болните, слепите, прокажените, нечистите, ърките, блатниците и вещиците.

Капитанът хвърли поглед към сумата, която му дължеше църквата — можеше да осребри платежното нареждане във всяка банка — и кимна. Дори се усмихна.

— Плащате ми повече от предварително уговорената сума — рече той.

— Предположих, че според договора ви дължим обезщетение за загубата на хора и коне, както и обичайния бонус, ако победите.

Червения рицар поклати глава.

— Няма такова нещо — рече той. — Нямах представа в какво се забърквам.

Абатът кимна.

— Не зная какви са дрязгите ви с моя Бог — започна той, — но няма да добавя и неблагодарността към недостатъците му. Ако не бяхте вие и саможертвата на ротата ви, тази крепост щеше да бъде превзета. Последствията щяха да навредят на цялото човечество.

Капитанът стана и се поклони.

— Оказвате ми твърде голяма чест. Колкото до ротата ми… — започна той, но усети, че не може да продължи. Щом се овладя, заговори отново. — Ще вербувам нови хора.

— Предричам, че никак няма да ви е трудно — кимна абатът. — Чуйте, млади човече. Вашите интереси се простират отвъд земните дела. Не желаете да се обърнете към Бог — тъй да бъде, но интелектът ви не е за подценяване. Победихме ли според вас?

Капитанът не беше очаквал разговорът да вземе такъв обрат и спря на прага с платежното нареждане в ръка.

Абат Марк се изправи и наля две чаши вино.

— Седнете.

Червения рицар се подчини и отпи от чашата си, а после отговори:

— Не?

Възрастният мъж поклати глава.

— Разбира се, че победихме, иначе кралят щеше да е мъртъв, армията му — разбита, а албинската граница щеше да се премести на юг от Албинкърк — каза той и се прекръсти. — Но всъщност не победихме, нали?

— Торн опожари всички къщи и хамбари от тук до Албинкърк — кимна капитанът. — Хората пострадаха сериозно.

Абатът кимна.

— Повечето от оцелелите ще се преместят на юг — каза капитанът и отново отпи. — Предполагам, че точно затова първата битка не беше при Стената. Торн изобщо не е възнамерявал да воюва там, целта му беше…

— Не изговаряйте името му — рече абатът. — Той е още жив и си ближе раните.

— Да, жив е. Загинаха само шестнадесет трола, дузина змейове, няколко демона и тазгодишната реколта от блатници — горчиво отвърна Червения рицар. — Нашите загуби са далеч по-сериозни.

— Така е — кимна абатът. — В ордена се съхраняват записи от шестстотин години насам. И да сме спечелили битката, губим войната. — Той сви рамене. — Ако децата на Дивото не воюваха постоянно помежду си, щяха да ни пометат преди хиляда години.

„Именно. Кой да предположи, че абатът бил сродна душа?“ — обади се Хармодий в главата му.

— Какво можем да направим? — попита капитанът.

Абатът се наведе напред.

— Е, поне ви заинтригувах. Каква е следващата ви задача?

— В Мореа имат неприятности — отвърна капитанът и надникна през прозореца. — Въстание и покварен магьосник. Какво ще правите с крепостта и околностите ѝ?

— За известно време ще разквартирувам тук един гарнизон. Не се отказвам лесно и ще предложа значителни обезщетения и опростяване на данъците на всяко семейство, което остане, за да възстанови стопанството си. Освен това ще потърся нови хора, също като вас. Южно от реката не може да няма по-малки синове, които си търсят ферми. Ще ги открия.

— Това ще ви струва цяло състояние.

— С каквото разполагам — отвърна абатът и се наведе напред. — Вие притежавате силата.

Капитанът сви рамене, а възрастният рицар поклати глава.

— Силата ви е от Дивото, с очите си видях.

Капитанът отново сви рамене.

— Добре — кимна абат Марк, — но ако някога решите да говорите за това, помнете, че в ордена има много рицари, които използват силата на Дивото. Знаем повече за нея, отколкото си мислите.

Капитанът допи виното си, изправи се, прегърна го и дори прие благословията му.

— Няма ли да ми кажете защо сте обърнали гръб на Бога? — попита абатът.

Червения рицар го погледна, усмихна се и поклати глава.

— Когато преди малко ми предложихте да се присъединя към ордена ви… — започна той.

— Предложението ми още важи — каза абатът.

— Оценявам това.

— Брат ви също отказа.

Капитанът кимна.

— Гавин идва с мен в Мореа — рече той, излезе от главната квартира и слезе по каменните стъпала. До стълбището, което водеше до голямата зала, един прислужник с герба на дьо Вреи държеше юздите на прекрасен боен кон — висок и стоманеносив. Капитанът нямаше никакво желание да се сбогува нито с краля, нито с кралицата, нито с новия им фаворит, каптал дьо Рут, когото вече наричаха Победителя при Лисен. Вместо това тръгна към лазарета, качи се по стълбите и отиде да види търговеца Рандъм. До леглото му стояха трима от местните фермери и приставът Йони.

— Момент, ваши благородия! — извика Рандъм. — Този достоен рицар винаги ще има предимство. Дявол да го вземе тоя мой крак — каза той и се опита да се завърти. — Как може да боли толкова, след като го няма?

Капитанът прегърна търговеца.

— Изглеждате по-добре.

— Така и се чувствам, приятелю. Онази прекрасна млада дама изля душата си в мен и сега се чувствам с двадесет години по-млад — каза той с блеснали очи. — Макар че ако си бях у дома, жена ми щеше да каже, че радостта ми се дължи отчасти на сделката, която току-що сключих с тези достойни мъже. Нали така?

Капитанът се огледа. Приставът Йони се беше представил чудесно по време на битката, а фермерите до един носеха брадви или копия. Рицарят ги познаваше по име — Реймънд, Жак, Бен Картър и младият Бартолъмю Ланторн, голям разбойник, но успешен земевладелец.

— Рандъм изкупи цялата житна реколта — рече приставът Йони и се усмихна.

Младежът кимна.

— Разбира се — нали е долу в избите.

— Малко е поочукана — отбеляза Рандъм, — но житото си е жито и търсенето надолу по реката ще бъде… Ах, как ще скочи цената, като чуят за опожарените ферми!

— Как ще го прекарате до там? — попита капитанът, най-вече от любезност.

— С кораби! — извика Рандъм. — Помните ли корабите, с които пристигна кралицата? Сега са мои.

Червения рицар поклати глава.

— Браво, приятелю. Ще станете богат.

— Ще си избия парите, а може и да припечеля малко — отвърна Рандъм с усмивка. — Да ви предложа ли една чаша?

Капитанът кимна.

— Може ли и аз да обсъдя нещо дребно с вас? — попита той.

Рандъм кимна.

— По всяко време.

Капитанът извади от пазвата си свитъка на абата.

— Имате и банка, нали?

Рандъм изсумтя.

— Е, предполагам, че не може да се мери с етруските банки, но пък… Боже милостиви! — възкликна той и се вторачи в капитана.

— Инвестирам парите при вас — заяви рицарят. — Може да се наложи да направя някои плащания и да купя коне, но три четвърти от сумата ще остане на ваше разположение поне една година.

Капитанът изпи чаша вино, прегърна всички и срещна погледа на пристава, който кимна. После пресече лечебницата и застана до леглото на брат си, който четеше, вдигнал крака на дюшека. Беше напълно облечен, а доспехите му — прилежно прибрани в плетени кошове.

— Няма я — уведоми го Гавин. — Изобщо не се преструвай, че си дошъл при мен.

— Добре, няма — отвърна той. — Къде е тя?

Брат му сви рамене.

— Трябва да се махна от тук, Гейбриъл. Остана ли, ще убия чужденеца.

— Ще кажа да сложат още една койка в шатрата ми. Утре тръгваме — отвърна капитанът и се обърна към вратата. — Къде е тя, Гавин?

Гавин срещна погледа му.

— Ако знаех, бих ти казал — отвърна той.

Капитанът задържа погледа му и Гавин посочи към един женски силует, очертан върху завесата.

— Той не е враг, Мери — каза брат му и иззад завесата се показа главната придворна дама на кралицата, цялата изчервена.

Капитанът повдигна вежда и каза:

— Виждам, че си имаш друга занимавка.

Гавин се разсмя.

— Наистина не знам къде е — призна той.

Червения рицар им махна и излезе. Надникна в амбулаторията, после в аптеката, а накрая се качи и в общата спалня. Никой не я беше виждал, а усмивките, с които го изпращаха, го разтревожиха.

Накрая слезе в двора и се натъкна на сестра Майрам. Тя му се усмихна дружелюбно и го хвана под ръка, а той я изпроводи до килията ѝ в параклиса.

— Вие си тръгвате — отбеляза тя, докато му наливаше чаша вино.

Капитанът се опита да ѝ откаже, но тя беше както упорита, така и любезна, а и мълчанието ѝ го уплаши. Монахинята зачака и накрая той пресуши стакана си.

— Утре.

— Утре ще празнуваме деня на Мария Магдалена и ще погребем старата игуменка. — Тя сведе поглед към ръцете си. — Ще бъда ръкоположена на нейно място.

— Моите поздравления — каза капитанът.

— Говори се, че искат да преместят целия манастир на юг от Харндън — рече сестра Майрам и го погледна строго в очите. — Няма да го позволя.

Той кимна.

— Освен това утре послушниците ще положат обет за монахини.

Капитанът изстина.

— Сега тя извършва бдението си — продължи монахинята. — Изпийте си виното, капитане. Никой не я кара насила.

Той си пое дъх.

— Дължим ви толкова много — продължи сестра Майрам. — Мислите ли, че не го осъзнаваме? Тя обаче не е за вас, капитане. Амичия ще стане невеста на Йесу, такова е желанието ѝ. — Тя отиде до молитвения си стол, отвори триптиха и извади сгънато парче пергамент. — Остави това за вас.

Червения рицар го пое с поклон.

— Аз съм ваш покорен слуга, ma soeur. Позволете да ви предложа поздравленията си и… — Той замълча и преглътна. — Ще направя дарение на манастира. Моля ви, предайте моите поздравления и най-искрени благопожелания на сестра Амичия.

Някак си успя да стигне до двора, където го чакаше Тоби, стиснал юздите на коня му. Капитанът ги пое и се метна на седлото, а онази прокълната частица от съзнанието му, която никога не спеше, го предупреди, че се намира на театрална сцена и половината рицари в Алба го наблюдават. Спусна се по склона до лагера си и спря до огъня на часовите.

„Не бъди глупак. Прочети го.“

Капитанът измъкна пергамента от пазвата си и го хвърли в пламъците, без да го погледне.

„Идиот такъв!“

В палатката му седеше Майкъл, който скочи на крака с виновно изражение.

— Господарят Ранълд ви чака — каза той. — Тъкмо го забавлявах.

От едната страна на походната маса седеше Ранълд Лохлан с халба бира в ръка, а от другата — братовчед му Том, стиснал друга халба. Между тях видя карти и зарове.

— Не го спирайте, ще бъде жалко — каза Том. — Особено точно сега. Обирам го до шушка — добави той.

— Толкова се радвам, че тримата не сте се посвенили да използвате палатката и масата ми — сопна се капитанът, а Том повдигна вежда.

— Братовчед ми иска да ви каже нещо — рече той.

Ранълд се изправи.

— Аз… трябва да спечеля много пари и се чудех дали ще ме приемете в ротата — каза той с явно смущение.

— Мислех, че кралят ще ви даде рицарско звание.

Ранълд сви рамене.

— Хубаво — склони капитанът, седна и си наля вино. — А сега раздайте карти и на мен.

— Първо обаче — прекъсна го Ранълд — трябва да посетя дракона от Ерк.

Червения рицар се задави с виното.

— Дракона ли?!

— Нашият господар в Хълмовете, ние поне така го наричаме — рече Ранълд и Том кимна.

Капитанът поклати глава.

— Не разбирам — намръщи се той. — Сигурно защото съм пиян.

Том сви рамене.

— Законът на Хълмовете е по-милостив към пияната глава. Ето какво, милорд. Драконът ни гарантира мир и спокойствие, а ние му даваме овце. Така е вече от двадесет поколения, че и отгоре. Сосагите, които убиха Хектор, служеха на Властелин от Дивото, наречен Торн. Нали тъй?

— Името призовава, но да, така е — каза капитанът и отпи глътка вино.

— Добре де, ще го призова, той ще дойде и ще го изкормя — рече Том. — Е, и?

— Напълно си прав — каза капитанът. — Продължавай.

— Драконът ни е задължен за загубата — рече Ранълд.

Началникът му се облегна назад.

— Не съм достатъчно пиян, че да повярвам — заяви той.

Том и Ранълд седяха насреща му с безизразни лица. Капитанът допи стакана си, Майкъл му наля още и той не му отказа, а после рече:

— Тя ще даде обет за монахиня, Том.

Том сви рамене, все едно всички жени бяха еднакви.

— Ами тогава най-добре си намерете друга — рече той и продължи, сякаш рухването на надеждите на капитана не беше най-важното нещо на света. — Пуснете ни да посетим дракона.

Червения рицар поклати глава.

— Хрумна ми нещо по-добро — рече той. — Хайде всички да го посетим.

Ранълд го погледна и повдигна вежда към братовчед си.

— Обичам го този! — рече Том на Ранълд. — Луд е като шапкар.

Братовчед му се усмихна.

— Значи отиваме всички? Цялата рота?

„Да. Това е важно.“

Изведнъж остра болка прободе капитана между очите.

„Тихо. Ти си ми гост.“

„Пиеш, защото те отхвърли една жена. Много романтично. Разбира се, в онази бележка тя може би ти е признала вечната си любов и ти е заявила, че ще избяга с теб и ще стане наемническа курва. Ммм? Ти обаче я изгори, така че никога няма да научиш. Младостта не е за младите.“

„Млъкни. Разкарай се.“

„Слушай, млади момко. Абатът има право — човечеството губи войната. Аз обаче ще се постарая да докажа, че освен че е прав, той греши. Светът не е такъв, какъвто си мислех и това да отидеш при дракона е най-доброто хрумване, което някога съм чувал. Трябва да отидеш. Залогът в тази игра е огромен, а последствията от загубата ни — изчезването на човешкия род. Заиграването ти с някаква послушница, колкото и огромна да е силата ѝ, не може да се мери с това.“

Червения рицар отпусна глава на ръцете си, а Том му се ухили.

— Вие сте пиян, милорд.

Капитанът се огледа, търсейки Жак, но той, разбира се, беше мъртъв. Последната частица от живота му преди, последният човек, който го свързваше с…

„Аз също съм мъртъв, принц Гейбриъл. Удобно, нали?“

Капитанът си пое дълбоко дъх.

— Боли ме главата — каза той. — Не е честно да ме нагази махмурлук още преди да съм приключил с пиенето.

Майкъл се наведе напред и му наля още вино.

Влязоха сер Йеханес и сер Майлъс, които също бяха пияни и пееха „Зелените тръстики“, прегърнали Дръзката, която сякаш ги носеше.

Трима юнаци с одежди зелени идват насам, о,

други двама срещу тях се изправят.

Остане ли един, той ще бъде вечно сам, о…

Опитвала се да пеят в един глас, но резултатът беше поне толкова ужасяващ, колкото щурм на орда блатници.

Том се разсмя, а Йеханес си наля вино, седна на една табуретка и вдигна тост.

— За приятелите, които вече ги няма — каза той и смехът на Том секна. Той се изправи и останалите го последваха.

— Победата и поражението са за аматьорите — каза той. — За нас съществуват само животът и смъртта.

Всички вдигнаха чаши, пиха и повториха един по един:

— За приятелите, които вече ги няма.

Капитанът внимателно остави чашата си на масата, която му се струваше много далеч и сякаш се движеше, а после се облегна на нея, за да се увери, че може да остане на крака.

— Утре погребват игуменката — каза той. — Искам всички да присъстват на службата, облечени в най-хубавите си доспехи, но първо раздигнете лагера, за да сме готови за тръгване.

Капралите кимнаха.

— Днес абатът ми плати — продължи Червения рицар. — Включи и бонус за победата, и обезщетение за хората и конете, които изгубихме. Хубава сумичка беше и аз я инвестирах, но вече никой от вас не трябва да си изкарва прехраната с бой. Дяловете ви са по сто златни дуката, че и отгоре. Стигат, за да си купите рицарско звание.

Йеханес сви рамене, Том презрително се ухили, а Дръзката извърна очи. Майкъл се разсмя, а Ранълд се усмихна.

— Ще ми се и аз да имах дял — каза той.

— Ще имаш — каза капитанът. — Имаме ново назначение и смятам да приключим бързо. — Внезапно се почувства по-добре. — Дръзката, ела тук.

Тя носеше стар прилепнал панталон и добре скроен мъжки жакет, които подчертаваха фигурата ѝ по-добре от сукман — без съмнение нарочно търсен ефект.

Дръзката му се усмихна похотливо.

— Винаги, капитане — отвърна тя и в гласа ѝ се прокрадна някогашната ѝ дързост.

— На колене — каза капитанът и вдигна ръка към Майкъл, който му подаде бойния меч.

Дръзката застина и коленичи. Сякаш се канеше отново да го закачи, но се спря.

Том кимна.

— Давай.

Капитанът вдигна меча си.

— В името на рицарската чест и рождението ми, произвеждам ви в рицарско звание — каза той, без да заваля думите и притисна меча към двете ѝ рамена.

Дръзката избухна в сълзи, а Том я тупна по гърба, доста силничко.

— Нека това бъде последният удар, който приемаш, без да му отвърнеш — ухили се той.

— Майкъл, на колене.

Оръженосецът коленичи.

— В името на рицарската чест и рождението ми, произвеждам ви в рицарско звание — повтори капитанът, Майкъл изтърпя потупването на Том, което едва не го простря по корем и после се усмихна.

Червения рицар взе бокала си.

— Мислех да свърша тази работа на бойното поле — каза той и сви рамене, — но бяхме заети.

Майкъл се изправи.

— Значи станах рицар? — със смях каза младежът. — Вече съм рицар, а не оръженосец?!

— Ще трябва да си наема нов — рече капитанът.

Дръзката още плачеше.

— Това истина ли е? — попита тя, а Том я прегърна през раменете.

— Че как да не е истина, булка. Той не би ти се подиграл така.

Капитанът отново седна.

— Ще ни трябват още двадесет души и още толкова оръженосци, дузина слуги и няколко стрелци — рече той. — Брат ми Гавин ще се присъедини към нас. Приставът Йони — също, както и сер Алкеос, който ще служи с нас, въпреки че той ни нае. Някой сеща ли се за други кандидати?

Йеханес кимна.

— Познавам дузина по-малки синове, готови да подпишат договор. Всичките си имат доспехи и коне.

Ранълд кимна.

— Прибавете и моите момчета — каза той. — Друг доход няма да имаме, поне до края на годината.

Том се наведе напред.

— Даниъл Фейвър. По-подходящ за войник от него не съм виждал. Записа се при мен заедно с две от момчетата на Ланторн. Опасни са, обичат да убиват — ухили се той. — Ще станат добри стрелци.

Йеханес кимна.

— Съставих списъка с дежурствата — каза той. — Ако за един копиеносец намерим по един войник, един оръженосец, един слуга и двама стрелци, ще имаме рота — каза той и погледна капитана. — Гелфред ще трябва да започне да се готви за войник.

Капитанът кимна.

— Още двадесет копиеносци ще ни дойдат добре. Съставих договор за четиридесет, а ние разполагаме с колко, двадесет? — попита той, изправи гръб, реши, че е допуснал грешка и колебливо се надигна. — Утре вечер тръгваме, така че по-полека с виното — каза капитанът и вдигна тост. — За ротата.

Всички вдигнаха чашите си.

— Тъй. Това е моята палатка, така че си лягам — каза капитанът и им посочи изхода. Един по един всички се изнизаха, докато останаха само Майкъл и Дръзката. И двамата изглеждаха така, сякаш се надяваха другият да си тръгне.

Майкъл проговори пръв:

— Мога ли да ви помогна, милорд? Още не съм се възгордял — каза той и се засмя.

— Предполагам, че вече си имаш чифт хубави шпори от масивно злато и на сутринта ще ги видя на петите ти — каза капитанът и го тупна по рамото. — Прати ми младия Тоби, това е.

Майкъл се усмихна.

— Благодаря ви — каза той. — Аз…

Рицарят му направи знак да престане с благодарностите и Майкъл ниско се поклони.

Дръзката остана.

— Лека нощ, Дръзката — каза ѝ капитанът и отбягна прегръдката ѝ. — Лека нощ.

Тя не помръдна и сложи ръце на кръста си.

— Имате нужда от мен.

Капитанът поклати глава.

— Няма да ви се разцивря, капитане — каза тя, сви рамене и му се усмихна закачливо.

— Лека нощ, Дръзката.

Тя изръмжа.

— Току-що те направих рицар — поклати глава той. — Не се прави на отхвърлена жена. — Беше пиян, но въпреки това усети, че отказът му я нарани и вдигна натежалата си ръка. — Чакай! — спря я капитанът. После стана, олюля се, успя да се добере до завесата, която отделяше леглото му, мина оттатък и бръкна в раклата си, където намери резервните си шпори — златни, подарък от майка му. Никога не ги носеше.

Той ги взе и се върна при Дръзката.

— Вземи.

Тя протегна ръка, пое ги и осъзна, че са от масивно злато.

— О, милорд…

— Вън! — сопна се капитанът.

Тя въздъхна, излезе от палатка си и люшна бедра, за да се отърка в Тоби, който влезе и безмълвно му помогна да свали дрехите и такъмите си.

— Тоби, на колко години си? — попита капитанът.

— Наближавам дванадесет, господарю. Или може би тринадесет? — отвърна момчето.

Капитанът легна на чистите ленени чаршафи.

— Искаш ли да станеш оръженосец, Тоби? — попита той, изтърпя изблиците на радост и обясненията във вечна вярност и махна на малкия да си върви, но щом отпусна глава на възглавницата, му се зави свят и той отново стъпи на земята. Отказа се от хрумването да поспи, седна и пи малко вода.

Главоболието му се върна. Той се надигна и остана до легена с вода, втренчен в мрака, чак до смяната на часовите. Нощта, естествено, беше доста тъмна.

„Караш ги да те обичат, а после се дразниш, че искат внимание“ — обади се гласът в главата му.

Червения рицар въздъхна, легна и заспа.

Параклисът изглеждаше великолепно — беше украсен, както подобава на церемония, на която присъстват кралското семейство, абатът на ордена на свети Тома и хиляда благородници — едва ли не цялата албинска аристокрация.

Всъщност вътре нямаше място за всички — параклисът беше предвиден за шестдесет монахини, още толкова послушници и стотина богомолци. Накрая отслужиха литургията там, но присъстваха само няколко отбрани гости. Останалите изчакаха на двора и получиха причастие там. Ритуалът мина добре и настроението беше празнично въпреки тъжния повод. Дворът на крепостта се пръскаше от хора и облечените в кадифени одежди благородници стояха рамо до рамо със селяните.

Докато подреждаха присъстващите, абатът и новата игуменка явно бяха мислили за бъдещето — в параклиса влязоха само най-висшестоящите. Негово и Нейно величество седяха на тронове. От дясната страна на краля се извисяваше каптал дьо Рут, а до кралицата стояха лейди Алмспенд и лейди Мери. Граничният граф беше до граф д’О, граф Тоубри — до сер Алкеос, който присъстваше като посланик на император Василевс, а до него поставиха капитана. Службата водеше абат Марк, озарен от светлината на хиляди горящи свещи. В параклиса беше ужасно горещо.

Пременени в доспехи от главата до петите, членовете на ротата се бяха строили в двора в четири редици, а сред тях абатът бе подредил облечените изцяло в черно членове на ордена си — несъмнено интересно решение от негова страна. Наблизо стоеше Маг заедно с жените на войниците. От дома ѝ не бе останала нито следа, а приставът Йони ѝ беше направил предложение за женитба.

Абатът изнесе проповед за Мария Магдалена. Говори за греха и за опрощението, за вярата, надеждата и щедростта към ближния, а когато монахините внесоха ковчега, в който бе положен трупът, въздухът осезаемо охладня, а от портата се разнесе ухание на люляк. Капитанът погледна игуменката и зарида. Каптал дьо Рут го изгледа и повдигна вежда, а кралицата положи длан върху ръката му.

Капитанът изненада сам себе си, вдигна очи и срещна погледа на Амичия. Тя и още шест жени в сиво-бели раса, които сякаш искряха, се бяха изправили от дясната страна на хора, близо до олтара. Тя със сигурност беше видяла сълзите му, а сега погледът ѝ беше прикован в него.

Амичия почука на вратата му.

Не ѝ отвори.

Остане ли един, той ще бъде вечно сам.

Службата се проточи твърде дълго.

Когато послушниците дадоха клетва, новата игуменка бе ръкоположена, а всички думи за старата игуменка — изговорени, цялото паство се изправи на крака и шествието излезе от параклиса, мина през портата на крепостта и се спусна към равнината. Членовете на ротата охраняваха ковчега заедно с рицарите от ордена — истинска чест, деликатно оказана им от абата.

Шестима рицари бавно спуснаха игуменката в току-що изкопания гроб, а абатът хвърли една лопата пръст върху ковчега ѝ.

Капитанът осъзна, че е потънал в собствения си свят едва когато кралят лично дойде при него.

— Дължа ви огромна благодарност — каза той. — Не ми беше лесно да ви открия.

Капитанът сви рамене.

— На вашите услуги, милорд — пренебрежително отвърна той. Кралят беше удивен от грубостта му, но се овладя.

— Кралицата би желала да се срещне с ротата ви. Знаем какви жертви дадохте в името на кралството.

— О, колкото до това — каза капитанът, — платиха ни добре.

После се обърна и поведе краля, кралицата и малка група придворни към строя. Пръв отдясно беше Том Лошия, а до него стоеше братовчед му. Кралят се усмихна.

— Ранълд! Мислех, че си се върнал в гвардията ми — каза той и се засмя. — Виждам, че цветът на туниката ти е останал същият.

Ранълд гледаше право напред.

— И това е работа — каза сериозно той, — господарю.

— А това не е ли жена? — попита кралицата, която се беше приближила още малко.

— Сер Алисън — кимна капитанът. — Приятелите ѝ я наричат Дръзката.

— Жена-рицар? — попита Дезидерата. — Възхитително!

Застаналият до нея каптал се изсмя.

— И кой ѝ даде званието?

— Аз — отвърна капитанът.

Разговорът секна.

— С какво право давате рицарски звания? — настоя да научи галът. — Това е привилегия на най-висшата аристокрация, на членовете на най-великите ордени и на славните рицари.

— Да — каза капитанът. — Съгласен съм.

Кралят прочисти гърлото си.

— Съмнявам се, че който и да е от присъстващите би се усъмнил в славата на капитана, каптале.

Капталът се изсмя.

— Той е копеле, бурк. Всички така говорят. Не може да е член на аристокрацията и няма право да дава рицарско звание, особено пък на жена.

Капитанът усети, че гърдите му се стягат — не беше точно страх, по-скоро напрегнато очакване.

— Милорд — тихо каза той на краля, — вие пожелахте да се срещнете с ротата ми. Ако това е всичко, ние си тръгваме.

— Отречете се от думите си — настоя капталът. — Отречете, че тази жена е рицар и я накарайте да свали златния пояс от кръста си — непристойно е.

— Каптал дьо Рут! — повиши глас кралят. — Овладейте се.

Капталът сви рамене.

— Твърде снизходителен сте, господарю — рече той и изгледа капитана с осезаемо презрение. — Вие сте копеле, подлец и самозванец от ниско потекло. Заявявам пред всички тези благородници, че нямате право да давате рицарски звания и че нито един рицар, който сте…

Червения рицар се наведе към Негово величество и му прошепна нещо, а той рязко се завъртя, погледна го и кръвта се отдръпна от лицето му като отлив от бял плаж. Кралят се състари за секунди и пребледня като платно, горната му устна потрепери. Кралицата не бе успяла да чуе думите на младия рицар, но тихо изохка, когато пръстите на съпруга ѝ се сключиха около ръката ѝ като менгеме.

От другата страна на гроба сестра Амичия се стресна и пребледня също като краля.

Тишината се проточи толкова дълго, че накрая се чуваше само жуженето на осите и пъшкането на мъжете, които погребваха игуменката.

Кралят и капитанът дълго се гледаха и накрая Негово величество сведе глава като мъж, който дава път на дама.

— Този благородник има право да дава рицарско звание навсякъде из кралството, каквото и да е потеклото или социалното положение на избраниците му. Такава е волята ми — повели кралят с дрезгав глас.

Капитанът ниско се поклони, а капталът остана безмълвен. Негово величество прие поклона на рицаря, хвана ръката на кралицата и я поведе към крепостта.

Червения рицар срещна погледа на дьо Вреи, който не се страхуваше от нищо, така че се спря.

— Доколкото разбирам, съм успял да ви обидя — рече той. — Трудно ми е да разбера как курва като вас смее да се засяга. Вие се биете само за пари.

Капитанът се овладя. Не бързаше заникъде и внимателно обмисли отговора си, докато дьо Вреи чакаше разговорът да приключи — условностите го приковаваха към мястото му както карфица — пеперуда.

— Понякога се бия и без пари — отвърна капитанът, — но само когато съм лично заинтересован. — Той замлъкна за миг, без да изпуска погледа му. — Сигурен съм обаче, че накрая някой ще ми плати, за да ви видя сметката като на бясно куче.

Прекрасната усмивка на Жан дьо Вреи озари цялото му лице.

— Е — засмя се той, — в такъв случай нямам търпение да опитате.

— Не съм изненадан — измърмори капитанът. Не беше съвсем сигурен, че е надделял в размяната на реплики, но успя да се отдалечи, без да се спъне в собствените си крака.

Лисен Карак — Майкъл

Граф Тоубри изостави свитата си и почти изтича по стълбите пред главната квартира, за да настигне оръженосеца на капитана. Бившия му оръженосец.

— Та ти си рицар! — възкликна той.

— Татко — кимна му Майкъл. — Ти също, както разбирам.

Тоубри не можа да му се ядоса.

— Чувам, че си си заслужил шпорите — каза той. — Сега ще се прибереш ли у дома?

Майкъл поклати глава.

— Не, татко — рече младежът и когато вдигна очи, осъзна, че му е по-лесно да срещне бащиния поглед, отколкото очакваше. — Зарадвах се, когато видях знамето ни при краля — каза той и се обърна. — Изненадах се, но и се зарадвах.

Тоубри сви рамене.

— Никога няма да обикна краля, но… по дяволите, момче! Кой си ти, че да ме учиш как да играя дворцовата игра?

Майкъл поклати глава и се поклони.

— Аз съм рицар, който изкарва по двадесет и осем флорина месечно като наемник. — Той направи крачка назад. — Трябва да вървя.

Тоубри му протегна ръка.

— Възхищавам ти се.

— Няма да ми се възхищаваш толкова, когато ти кажа, че се каня да се оженя за селянка от Абингтън — рече Майкъл с широка усмивка, усетил, че по изключение е взел превес в разговор с баща си.

Тоубри се стресна, но му подаде ръка, изпълнен с мрачна решителност.

— Така да бъде — каза той, макар че на лицето му бе изписано неодобрение.

Майкъл пое ръката му.

— В такъв случай може ли да си получа обратно издръжката?

Лисен Карак — Червения рицар

След час всички бяха на конете и готови за път. Цяла седмица бяха вадили каруците от избите, за да ги сглобят и натоварят. Добитъкът им се намираше на сигурно място в крепостта и войниците вече го бяха извели и впрегнали. Слугите се качиха на каруците, стрелците събраха резервните коне, а хората, които следваха лагера, събраха крантите и магаретата си. Начело на колоната капитанът се качи на необикновения боен кон, който току-що беше получил от абата и погледна назад към Майкъл, тоест, сер Майкъл, който вдигаше знамето.

Един по един капралите му докладваха, че ротата е готова да потегли. Наоколо им се събра малка тълпа, най-вече Ланторнови, Картърови и дузина търговци от Харндън, които бяха дошли да изпратят синовете и дъщерите си. С ротата потегляха Ейми и Кити Картър, перачката Лиз и старата Маг, която и преди двадесет години не беше изглеждала толкова млада. С нея беше и дъщеря ѝ Суки, чийто съпруг бе загинал по време на обсадата. Капитанът забеляза (при това два пъти), че тя се мотае с Том и реши да се осведоми по въпроса. Самият той търсеше едно-единствено лице сред тълпата, но така и не го откри. За миг много жени му заприличаха на нея. Твърде много.

Когато хората му се приготвиха, а слънцето се издигна толкова високо в небето, че сякаш се надсмиваше на намерението му да потегли, той вдигна ръка.

— Напред! — извика капитанът.

Заплющяха камшици, надигнаха се викове и фургоните потеглиха. Джералд Рандъм им махаше от стената, а Жан дьо Вреи ги наблюдаваше безмълвно. Абатът отдаде чест, а жените се разплакаха.

Кралят стоеше сам в северната кула и гледаше как кортежът тръгва на изток. Ръцете му трепереха, а кралицата го наблюдаваше от двора и се чудеше какво не е наред.

Една млада монахиня коленичи пред високия олтар в параклиса и изправи гръб, а на километър от крепостта капитанът се натъкна на ловеца си, който седеше безмълвно на коня, спрял на един завой. Трябваше му известно време да осъзнае къде се намираха.

— Така и не пипнахме човека, убил онази монахиня — каза Гелфред. — Това ми е като трън в очите. Искам справедливост.

— Бил е свещеникът — каза капитанът. — Двамата с Амичия го разкрихме, но беше твърде късно, за да го накажем. Предполагам, че е избягал в Дивото.

Гелфред се прекръсти.

— Ще отиде в Ада! — каза той. — Бог ще го накаже.

Капитанът сви рамене.

— На Бог не му пука, Гелфред — рече той и пришпори великолепния си нов жребец. — На мен обаче ми пука, затова ти обещавам, че този свещеник ще умре.

С тези думи Червения рицар обърна коня си на изток и продължи по пътя.

Дивото — Торн

Далеч на запад Торн се спря на върха на един хребет. Въздухът беше съвсем бистър и той виждаше на петдесет левги около себе си. Пое си дълбоко дъх — раните му бяха поне двадесет и макар че беше по-могъщ от когато и да било, бе прахосал цялата си сила.

„Това беше глупаво — каза си той. Колкото повече се отдалечаваше от Скалата, толкова по-често му се струваше, че случилото се е просто лош сън. — Можеше да ме убият. Завинаги. Но не успяха и когато се върна…“

Могъщото създание, в което се беше превърнал, не можеше да се усмихне, но по камъка и дървесната кора по лицето му премина… нещо.

Докато вървеше надолу по склона, той си мислеше:

„А може и да предприема нещо различно. Може пък да обединя блатниците.“

Глава осемнадесета

Северният път — Червения рицар

Колоната напредваше на изток с добро темпо и след няколко часа се оказа, че предпазливостта на капитана е била основателна — появиха се първо двойка блатници, а после — един ърк и ловците трябваше да ги прогонят.

Спряха да лагеруват рано и оставиха часови на пост. Капитанът почти не мигна, но сутринта тръгнаха по изгрев-слънце и му поолекна. Издигането и прибирането на лагера, пръхтенето на конете и глъчката от фургоните, хората и добитъка повдигнаха настроението му.

Трябваха им три дни, за да стигнат до Саутфърд, където Албинкърк все още тлееше. Кралското знаме още се вееше над замъка, така че капитанът и капралите му подкараха конете към градската порта, получиха позволение да влязат и вечеряха със сер Джон Крейфърд.

Сер Алкеос, който вече се чувстваше така, сякаш винаги е бил част от ротата, ги разведе край стените.

— Първо ги удържахме ето тук — каза той, щом стигнаха до разбитата западна стена. — А тук една дузина от нашите отбраняваха портата — продължи той и им хвърли закачлив поглед. — Тук пък почти превзеха стената.

Крейфърд поклати глава.

— Сега сигурно сте крал сред наемниците — рече той и се ухили на капитана. — Даже оръженосецът ми е по-възрастен от теб, момче! Как го постигна?

Капитанът повдигна вежда.

— Със здравословен живот.

Крейфърд поклати глава.

— Браво на теб, момко. Завистлив старец съм аз — ако имах сили колкото за още една битка, щях да тръгна с вас.

Капитанът се усмихна.

— Въпреки че двама от вашите хора ви оставят, за да постъпят в моята рота? — попита той, а възрастният мъж успя да кимне благосклонно.

— Въпреки това, негоднико.

На прощаване сер Джон им даде храна и цяла бъчва вино.

— Тук не остана кой да го пие — измърмори той.

Хората лека-полека се връщаха в града. Капитанът купи хляб за цялата рота от една млада жена с тъжни очи — тъжни, но практични.

— Изгориха ми къщата — каза тя и погледна на запад. — Пещите обаче не можаха. Копеленца!

Сутринта тръгнаха на север по източния бряг на Албин и Ранълд им разказа как е срещнал кралицата, когато галерите ѝ са минали край брода.

След като Албинкърк остана зад тях, ловците се пръснаха още по-нашироко, към хълмовете от двете им страни. Лятото наближаваше и заобиколените със зеленина изоставени стопанства изглеждаха зловещо. Житото беше узряло, но нямаше жива душа, която да го ожъне.

Докато капитанът наблюдаваше самотния пейзаж, при него дойде сер Алкеос.

— Минах оттук в края на зимата. Беше пълно с хора.

Капитанът поклати глава.

— Чудя се дали хората ще се върнат някога тук — рече той.

На два дни път северно от Албинкърк стигнаха до един кръстопът и спряха да лагеруват. Източният път водеше нагоре през планинските проходи към долината Делф, а по-нататък стигаше чак до Мореа. Северният път водеше към Хълмовете, минаваше покрай хана в Дормлинг и достигаше до Езерата и Стената.

Същата вечер, след като вечеря в палатката си, капитанът разтвори една карта.

— Йеханес, ти ще отведеш ротата на изток в Мореа. Намери безопасно място за лагер. След десетина дни ще дойда и аз.

Йеханес направи физиономия и погледна към Том Лохлан.

— Ако е толкова важно, защо не отидем всички заедно?

Том се засмя.

— Отиваме при дракона, Йеханес. Няма да ходим на среща с дама или да пушим с шайка обесници.

Капитанът се облегна на масата.

— Драконът е дете на Дивото и Властелин като Торн. Ротата ни няма да го впечатли.

„Не е като Торн“ — отбеляза Хармодий в съзнанието на капитана.

Йеханес поклати глава.

— Това хич не ми харесва.

— Ще го имам предвид — отвърна Червения рицар.

Том се облегна назад и вдигна обутия си в ботуш крак върху една от табуретките на капитана.

— Ах, вече надушвам Хълмовете.

Ранълд кимна.

— Скоро ще трябва да поговорим за стадото.

Том кимна, а капитанът погледна към сер Алкеос.

— Няма да отсъстваме дълго — каза той. — А и Йеханес може да се справи с всяка извънредна ситуация.

Морейският рицар повдигна вежда.

— Не съм си и помислял друго, месир — рече той, — но ще дойда с вас.

Ранълд поклати глава.

— Не се обиждайте, но за какъв дявол?

Сер Алкеос повдигна рамене и засука мустак.

— Защото това е подвиг — рече той. — И защото искам да видя дракон.

Капитанът се усмихна.

Когато фургоните потеглиха по пътя, Червения рицар спря грациозния си ездитен кон под сянката на един голям дъб и се загледа в ротата си. Хората му му отдадоха чест и на него му се доплака.

Пияндето яздеше рамо до рамо с Дългата лапа, а зад тях бяха Безглавия, Джак Кейвз и Аверчето. До един се смееха, но докато минаваха покрай него, му се усмихнаха и кимнаха. Зад тях Типит спореше за нещо с Бен Картър и Хубавеца. Щом го видяха, и тримата спряха и отдадоха чест, а Бен Картър дори извади меча си и после се смути. Дан Фейвър яздеше със сер Майлъс и Франсис Аткорт, който им показваше хватка с копие, пъхнал пръчка под мишницата си. Нижеха се все повече и повече хора — войници, слуги, оръженосци, стрелци, каруцари, шивачи, проститутки и шивачки.

Дръзката, която сега се наричаше сер Алисън Грейвз, накара коня си да се вдигне на задни крака и театрално му отдаде чест, а в дъното на колоната шивачката Маг прегърна мъжа си и подкара магаренцето си към капитана.

— Ако позволите, м’лорд — започна тя.

— Този тъжен поглед на мен не ми действа — отвърна той.

— Бих искала да дойда с вас — рече Маг.

Той извъртя очи.

— Защо? За да спиш на земята и да се храниш зле ли?

„Отлично“ — обади се Хармодий в главата му.

Щом колоната изчезна по дългия склон, който водеше на изток, Ранълд обърна коня си на север.

— За вас не знам, капитане, но аз ще нощувам в хана в Дормлинг — рече той, а на Маг каза: — Леглата там са малко по-удобни от студената земя.

Ханът на Дормлинг — Червения рицар

Ханджията излезе на двора и ококори очи толкова широко, че те заприличаха на току-що отсечени пенита. Хората му се бяха накачили по стените, а портата беше отворена. Погледът му се плъзна край Ранълд, рицарските му доспехи и червената му туника и той кимна на капитана.

— Добре сте ни дошли, сер. Тук предлагаме най-качествените услуги на най-разумните цени.

— Ти какво, не си познаваш родата ли? — проточи Ранълд.

Том скочи от коня и бронята му силно издрънча.

— Чувам, че брат ми се е оженил за твоята Сара — рече той.

Ханджията погледна първо единия, после — другия.

— Боже Господи! — възкликна той, а Том го сграбчи в меча прегръдка.

— Всички мислехме, че си умрял! — рече ханджията.

— Не още, копеле такова — изръмжа Том и погледна към младата жена, която стоеше на прага зад тях.

— Здравей, искрице. Ти трябва да си Сара. Последния път, когато те видях, беше по-малка от прасенце.

— Сега съм достатъчно голяма да нося семката на брат ти — отвърна тя.

Том пусна ханджията и отиде да я прегърне.

Капитанът не беше предполагал, че Том Лохлан е от хората, които обичат прегръдките. Мисълта леко го потресе.

— Хълминци — обади се сер Алкеос. — Много ги обичам.

— Все едно говорите за кучета — отбеляза Маг.

Алкеос изсумтя.

— Имате право, мадам, но с тях си приличаме повече, отколкото с вас албинците. Кръвта им кипи.

Ранълд слезе от коня и първо целуна Сара, а после прегърна ханджията. После извади от дисагите си тънък кожен пакет, голям колкото писмо и го метна на ханджията, който го погледна навъсено.

— Шестстотин сребърни леопарда — каза Ранълд. — С платежно нареждане от етруска банка. За тебе е. Ето още хиляда и двеста за Сара — рече той и подаде свитъка на момичето с крива усмивка. — Продадох стадото.

Тя плесна с ръце, а мъжете в двора се усмихнаха широко. Сред тях имаше към две дузини хълминци — местни скотовъдци, дребни земевладелци и други подобни и всеки от тях в миг осъзна, че парите му не са изгубени. Хората се смееха, прегръщаха се, тълпяха се около Ранълд, тупаха го по гърба и му стискаха ръката.

Червения рицар се засмя, доволен, че не е в центъра на вниманието. Ханджията обаче се откъсна от празненството, което се заформяше в двора му и излезе напред.

— Аз съм ханджията — представи се той. — Вие сигурно сте Червения рицар.

Капитанът кимна.

— Всички ми казват „капитане“ — рече той. — Е, поне приятелите ми.

Ханджията кимна.

— Да, Червения рицар е тежко прозвище, и още как. Слезте от конете и хората ми ще се погрижат за вас. Оставете грижите си на прага, влезте и си починете.

Наистина си починаха. Капитанът свали доспехите си и ги остави на купчина за Тоби, а после слезе по стълбите към общата стая, където брат му и сер Алкеос опитваха местното пиво. Маг също дойде и седна самичка, но капитанът реши, че това няма да го бъде, приближи се и ѝ подаде ръка.

— Мадам — покани той, — елате да седнете при нас.

— Маг шивачката да седи с трима рицари? — попита тя. Очите ѝ дяволито блестяха, но думите ѝ звучаха искрено.

— Играете ли пикет, мадам? — попита Гавин.

Маг сведе очи.

— Знам правилата — смутено отвърна тя.

— Ще играем с малки залози — рече сер Гавин.

— Не може ли без залози? — попита Маг.

Гавин я изгледа, озадачен.

— От месец не съм държал карти в ръцете си — каза той. — Една малка засилка няма да ми навреди.

Маг погледна надолу.

— Ако ме обере…

— Ще ви поръчам още дузина подшлемници — каза капитанът и се усмихна вътрешно.

„Колко сила има, магьоснико?“

„Трудно е да се каже, млади човече. Има талант, но не е обучена. Самоука е от самото начало.“

„А!“

„Възможно е обаче да е най-силна от всички ни. Обучението не ѝ е надянало вериги.“

Капитанът наблюдаваше как Гавин раздава картите. Нещо в хищното изражение на Маг я издаде.

„Репертоарът ѝ обаче е много скромен…“

В палата на капитана Хармодий презрително изсумтя.

„Пийни малко вино, че да усетя и аз вкуса му. Преди може да е разполагала с малко заклинания, но вече не е така, нали, млади човече? Сега знае и твоите фантазми, и моите, и на игуменката, и на Амичия.“

„Аз също ги знам. Както и…“

„Да.“

Маг подреди картите си. Едно момче донесе наръч дъбови дърва и накладе огън, а из стаята се разнесе уханието на печено агне.

Гавин се облегна назад.

— Капитане? Дайте ми малко пари на заем.

Червения рицар го погледна.

Маг се хилеше.

— Удвоявам залога — каза шивачката.

— Ако я карам така, никога няма да се оженя — рече Гавин.

— Да се ожениш ли? — попита капитанът.

Сер Алкеос се усмихна в чашата си.

— За лейди Мери, придворната дама на кралицата, ако не греша — каза любезно той.

Капитанът си я спомни, разсмя се и не можа да спре.

— Прекрасна дама — каза накрая той.

— Най-голямата дъщеря на лорд Бейн — отвърна Гавин и се загледа в далечината. — Тя ме обича — внезапно изрече той и се задави с думите си. — Аз… не съм достоен за чувствата ѝ.

Капитанът колебливо протегна ръка към брат си, но Гавин сякаш не забеляза.

„Младостта не е за младите.“

Алкеос гръмко се изсмя.

— Чуйте ме, месир. Познавам немалко рицари. На нито един не отстъпвате по достойнства.

Гавин не отвърна. Допи ябълковото бренди и вдигна чашата си към момчето, което им сервираше.

— Донеси ми вино, момче. Освен това, в интерес на истината — каза той, — трябва да се изпикая.

След като Гавин излезе, Алкеос прочисти гърлото си.

— Той ви нарича „братко“.

Капитанът се разсмя.

— Да, оказва ми тази чест — отговори той и си каза: „Почна се.“

— Мислех си, че… простете, месир.

Сер Алкеос се облегна назад.

— Мислили сте си, че съм нечие копеле, а ето че синът на великия херцог Стратнит ме нарича „братко“ — довърши капитанът и се наведе напред.

Алкеос срещна погледа му, без да извръща очи.

— Да.

Капитанът кимна и каза:

— Аз пък си мислех… вие ми простете, месир… Мислех, че сте наемник, странстващ рицар, който е решил да се присъедини към ротата ми. Въпреки това… — Той замълча и се усмихна. — Понякога ме изкушават някои мисли. И една от тях…

Капитанът отново замълча, а Маг ги изгледа.

— Мъже — каза тихо тя.

— Какви мисли? — прошепна сер Алкеос.

Капитанът отпи от чудесното пиво.

— Понякога ми се струва, че всяка моя дума стига до ушите на императора — отвърна той и сви рамене. — Вие сте негов васал.

— Да — призна сер Алкеос.

— Както и негов братовчед — продължи капитанът.

— О? Значи знаете? — въздъхна мореецът.

— Досетих се. Колкото до произхода ми…

Сер Алкеос се наведе напред.

— Да?

— Той не ви засяга, месир. Ясно ли е?

Сер Алкеос не трепна.

— Хората ще говорят.

— Нека говорят.

Маг сложи ръка на масата и събра картите — големи, квадратни и прекрасно изрисувани.

— Хората ви гледат, господа. Изглеждате така, сякаш всеки миг ще извадите камите.

Алкеос допи пивото си.

— Бирата прави хората меланхолични — каза той. — Да поръчаме вино и от моя страна всичко ще бъде наред.

Капитанът кимна.

— Не исках да се държа като докачливо копеле, но съм точно такова.

Алкеос кимна и подаде ръка.

— Признавам, че за мен важи същото. И аз съм копеле.

Очите на капитана се разшириха и той стисна подадената му ръка.

— Благодаря ви, че ми казахте.

Алкеос се разсмя.

— Досега никой не ми е благодарил, че съм копеле — каза той и се обърна към Маг. — Желаете ли аз да разбъркам картите?

Тя поклати глава.

— Вие богаташите — започна шивачката, — нима си мислите, че това има значение? Какво, че сте копелета? Я се погледнете — вижте си златните пръстени, хубавите мечове, вълнените жакети за петдесет леопарда, прекрасните коне. За бога, знаете ли какво има един бедняк?

— Родители? — налучка Алкеос.

— Глад — отговори Маг.

— Божията благословия — рече капитанът.

В този миг се върна Гавин. Сякаш сияеше и изглеждаше развеселен, очите му светеха.

— Хубав хан, май не съм виждал по-хубав. Погледнете онова момиче — има червена коса! Червена! През целия си живот не съм виждал толкова много червенокоси хора на едно място. — Той се огледа. — Разправят, че кръвта им била по-гореща от нашата.

Маг се усмихна, пъхна ръка под шапката си и подръпна върховете на плитките си. Косата ѝ беше яркочервена.

— Наистина ли, рицарю? — каза тя.

Гавин се облегна назад и се разсмя. Капитанът се разсмя още по-гръмко, накрая прихна и Алкеос. Беше заразително.

Изведнъж ханът се изпълни с живот, сякаш смехът им беше някакъв сигнал. Влязоха Том и Ранълд и дойдоха при тях, а през вратата продължиха да нахлуват мъже и жени. Щом слухът за тях се разпространи, започнаха да прииждат местни селяни и овчари от Хълмовете, както и наемниците на ханджията. Накрая дойдоха един калайджия и един ковач с чираците си. Общата стая беше достатъчно голяма да побере всички.

Мъжете завикаха, че искат музика и се оказа, че Том пее изненадващо добре. Насред глъчката Гавин се обърна към капитана.

— Ти нали свиреше на арфа? — попита той.

Капитанът се намръщи.

— Не съм свирил от години и не искам да опитвам тук.

Ханджията обаче ги чу, свали една арфа от стената и му я връчи, а после накара всички да млъкнат със същата лекота, с която магьосник би направил заклинание.

— Сред нас май има човек, който умее да свири на арфа — каза той, а капитанът напсува Гавин под нос.

— Дайте ми малко време — каза той, когато стана ясно, че няма да го оставят на мира. Взе арфата и втората си чаша вино и излезе на двора в лятната нощ.

Навън беше тихо. Овцете блееха, кравите мучаха, а гласовете на посетителите на хана бяха приглушени, като клокоченето на далечен поток.

Капитанът започна да настройва арфата. В основата ѝ, точно където очакваше, откри перце и хитро изработен ключ за струните.

„Дай на мен — обади се Хармодий. — Това е просто математика.“

Той почерпи сила, направи заклинание и струните го попиха.

„Осмократното правило, въплътено в струни“ — рече мъртвият маг.

„Благодаря — отвърна капитанът. — Никак не обичам да настройвам арфи.“

После се разходи из двора, изсвири една проста мелодия — първата, която беше научил — и се върна в хана.

Щом влезе, хората замлъкнаха, а той седна при Гавин и изсвири няколко простички песни. Щом започна „Имало един прочут оръженосец“, всички запяха. После изпълни „Зелени ръкави“ и „Прелест над водата“. От време на време грешеше, но публиката не му се сърдеше.

— Изсвирете нещо като за танци! — извика една млада вдовица.

Капитанът се канеше да признае, че не знае никакви танци, но Хармодий го спря.

„Позволи на мен.“

Пръстите на Червения рицар бавно започнаха да подръпват струните и из стаята се разнесоха звуците на жига, първо по-бавно, а после — все по-бързо и по-бързо, превръщайки се в хоро, а след това — в танц от Хълмовете, едновременно тъжен и див…

Капитанът гледаше как пръстите му вилнеят по струните и не беше никак доволен, но музиката не секваше, все по-жива и по-жива, докато мъжете се отказаха, а жените продължиха. Полите им се вееха, оголвайки белите им крака, а те потропваха и въртяха глави. Накрая Маг пъргаво скочи и се включи в кръга.

Арфата се загря под дланите му, а Сара Лохлан подскачаше като дива сьомга. Маг се завъртя, а една от слугините направи пирует сред вихрушка от фусти и поли. Мъжете диво заръкопляскаха, а арфата в ръцете му замлъкна и капитанът отново пое контрол над тялото си.

„Ех — въздъхна Хармодий. — Бях забравил какво е.“

„Моля те, старче, това да не се повтаря.“

Докато капитанът се опитваше да овладее дишането си, хората се тълпяха наоколо му и го тупаха по гърба.

— Бога ми — каза ханджията, — свирите като обладан от зъл дух.

По-късно, когато мъжете и жените излязоха по двойки, когато Маг си отиде в стаята със светнали очи, когато всички успяха да поздравят Ранълд, а най-хубавата сервитьорка в хана се настани в скута на сер Алкеос, капитанът пак излезе навън, застана под звездите, заслуша се в мученето и потропването на кравите и им изсвири „Зелените тръстики“.

Хармодий изсумтя.

Зелените хълмове

На сутринта яхнаха конете и потеглиха на север. Изглежда никой от другарите му нямаше махмурлук, а домакинът им го изненада, възсядайки хубав ездитен кон с потекло, не по-малко източно от това на неговия.

Ханджията му кимна.

— Чудесно свирите, милорд, няма грешка.

Капитанът се поклони.

— А вашият хан е един от най-хубавите, които съм посещавал — рече той. — Бих могъл да живея тук.

— Първо ще трябва да научиш още няколко песни — рече Гавин.

— Идваш да се срещнеш с дракона ли? — попита Ранълд.

— Това ме засяга толкова, колкото и Том — кимна ханджията и групата потегли.

Пътят беше хубав, широк колкото двама ездачи, застанали рамо до рамо и се виеше като змия между хълмовете. Деретата бяха влажни, а върховете — каменисти. Не бързаха, а и мостът се оказа разрушен, така че им трябваше половин ден да прекосят река Ъркил.

Ханджията помоли капитана да прати Тоби обратно в хана, за да съобщи новините.

— Прехраната ми зависи от този мост — рече той. — Тая работа не ми харесва.

Мостът изглеждаше така, сякаш е бил ударен с таран — напречните дъски лежаха наоколо, а от тежките дъбови греди бяха останали само трески.

Прекараха нощта в малка колиба край едно тихо ручейче — фермерът и семейството му се преместиха в хамбара, за да освободят леглата за благородниците. На сутринта капитанът им остави едно сребърно пени и след като хората му си похапнаха прясно кисело мляко, мед и орехи, ги поведе по пътя още по изгрев.

Докато се изкачваха все по-високо сред хълмовете, се натъкнаха на две тежки каруци, натоварени до козирката с трупи — цели окастрени дъбове, явори и орехи с прави като стрела стволове, по-високи от едър мъж с вдигнати ръце. Каруцарите ги пуснаха да минат, тъй като в долините работеха дървосекачи и те ги чакаха.

— Сигурно само така могат да преместят тези огромни дървета — презрително се изсмя Гавин.

Каруцарите повдигнаха рамене.

— Може и да е така, може и да не е.

Сер Алкеос изчака да отминат и каза:

— Пускат по-големите трупи по реката.

Ханджията мрачно кимна.

— Ето какво е станало с моста ми — рече той и ги поведе през долината, където дърварите работеха здраво. Не бяха местни, а от Изтока и вече бяха изсекли голяма част от гората в околността, преграждайки големия поток, който захранваше река Ъркил. Водачът им стоеше в просеката и се виждаше отдалеч благодарение на дългото си наметало. В ръката си държеше голяма брадва с дълга дръжка и острие като крило на чайка. Хората му бяха едри здравеняци с дълги бради.

— Добър ви ден — поздрави го ханджията.

Мъжът кимна и го огледа предпазливо. После очите му се плъзнаха по бронираните конници — никой не би искал да види толкова войници на едно място, особено далеч от дома.

— Какво мога да направя за вас? — каза той със силен акцент, а ханджията се усмихна приветливо.

— Съберете си багажа и си тръгвайте. И бавно пуснете водата да се оттече.

Очите на дърваря първо се разшириха, а после се присвиха.

— И кой сте вие?

Хората му започнаха да се събират, чу се зов на рогове.

Ханджията не докосна оръжията си.

— Аз съм ханджията на Дормлинг — рече той. — Дължите ми пари за един мост, че и отгоре. В тези долини никой не докосва гората без мое позволение, а и времето за сеч е ранната пролет, когато последният сняг още не се е стопил.

Капитанът цапна една муха.

Дърварят се намръщи.

— Тези гори са на всички. Земята е част от Дивото.

— Не. Тези Хълмове са част от владенията на дракона — отвърна Хаджията.

Дърварите се доближиха. Много от тях бяха въоръжени с копия и до един имаха брадви. Започнаха да се строяват като за битка.

Гавин слезе от седлото, качи се на бойния си кон с грацията на танцьор и извади огромния си меч.

Ханджията вдигна ръка.

— Спокойно, рицарю — каза той и отново погледна към дърварите. — Няма нужда от оръжия.

— Мъдро постъпваш, старче! — извика водачът им.

— Предупредих ви — каза ханджията, а мъжът се изплю.

— Плюя на предупреждението ти. Откъде накъде ще ни се бъркаш? А ако трупите ми са отнесли някой от мостовете ти… — Той сви рамене. — Гората е пълна с дървета. Построй си нов.

Ханджията огледа дърварите.

— Останете ли, ще загинете до един — каза той.

Думите му изглежда не ги трогнаха особено.

Ханджията обърна коня си и вдигна ръка.

— Да вървим — каза той и ги поведе в лек тръс, докато излязоха от долината и се изкачиха по следващия раззеленен хребет.

— Имам чувството, че избягах — каза Гавин.

Капитанът направи гримаса.

— Аз също.

Ханджията се обърна в седлото си.

— Ако драконът е в настроение, ще ги избие всичките, че и нас заедно с тях.

Тази нощ за пръв път спаха на открито. В околността имаше твърде малко трева за конете, така че закачиха платнени хранилки на муцуните им и ги напълниха с овес от дисагите на товарните животни.

Маг се загледа в Гавин, който готвеше вечерята и го избута встрани.

— Всеблаги Йесу — поклати глава тя. — Поне използвайте чист нож!

Алкеос се разсмя и отнесе готварските ножове до потока, за да ги изтърка с пясък.

Ханджията и хълминците изчезнаха в гората и се върнаха с две едри пуйки, а Гавин ги посрещна с две големи пъстърви.

— Както разбирам, по тези места няма много рибари — рече той. — Радвам се, че си взех въдицата.

Маг огледа птиците и рибата.

— Каквото сте уловили, ще си го изчистите — каза тя. — Аз съм готвачка, не слугиня.

Думите ѝ разсмяха капитана. Макар че цял следобед ѝ беше строил убежище и огнище, той не възрази и помогна на брат си да изчисти рибата. После изпиха останалото им вино на светлината на огъня.

— Утре — рече ханджията.

Тръгнаха по изгрев. Следващите няколко хълма бяха оголени, сякаш орда овце бе изпасла дърветата. Тревата се вълнуваше от вятъра като море, а баирите им се простираха като океан — от върха на всеки се виждаха още двадесет, заоблени като диплите на зелена вълна.

Маг вдигна ръка.

— Това орел ли е? — попита тя.

Далеч на изток се рееше огромна птица. Ханджията заслони очи и се вгледа, капитанът — също. Огромното създание беше много по-далеч, отколкото предполагаха. Той не откъсна очи от него, докато накрая осъзна какво вижда и сърцето му заблъска от ужас.

— Боже Господи — прошепна Маг.

— Божичко — рече Гавин.

— Това е драконът от Ерк — заяви ханджията.

Драконът беше по-голям от замък и се носеше на север, над хълмовете. Пред очите им титаничното създание зави и за миг огромната му, осеяна с шипове опашка ясно се открои на фона на северното небе, а гигантските му крила се разпериха от двете ѝ страни.

— Боже Господи — повтори Маг.

Беше удивително бърз. Капитанът не можеше да откъсне очи от него.

„Виж ти — обади се Хармодий. — Виж ти.“

Мъртвият магьосник звучеше дори по-потресен от живия капитан.

Буреносният вятър от крилете му отекна из хълмовете. Капитанът можа да го сравни единствено с грохота от огромните вятърни мелници в Гале. Драконът беше голям колкото хълмовете.

Ездитният кон на капитана изпадна в паника, този на Маг я хвърли от седлото и хукна, а останалите пощръкляха. Капитанът слезе, дръпна главата на жребеца си надолу и коленичи до шивачката.

— Пострада само гордостта ми — сопна му се тя. — Не че е кой знае каква.

Драконът се носеше право към тях. Крилете му се вдигнаха нагоре и върховете им почти се докоснаха, а после замахнаха надолу и силата на вятъра наклони тревата чак до земята. Беше огромен — докато успее да прелети над главата му, капитанът успя да преброи до десет. Ездитният му кон беше застинал от ужас — сянката на дракона покриваше земята на сто крачки във всички посоки. Накрая силуетът му скри слънцето.

Капитанът премигна.

„Погледни го в Имагинерното“ — каза му Хармодий.

Капитанът го послуша и залитна, обзет от нов пристъп на страхопочитание. Ако Торн приличаше на сияйна зелена колона, то драконът беше… самото слънце.

Капитанът поклати глава. Гавин извика, а Том Лошия се засмя с глас.

— Това, приятели мои — извика той, — това вече наистина е Властелин от Дивото, няма грешка!

Слязоха по склона до следваща долина, докато дъждовните облаци се събираха на север над лоха. Пред тях се простираха множество езера, които ставаха все по-големи и по-големи, докато накрая се сливаха в същинско огледало на двадесет левги от тях, ако не и по-далеч. Гледката беше великолепна. Пред тях, точно до първия лох, през едно ручейче минаваше брод и щом стигнаха до него, те свалиха плащовете от седлата си. Никой не проговори.

От северния край на долината плисна дъжд като из ведро и скри езерата. Виждаше се само водната завеса и черните облаци.

— Сякаш сме на края на света — каза Маг.

Капитанът кимна, а сер Алкеос се прекръсти.

Прекосиха потока при една купчина камъни, оставена като ориентир. Капитанът се отклони встрани, а после пак се присъедини към тях.

— Хайде — подкани ги той. — Водата тук се издига много бързо и много високо.

Гавин погледна към езерото.

— В този лох[55] има сьомга — с копнеж каза той.

Нагоре по хълма се виеше тясна пътека, точно колкото за един кон и те се подредиха в колона по един — водеше ханджията, а Том Лошия остана най-отзад. Отне им близо час да се изкачат по склона и дъждът отново ги свари на открито. Беше студено, а те бяха вир-вода въпреки тежките плащове и качулки.

Най-горе се издигаше каменен трон, който гледаше на запад. Капитанът му хвърли бегъл поглед, Маг — също. Силата в него беше осезаема. Ханджията не се спря, заобиколи го и се спусна от другата страна.

От самия връх, точно зад трона, капитанът зърна призрачните силуети на искрящите бели зъбери далеч на север. Почти всичко останало бе скрито от дъжда, макар че вече няколкостотин стъпки се бяха движили над него и едва сега отново се гмурваха зад завесата му.

Слизаха все по-ниско и по-ниско, а Червения рицар се доверяваше на коня си. Лекото му седло беше подгизнало и капитанът се притесняваше и за дрехите си. Въпреки че беше лято, дъждът беше много студен.

Съзнанието му диво препускаше.

— Мислите да посетим това чудо? — попита той. Звучеше като Майкъл, при това повече, отколкото му се искаше.

Ранълд се обърна да го погледне.

— Да.

Едва следобед се измъкнаха изпод облаците, а пролуките в дъждовния саван им разкриха още една долина с лохове, разположена по-различно от предишната — езерата в нея ставаха все по-малки, а тя се издигаше на североизток и накрая се сливаше с високите зъбери.

Ханджията стигна до първия брод, също отбелязан с купчина камъни, които веднага се открояваха на фона на пустия гол пейзаж от зелена трева, скали и вода.

— Водата е придошла! — извика той.

Капитанът се наведе и цяла минута я наблюдава, заслушан в камъните, които с грохот се търкаляха под повърхността ѝ. Потокът минаваше през тесен пролом точно над тях, набираше сила между две огромни скали и изригваше към лоха от дясната им страна — триста стъпки широк и много, много дълбок.

Том Лошия се разсмя и изрева:

— След мен!

Обърна коня си на юг и сякаш влезе право в езерото, но докато се отдалечаваше от брега, описвайки полукръг, жребецът остана напълно сух.

Капитанът го последва, а след него и Ранълд. Щом погледна надолу, младият рицар видя насип от скали и камъчета точно под повърхността на водата.

— Като се оттече напролет — обади се Ранълд, — водата избутва всички камънаци от устието на потока и прави насип, както ей тук. — Той се засмя. — Всеки хълминец го знае.

Том погледна ханджията.

— Да. Всеки истински хълминец.

Ханджията го изгледа, но Том не се трогваше от погледи.

Мокри и навъсени, те потеглиха по стръмния склон на долината. Пътеката следваше потока до един великолепен водопад, а после се виеше нагоре по скалата. Беше точно толкова широка, колкото опитен ездач да успее да се задържи на седлото и постоянно завиваше — за да изкачат стотина метра, трябваше да свърнат девет пъти. Жребецът на сер Алкеос се уплаши и отказа да върви, така че рицарят слезе и го поведе нагоре.

На един завой Маг слезе от коня и погледна към Червения рицар, който я разбра. Тя нямаше намерение да помоли за помощ, така че капитанът хвана юздите.

— Благодаря — рече шивачката и тръгна пеша нагоре по пътеката, а той поведе коня ѝ.

На върха на скалата имаше още един лох, по-малък и по-дълбок, затворен в тесен пролом и преграден от голяма скала. Над него се издигаше висок тревист хълм, а над всичко това се извисяваше огромна покрита със сняг канара, чийто връх се издигаше толкова далеч над тях, колкото се бяха изкачили за два дни. Пътеката минаваше край брега на езерото, скрита в зелената трева, а по склоновете на хълма пасяха овце. Чуваше се само глухият тътен на водопада зад тях и приглушеното клокочене на потока по ледниците в горния край езерото. Там откриха и един чакълест бряг и капитанът го посочи на ханджията.

— Да лагеруваме тук — предложи той, но възрастният мъж поклати глава.

— Драконът ни казва да си вървим. Това време е неестествено — рече той и повдигна рамене. — Тежка нощ ни чака.

Капитанът гледаше към далечния бряг, взирайки се през дъждовната завеса.

— Там има гора.

Маг кимна.

— В най-високите долини видях самодивско дърво — рече тя.

— Самодивско дърво, елши и по-древни дървета — съгласи се ханджията. — Но не можем да накладем огън толкова близо до дракона.

— Защо не? — попита капитанът.

— Той си има правила.

Червения рицар поклати глава.

— Ако отсечем живо дърво, може и да разгневим някой Властелин — каза той, — но мъртвите клони по брега… — Рицарят се поусмихна и се отърси от дъжда. — Заведете конете под онази скала, да са на завет.

Ханджията повдигна рамене.

— Нека тежи на вашата съвест. Ако се върнем сега, може да хванем по-добро време преди залез.

Гавин изстиска водата от мустаците си.

— Обяснете ми защо не спряхме да лагеруваме до езерото, в което имаше риба — отбеляза той.

Капитанът се загледа в кипящото от дъжда езеро.

— Готов съм да заложа златен леопард срещу медна котка, че тук има сьомга — каза той. — Само не очаквай аз да я ловя.

Гавин се усмихна.

— Ако си мислиш, че сьомгата може да изкачи тридесетметров водопад, значи не знаеш много за нея, братко.

— Не се отказвам от облога — каза капитанът, — но ако ловим риба тук, ще нанесем смъртна обида на нашия домакин, а както каза ханджията, точно сега той не се радва особено на присъствието ни.

Маг се изкикоти.

— Толкова ли ви е страх, че ще се поизмокрите? На години съм два пъти колкото вас, но ще се завия с мокрия плащ и ще заспя. Утре ставите ми ще се оплакват до Бога, но какво пък толкова? — рече тя и ги погледна. — Нали видях как дракон лети към зората? Аз няма да се върна, господа.

Вдигнаха заслон от копия и тежки вълнени одеяла, които затиснаха с най-големите камъни по брега. Вятърът доста време изпитваше здравината му, но сякаш нямаше желание да си премерят силите както трябва.

Капитанът и сер Алкеос обиколиха целия бряг и събраха всички съчки наоколо. Накрая се получи чудесна купчина.

— Чудя се откъде се взеха — рече ханджията.

Капитанът сви рамене.

— Предполагам, че домакинът ни ги е пръснал по брега, за да ги намерим.

Гавин, който беше опитен ловец, извади огниво от дисагите си и погледна към брат си, който седеше от другата страна на огнището.

— Сякаш пак сме деца — каза той.

— Никога не сме се опитвали да накладем огън в такава буря — отбеляза Червения рицар.

— Напротив. Аз не можах, ти използва силата, а татко те прокле.

— Измисляш си — каза капитанът и поклати глава, а Гавин го изгледа.

— Не — рече той и използва тялото и подгизналия си плащ, за да покрие огнището, а чевръстите ръце на капитана бързо насипаха основа от съчки — влажни, но не толкова, колкото можеше да се очаква. Гавин извади суха прахан от дисагите си и я уви в парче брезова кора.

— Нося си ги от вкъщи — рече той, а капитанът сви рамене.

Брат му натика парче овъглен плат дълбоко в праханта и започна да удря огнивото в кремъка, докато се разхвърчаха искри. Парцалът се запали, той го пусна в гнездото от кора в ръката си и духна. Вдигна се дим, той духна отново — бавно, дълго и продължително — и пушекът се сгъсти. Капитанът се наведе и направи същото, Гавин подхвана след него и подпалките лумнаха. Той ги пусна върху съчките и двамата братя прибавиха още с бързи, точни движения.

Съвсем скоро огънят весело пращеше.

— Можехте просто да използвате магия — разсмя се Маг, — вместо да се фукате какъв майстор сте.

Гавин се намръщи, а капитанът се усмихна.

— Дълги години избягвах да използвам силата — обясни той и сви рамене. — Защо да я прахосвам сега?

Маг кимна с разбиране.

Свариха си чай с вода от езерото, хапнаха студено месо и легнаха да спят. Камъните по брега бяха мокри и студени, но накрая вълнената палатка и топлината на конете ги надви.

Пазеха на смени — капитанът пое среднощната и се настани на една скала високо над брега. Вятърът беше стихнал, заедно с него си беше отишъл и дъждът и рицарят се загледа в луната и хилядите звезди.

„Може ли да поговорим?“

„Не.“

„Затворил си вратата си и не отговаряш на Маг. Объркана е, а ти си свързан с нея. Магьосническият етикет изисква…“

„Не. — Капитанът погледна към езерото. — Махни се. Не съм си у дома.“

Главата го болеше.

На сутринта пиха топъл чай, ядоха царевични питки на жар, опечени от Маг върху един плосък камък и продължиха нататък. Конете бяха изморени и премръзнали и беше истинско чудо, че нито един не е заболял или окуцял след мразовитата нощ в планината. Тръгнаха нагоре по пътеката и прехвърлиха един зелен хребет в северния край на лоха, а после се спуснаха в плитка долина, пълна с торф и пресечена от натежалия от дъжд поток. Оттам продължиха по скалите в центъра ѝ и свиха два пъти, за да изкачат още един склон. Зеленината по хълмовете мамеше — наглед единственият безкраен хребет се оказа цяла поредица от отделни скали — всяка се сливаше с предишната в сивкавата светлина.

Ханджията поклати глава.

— Последния път изглеждаше различно — каза той.

Ранълд се разсмя.

— Никога нищо не се повтаря, а, ханджийо?

Мъжът сви рамене.

— Идвам едва за втори път, Ранълд.

Том Лошия изръмжа.

— Аз пък никога не съм идвал. Хектор обаче разправяше, че всеки път било различно.

Изкачваха се все по-нагоре и по-нагоре. Прехвърлиха и следващия хребет, а слънчевите лъчи едва-едва прозираха през завесата от облаци. На върха на следващия, в една гънка в земята, видяха овчарска колиба. От ниския ѝ комин се виеше дим с миризма на торф, а вдясно от стените ѝ се простираха безкрайни кошари, сякаш всичко тук беше построено специално за овцете. Пътеката беше права като стрела и водеше от хълма право до вратата на колибата.

— Това са най-големите овце, които съм виждал — каза Алкеос, докато изтръскваше водата от косите си.

Подкараха конете по пътеката към каменната ограда и дървената порта с богато украсени железни панти. Капитанът се наведе, побутна я и я отвори.

В дъното на двора, скрита зад върха на хълма, се издигаше конюшня с единадесет прегради.

Капитанът се усмихна.

— Ще го приема като знак, че сме добре дошли — каза той.

Тухлената конюшня изобщо не подхождаше на околностите си.

— Познавам я — обади се Гавин. — Това е конюшнята на Дикън Пийл.

Той погледна към Ранълд, който кимна.

— В Харндън. Тъкмо си мислех за нея — топла, уютна… — каза червенобрадият великан и въздъхна.

Копитата на конете им зачаткаха по тухления под със сила, която капитанът не беше и сънувал. Хранилките бяха пълни с овес, подът — застлан с прясна слама, а в кофите имаше чиста вода.

Свалиха седлата на конете и разтовариха резервните. Капитанът изчетка новия си боен жребец и го покри с чула, преметнат точно до ръката му. Гавин и Алкеос го последваха заедно с ханджията и Ранълд. Том Лошия остана на прага с меч в ръка.

— Не ми харесва тая работа. Това е магия — заяви той и прокара палеца си по острието.

— Няма как да разрешиш проблема с меч, нали? — обади се капитанът и свали дисагите от едрия скопец на Том. — Успокой се.

Великанът обаче не помръдна от прага.

— Искам да му се види краят — каза той, а Ранълд отиде при него и го хвана за ръката.

— Така няма да стане, Том. Успокой се.

Маг се усмихна на сер Алкеос.

— Ще бъдете ли така добър да свалите седлото от коня ми, сер? Аз съм просто слаба жена.

Сер Алкеос се ухили, а Маг взе плаща си, избута Том от пътя си, отиде до вратата и любезно почука. В спусналата се тишина почукването ѝ прозвуча като изстрел с требушет.

Вратата се отвори.

Маг влезе, а ханджията престана да тимари коня си и изпусна четката.

— Дявол го взел! — възкликна той и хукна към вратата, но тя вече се беше затворила. Ханджията почука, тя отново отвори и той изчезна.

— Мисля, че останалите може просто да влезем заедно — каза капитанът, избърса ръцете си със слама и тръгна към вратата. — И за теб се отнася, Том.

Том дишаше тежко.

— Всичко това е магия.

Капитанът кимна и му заговори внимателно, както би се обърнал към нервен кон или уплашено дете.

— Да, точно така. Ние сме в ръцете му. Том, но това вече го знаехме.

Том изправи гръб.

— Мислите си, че ме е страх.

Ранълд поклати отрицателно глава, а капитанът кимна.

— Да, Том, страх те е. Честно казано, ако не те беше страх, щеше да си луд.

— Което може да е съвсем вярно — обади се Ранълд.

Том с мъка се усмихна.

— Готов съм.

Капитанът почука на вратата и тя се отвори.

Стаята му се стори малка и схлупена, но изненадващо просторна. Гредите на тавана почти докосваха главата на капитана, което беше твърде ниско за Том. Вместо камина видя печка с дърва, в която гореше огромен огън. Той я изпълваше като пещ и отделните парчета дърво не се виждаха сред пламъците, но отделяха точно толкова топлина, колкото да превърнат стаята в приятно убежище в една хладна лятна вечер.

Около печката бяха наредени тежки дървени столове с вълнени покривала. На някои от тях бяха извезани гербове, а едното беше изработено от античен гоблен, скроен и ушит по формата на стола. Гредите на тавана бяха потъмнели от времето, но дърворезбата им все още се виждаше. На стената над печката висяха два кръстосани меча, а дълъг ред гвоздеи внимателно крепяха копие, закачено на основната греда.

Маг седна до ханджията и кръстоса крак върху крак. Срещу нея седеше дребничък мъж с дълга лула в устата. Стори им се толкова невзрачен, че в началото не го забелязаха. Носеше семпъл жакет и панталони от грубо вълнено платно, а обветреното му лице не беше нито красиво, нито грозно, нито старо, нито младо. Очите му бяха черни. Щом ги отвори, погледът му моментално ги прикова.

— Добре дошли — каза драконът.

Червения рицар се поклони, огледа се и забеляза, че другарите му са напълно неподвижни, а мъжете зад гърба му кой знае как са насядали по столовете наоколо. Ръцете им почиваха върху коленете.

Капитанът закачи плаща си до техните и отиде да седне.

— Защо никой не говори? — попита той.

— До един говорите — отвърна драконът. — По-лесно е за всички ни, ако се обяснявам на спокойствие с всеки поотделно.

— Аха — каза капитанът. — Тогава ще си изчакам реда.

Драконът се усмихна.

— Мога да говоря с всички ви едновременно — каза той. — Вие се нуждаете от представата, че съществува някакъв ред, не аз.

Той смукна от лулата си, а капитанът кимна.

„Разбира се. Времето не означава нищо за тях“ — обади се Хармодий.

— Вие заедно ли сте? — попита драконът.

— Аз представлявам себе си — отвърна капитанът. — Не мога да говоря от името на Хармодий.

Драконът отново се усмихна.

— Много мъдро от твоя страна, че си го прозрял. Нали знаеш, че ако не се отървеш от него, рано или късно ще поиска да те контролира? Няма да може да се сдържи. Нищо не ми дължиш за този съвет.

Капитанът кимна. До лакътя му се появи чаша греяно вино и той го изпи с благодарност.

— Защо си дошъл? — попита драконът. — Поне ти би трябвало да знаеш какво представлявам.

Капитанът кимна.

— Досетих се — отвърна той и се огледа. — Има ли някакви правила? Само три въпроса ли ми се полагат? Или петдесет?

Драконът сви рамене.

— Не желая да ме посещават и се опитвам никога да не надничам в бъдещето. Тези неща съм оставил на вечно заетите ми роднини. Те сплетничат и се боричкат помежду си, а аз просто живея и търся истината — усмихна се той. — Когато се почувствам самотен, си водя някой късметлия, за да се позабавлявам.

Усмивката му изведнъж стана хищна.

— Ами Лохланови?

Драконът дръпна от лулата си и топлият въздух от бумтящата печка отнесе дима към тавана.

— Това ли е въпросът ти?

Капитанът поклати глава.

— Не, но те са се заклели да ми служат и трябва да се уверя, че ще се отнесеш добре към тях.

Драконът се усмихна.

— Лоялността се вижда тъй естествена на човеците. На мен тя трудно ми се отдава, но ще бъда почтен към Том и Ранълд. Задай въпроса си.

Капитанът разклати чашата, за да разбърка виното и подтисна желанието си да го попита за Амичия.

— Възможно ли е да се разреши конфликтът между хората и Дивото? — попита той.

— Това ли е въпросът ти? — попита драконът.

— Да — отвърна капитанът, а седналият срещу него мъж продължи да пуши.

— Колко очарователно — каза драконът, отиде до полицата край печката, отвори един каменен съд, извади шепа сухи листа и ги натъпка в лулата си. — Вярваш ли в свободната воля, принце?

На капитана започваше да му става горещо, така че се изправи, измърмори „Извинете“, свали жакета си и го закачи до полицата, за да се суши. После пак седна.

— Да — отговори той.

— Защо? — попита драконът.

Капитанът сви рамене.

— Защото ако нямам свободна воля, няма смисъл да играя тази игра.

Драконът поклати глава.

— Ами ако ти кажа, че имаш свободна воля само за някои неща?

Капитанът осъзна, че дъвче една от кожените си ръкавици и престана.

— Ще предположа, че дали имам избор във всяко отношение, или само в едно, е все едно — способността ми да повлияя на вселената е горе-долу една и съща.

— Интересно — кимна драконът. — Човекът и Дивото са просто идеи, философски конструкции. Ако са били създадени, за да представляват — да символизират — две противоположности, възможно ли е да се помирят? Могат ли алфа и омега да разменят местата си в азбуката?

— Още малко и ще кажете, че не съществува нито Дивото, нито хората — усмихна се капитанът.

Драконът се разсмя.

— Този урок си го учил, както разбирам.

— Седял съм в краката на няколко източни философа — отвърна капитанът. — Нямах представа, че са дракони, но сега като се замисля…

Драконът отново се разсмя.

— Радваш ме, така че ще отговоря на въпроса ти. Макар че са две лица на една и съща монета, човекът и Дивото могат да живеят в мир, точно както монетата си живее спокойно в кесията.

— Поотделно ли? — попита капитанът.

Драконът повдигна рамене.

— Монетата винаги е цяла, нали? — попита той, а капитанът се облегна на изключително удобния си стол.

— Брат ми загина — каза Том. — Беше твой васал, а сега е мъртъв. Кажи ми кой го уби.

Драконът сви рамене.

— Брат ти загина извън териториите ми — каза той. — Признавам, че не обърнах особено внимание. Признавам още, че докато бях зает с други неща, някои от народите на Дивото пресякоха земите ми без мое позволение. Истината обаче е, че наложих това ограничение най-вече за свое удобство. Рядко притеснявам хората, било в моите територии, било извън тях и вие двамата с Ранълд сте първите, които изискват да предприема нещо от толкова време насам, че молбата ви няма смисъл.

— Значи няма да отмъстиш за него — кимна Том. — Тогава ми кажи кой го уби.

— Нареждаш ли ми, или ме питаш? — любезно попита драконът. — Това ли е въпросът ти?

Ранълд се наведе напред.

— Да — отвърна той вместо братовчед си. — Може да звучи странно, но не искам да си отмъщавам на сосагиге, макар че посякоха и мен, и Хектор. Искам Торн. Той ги изпрати, той ги призова. Той ги накара да воюват.

Драконът отметна глава назад и се засмя.

— Нима си глупак, Ранълд Лохлан? Племената от Дивото вършат каквото желаят. Те не са деца. Ако са нападнали брат ти, това не е било случайност.

— Ако не беше Торн, нямаше какво да дирят при бродовете — настоя Том.

Драконът облегна брадичка на дясната си ръка.

— Каква част от истината искаш да чуеш, дете на Хълмовете? Колко да ти кажа — достатъчно, за да предизвикам грандиозно отмъщение, или достатъчно, за да не можеш да сториш каквото и да било? Кое предпочиташ?

Ранълд задъвка върха на мустака си.

— Какво толкова можете да ни кажете, че да не можем да сторим каквото и да било? — попита той, а Том свирепо се намръщи.

Драконът се облегна назад, остави лулата и скръсти ръце зад главата си.

— Сосагът, който уби Хектор, се нарича Ота Куон. Достоен враг за теб, Том — амбициозен, пламенен и много вещ. Лошото е, че след време твоят капитан ще пожелае да го направи свой съюзник — рече драконът.

— Нима мислите, че това би спряло Том? — попита Ранълд. — Значи не го познавате.

Драконът поклати глава.

— Не. Зад Ота Куон стоеше Скадай. Именно той рискува да си навлече гнева ви, като нападна вас и стадото ви. Вече е мъртъв, но зад него стои Торн, който бе принуден да воюва от мой роднина, за когото и ти, и брат ти струвате по-малко и от мравки и който желае да изтрие не само вас, но и всеки мъж и жена от лицето на земята. Би трябвало да ви благодаря — току-що осъзнах, че съм проспал големи вълнения, светът се бунтува. Дявол ви взел, всичките.

— Кажи ми името му — настоя Том.

— Том Лохлан, името ти сее страх и на север, и на запад. Демоните и змейовете се подмокрят от ужас, само да те спомене някой — отвърна драконът и го погледна с пълни с нежност очи. — Моят вид обаче… В арсенала ти няма оръжие, с което да можеш да ни навредиш.

— Името му — повтори Том.

Драконът се наведе напред.

— Бих желал лично да се заема с тази работа.

Том се плесна по бедрото.

— Това вече ми харесва, драконе. Добрият господар защитава хората си. Но аз ще ти помогна — кажи ми името му и заедно ще го закопаем.

Драконът поклати глава.

— Ще станеш ли джелепин, Том?

Мъжът поклати глава.

— Съмнявам се, че ще ме бива за това. Ще трепя всеки, който ми противоречи.

Драконът кимна.

— А ти, Ранълд?

— За мен ще бъде чест, но искам да получа рицарско звание от краля и да спечеля малко състояние, за да се оженя за една дама — отвърна Ранълд и се почувства като момченце, което си е признало, че е крало ябълки.

— Тези неща мен не ме засягат — каза драконът. — Макар че беше истинско удоволствие да си поприказвам с вас.

— Той е мислителят — рече Том, — а аз — боецът. Ние сме двете страни на една монета.

— Монетата винаги е цяла — каза драконът.

Маг седеше с ръце в скута.

— Какво мога да направя за теб? — попита драконът.

— Искам да победя и унищожа магьосника, наречен Торн — каза тя.

— Искаш отмъщение?

Маг сви рамене.

— Преди години куче ухапа едно от децата ми. Преди това беше хапало и други. Съпругът ми излезе с арбалета си и го уби — каза тя и срещна погледа на дракона. — Сигурна съм, че отчасти е искал отмъщение.

— Но основната причина е била безопасността на останалите деца, така ли? — попита драконът.

Тя кимна.

— Скромна жена си ти — отбеляза драконът. — Позволяваш на хората да изкажат мнението си, а твоето пазиш за себе си. — Маг се усмихна и сведе поглед към ръцете си. — Но ти, стопанке от Абингтън, се каниш да унищожиш Торн, който се опитва да стане Властелин.

Черните му очи се опитаха да срещнат погледа ѝ, но тя не им позволи.

— Точно така — умишлено лековато отвърна Маг, а драконът беззвучно подсвирна.

— Войната, която преживяхте, е увеличила силите ти неимоверно. Виждах те съвсем ясно, и то от Албинкърк.

Маг доволно се изкиска.

— Винаги съм знаела, че имам талант — каза тя. — Но благодарение на стария магьосник и на игуменката сега имам и познания. — Шивачката вдигна очи. — Ужасяващи познания.

— Съмняваш ли се съществуването на Бог? — попита драконът.

Маг извърна глава.

— Кой сте вие, че да ме питате? Сатаната?

Драконът се изсмя.

— О, не, стопанке. По-скоро ленивият му млад братовчед.

— Ще ми отговорите ли? — попита тя.

— Ти не ми зададе въпрос — кротко отвърна той. — Намекна, че искаш да ти помогна да нападнеш Торн. Намекна също, че би желала да знаеш дали има Бог.

Тя изправи гръб.

— Него мога да го открия и без ваша помощ.

— Хубаво — рече драконът.

— Искам да ми помогнете с Торн.

— Това е другото лице на същата монета, не е ли така? — отвърна драконът. — Ако сама можеш да решиш дали има Бог, едва ли имаш нужда от помощта ми, за да се справиш със смъртен магьосник.

— На вас ще ви е лесно — каза Маг.

— Съвсем вярно, но накрая ще излезе, че аз съм убил кучето. По свои причини — рече той и облегна брадичка на ръцете си.

Тя поклати глава.

— Разбирам, но бих искала да разделите двете страни на монетата.

— Монетата винаги е цяла — каза драконът.

— Монетата винаги е цяла — каза драконът.

Капитанът се огледа и видя, че спътниците му до един премигват като хора, които се събуждат от дълбок сън.

— За мен беше огромно удоволствие да се срещна с вас — каза драконът. — Леглата са топли, огънят е истински, а храната — изключителна, нищо, че аз го казвам. Моля ви, не пестете виното. Освен това ще се засегна, ако не посвирите на арфата на стената. — Той им се усмихна. — Земните работи рядко ме интересуват, но реших да ви помогна почти изцяло заради собствените ми цели, които, повярвайте ми, представляват безкрайно по-малка заплаха за вас и себеподобните ви, отколкото тези на моите роднини. Аз искам само да бъда оставен на мира — имам свои собствени амбиции и те нямат нищо общо с войната, завоеванията, болката или омразата. — Той се усмихна и за миг те зърнаха грамадна глава със зъби колкото бойни кораби и змийски очи като църковни камбанарии. — Ще станете мои съюзници. Ще обикаляте по света и ще служите на целите ми, на собствените си планове и на свободната си воля. Съмнявам се, че ще победим, но ако успеем, ще ни радва мисълта, че сме го постигнали въпреки крайно неравностойната ни позиция — каза драконът и кимна сякаш сам на себе си. — А, да, подаръците ви. Изработих някои артефакти или по-скоро ги събрах точно по този повод. За всеки има по нещо. А на прощаване… — Домакинът им се усмихна на всички. — Позволете ми да ви изпратя по-скоро с няколко мъдри съвета, отколкото с фойерверки. Правете добри дела. Нека ви водят честта и достойнството, но не защото ви е обещана награда, а защото така трябва. Това се отнася колкото за моите хора, толкова и за вашите.

Капитанът все още обмисляше хапливата си забележка, когато осъзна, че драконът е изчезнал.

„Това беше удивително“ — каза Хармодий.

Докато закусваха, не им се тръгваше.

— Мармаладът е като… — Маг се изкикоти с уста, пълна с топъл хрупкав хляб и разкошно прясно масло.

— Като дар от Бога? — налучка сер Алкеос.

— Чувствам се като крадец — рече Ранълд, който беше взел един от мечовете над печката.

Том взе другия и се ухили.

— Боже — изломоти той, щом прокара палец по острието и възкликна от удоволствие, когато избраният от него меч разсече въздуха.

Ханджията поклати глава. В скута му лежеше кутия.

— Страхувам се да я отворя.

Сер Алкеос се изправи и взе меча, който висеше зад основната греда на тавана, заедно с колана и ножницата, които отиваха на герба му. Острието беше изненадващо късо, а ефесът завършваше с тежко стоманено топче.

— Оставил е тези неща за нас. Всъщност ако не греша, цялата колиба е специално за нас.

— Никъде не отивам, докато не изядем мармалада — каза Маг и се засмя. Взе платнената си салфетка, за да избърше ъгълчета на устните си и под нея се показа шателейн[56], изработен от злато, сребро и емайл, на който висяха остра стоманена ножица, кутийка, пълна с игли, както и множество други инструменти, включително връзка ключове.

— О! — възкликна тя и се изчерви, притиснала ръка към гърдите си. — О, Боже мой. Прекрасен е!

Гавин си взе мармалад.

— Сънувах нещо направо забележително. Носех зелен колан… — започна той и рязко млъкна, защото около кръста му блестеше колан, украсен със зелен емайл и златни плочки, а от него висеше тежка кама в златно и зелено.

Капитанът застана под таванската греда и се загледа в копието.

— Вземи го бе, човек! — обади се Том.

Капитанът потри брадичка между пръстите си.

— Не съм сигурен дали го искам — рече той.

„Вземи го! Вземи го!“ — занарежда Хармодий, който явно не можеше да се овладее.

Оръжието беше дълго метър и половина и издялано от стара черна трънка — чепато, но право като стрела. На върха му блестеше дълго черно острие.

— Някой е намерил жезъла на магьосника и го е превърнал в копие — каза капитанът.

„Вземи го, глупак такъв.“

Червения рицар пак потърка брадичката си.

— Отивам да нагледам конете.

„Наситено е със силата ми. Моля те! Той нямаше да го донесе, ако смяташе, че не бива да го използваме.“

— Не мога да не отбележа, че подаръците му или се връзват, или имат остри върхове, или са двуостри — рече капитанът. — Все колани и мечове.

„Не бъди глупак.“

„Глупаво ли е, че не бързам да използвам инструменти, които не разбирам? — попита Червения рицар. — Залогът е твърде висок, така че накрая сигурно ще го взема. Просто няма да е точно сега.“

Докато тимареше конете, капитанът никак не бързаше. Сториха му се закръглени и доволни. Спомни си, че като малък точно така се криеше от баща си. Когато телата им заблестяха като слънчеви лъчи, отразени във водите на езерото отвън, той се върна в хижата, която отвътре беше по-голяма, отколкото отвън и свали копието от гвоздеите.

Беше от масивно дърво, но дръжката му бе инкрустирана със злато и бронз, а върхът — великолепно изработен от грижливо изкована стомана.

„О, празно е — каза Хармодий и напълно изгуби интерес към него. — Това въобще не е моят жезъл.“

Капитанът дълго го изпробва, а накрая се намръщи и го пъхна под мишница.

Излязоха от колибата един по един, а Маг остана последна и затвори вратата зад гърба си. Стори му се объркана.

— Мислех си… че ще изчезне — рече тя.

— Той не обича да се перчи — отвърна капитанът.

Яхнаха конете и потеглиха обратно. Щом прехвърлиха два хребета, хижата вече не се виждаше, скрита в земните гънки.

— Ако се върна, дали ще е още там? — попита Том.

Капитанът повдигна рамене.

— Има ли значение?

— Знаете ли какво? — рече хълминецът. — Той ми заприлича на вас. Просто… още повече.

Том се засмя, а капитанът повдигна вежда.

— Май съм поласкан, Том — рече той.

Великанът потупа меча на колана си.

— Имам си вълшебен меч! — щастливо обяви той. — Ще ми се да го изпробвам върху нещо.

Ранълд поклати глава.

— Том, ти мразиш магията!

Том се ухили.

— О, ако човек има търпение, старите кучета учат и нови номера.

Гавин поклати глава.

— Защо пък ние?

Капитанът поклати глава и ги поведе по пътя.

Дърварите бяха изчезнали. Не завариха нито купчина тела, нито ред гробове, нито ръждясали брадви. Тях просто ги нямаше.

Над река Ъркил се беше появил каменен мост с масивни основи, достатъчно широк, че по него да минат двама конници или единична каруца. От другата му страна се издигаше нова караулна — квадратна кула с малък павилион за събиране на такси.

Мостът беше стабилен и миришеше на прясна зидария. Ханджията спря на пътя и се загледа в него.

— Отворете я — каза капитанът.

Ханджията го погледна неразбиращо.

— Кутията, която получихте, отворете я — повтори рицарят и скръсти ръце.

Ханджията започна да рови из дисагите си и почти уби напрежението, но накрая извади кутията и я отвори. В нея имаше диадема, гривна за над лакътя и ключ. Ключът влезе в ключалката на караулната, а диадемата легна удобно на челото на възрастния човек. Той я премери и бързо я свали.

— По дяволите! — изруга ханджията.

— Казва ти нещо — рече Ранълд.

— Гривната е за джелепина — каза ханджията. — Сигурен съм.

Ранълд я огледа.

— Тогава я остави в кутията — рече той. — Като се върна напролет, ще видим.

Върнаха се в хана.

Тоби беше разопаковал багажа на господаря си и веднага изникна до него.

— Милорд?

Капитанът и Маг играеха пикет. Той вдигна очи.

— Тези какво да ги правя? — попита Тоби. Държеше две кадифени кесийки, толкова наситено тъмночервени, че почти сияеха.

— Не са мои — рече капитанът.

— Простете, господарю, във вашите дисаги ги намерих — каза Тоби.

Капитанът надниква в едната и се засмя.

— Виж ти, Тоби! Нашият домакин е по-грижлив, отколкото предполагах. Ела тук — каза той и махна на новия си оръженосец. — Смятам, че тези са за теб — каза капитанът и му подаде едната кесийка. В нея имаше чифт сребърни шпори — богатите оръженосци носеха такива.

Тоби ахна, а капитанът поклати глава.

— Знаел е, че идваме, но нали върнахме Тоби — рече рицарят, погледна в другата кесийка и се намръщи. На дъното ѝ блещукаше прекрасен малък пръстен с христограма[57].

— Това вече е прекалено — измърмори капитанът и метна кесийката през стаята. Тя отскочи от стената, а той се върна към картите си.

Когато на сутринта отиде да плати на ханджията, намери пръстена сред монетите си.

„Откажи се — обади се магьосникът. — Той иска и нея. Изглежда двамата не сте приключили един с друг.“

Капитанът прегърна ханджията.

— Сещате ли се за някой, който да пътува на запад, към Лисен Карак? — попита той.

Ханджията се ухили.

— Може би наесен и то само с двадесет въоръжени мъже — каза той.

Капитанът написа кратка бележка на парче пергамент.

— В такъв случай, пратете това по него — рече той и уви пръстена в пергамента. Почувства се… особено.

— По живо, по здраво, капитане — рече ханджията. — Отбийте се, като дойдете на турнира.

Капитанът повдигна вежди.

— Вие сте известен рицар — каза ханджията с детинското задоволство на човек, наясно с неща, които другите не знаят. — Кралицата е наредила догодина по Петдесетница да се организира голям турнир в Лорика.

Капитанът извъртя очи.

— Такива битки не обичам, ханджийо.

Мъжът сви рамене.

— Щом казвате.

Пет дни изкачваха планината на път за Мореа. Слязоха през прохода северно от Ива и капитанът ги поведе на юг, а после на изток, през хребетите към Делф. Изглежда не бързаше. Гавин и Алкеос бяха на същия акъл, а Том и Ранълд възприемаха пътуването като приключение — изследваха хълмовете, търсеха пещери…

— Търсят си белята — отбеляза Маг с отвращение. — Не може ли да се приберем у дома?

— У дома, при нашата рота от наемни убийци? — попита капитанът.

Шивачката го погледна и поклати глава.

— Да — каза тя. — Щом се налага. Не се ли вълнувате? Нямате ли някакви надежди, не сте ли поне любопитен?

Той наблюдаваше Том и Ранълд, които изследваха хълмовете над тях. Алкеос си беше купил ястреб от един амбулантен търговец и сега ловеше гълъби. Гавин яздеше малко по-напред и четеше, кръстосал крака в седлото.

Червения рицар поклати глава.

— Не бих казал — отвърна той. — Мисля, че току-що бях вербуван от могъщ Властелин, за да се бия с друг във война, която не съм предизвикал аз, за неща, които не разбирам. — Той поклати глава. — Още като дете се заклех, че няма да бъда ничия маша.

— Драконът е добър — рече Маг и положи длан върху ръката му. — Усещам го.

Капитанът поклати глава.

— Маг, какво значение имат представите ми за доброто и злото за червеите на пътя? Аз може да съм най-благородният рицар в историята, но след дъжд подкованите копита на коня ми пак ще мачкат меките им тела на всяка крачка — рече той и ѝ се усмихна. — А аз дори няма да разбера.

В дълбоката долина под тях се виждаха редове от палатки, една палисада и няколко тежки фургона, подредени в кръг, а над всичко това се ветрееше черен флаг, извезан с любовни възли.

— Дявол да ви вземе — каза тя. — Защо не може просто да предприемем нещо? Защо не може просто да победим?

— Мъжете обичат войната, защото е проста — отвърна той. — Победата обаче не е. Сам мога да победя на дуел, заедно можем да спечелим битка. — Капитанът поглади брадата си. В долината хората сочеха нещо, а вестоносците яхваха конете си. — Да превърнеш победата в нещо трайно обаче е като да построиш дом. Много по-трудно е, отколкото да вдигнеш крепост.

Той посочи към ездачите.

— За щастие онези хора ми носят новини за новото назначение. Чака ни една хубава малка война. — Червения рицар се насили да се усмихне. — Нея можем да спечелим.

Град Харндън — Едуард

Едуард завърши първата си тежка кама — красиво оръжие със симетрично триъгълно острие и връх, който можеше да пробие и доспехи — и с трепет я връчи на майстор Пайл. По-възрастният мъж я огледа, изпита баланса ѝ на опакото на ръката си, хвърли я към пода и тя се заби с приятно „трак“.

— Добра работа — похвали го той. — Дай я на Дани да ѝ довърши дръжката. След няколко дни ще ти възложа още нещо, дотогава се грижи за работилницата.

Е, работата в работилницата беше лека и отегчителна, но през дългите летни вечери Едуард ухажваше своята Ан и това му позволяваше да се облича добре — с фин прилепнал панталон и красив ленен жакет, който не беше изцапан с безименните химикали, с които работеха, нито прогорен от искри на хиляди места.

Ан беше шивачка и ръцете ѝ бяха винаги чисти. Почти всяка вечер танцуваше на площада до дома си, а Едуард се перчеше с меча и щита си, предизвикваше останалите калфи и уменията му нарастваха.

Точно беше започнал да си чертае нов щит с парче въглен, когато вратата на работилницата се отвори и в нея влезе дребен мъж с посредствена външност, в която нямаше почти нищо забележително. Той се усмихна на Едуард и момчето забеляза, че очите му са черни и някак особени. Непознатият застана до масивната дъбова маса, където клиентите оглеждаха стоката, извади една златна монета и почука по ръба ѝ.

— Доведи ми майстора, млади човече — каза той.

Едуард кимна, повика един чирак и го изпрати на двора. След няколко минути се появи майстор Пайл. Докато го чакаше, тъмноокият мъж гледаше през прозореца, а Едуард не можеше да откъсне очи от него, защото кой знае защо му беше някак трудно да гледа чужденеца.

Той се обърна в мига, в който майсторът влезе и застана пред тезгяха.

— Майстор Пайл — поздрави го той. — Пратих ви няколко писма.

Майсторът изглеждаше объркан, но лицето му скоро се проясни.

— Вие трябва да сте мастър Смит!

— Същият — кимна странникът. — Изпробвахте ли прахчето ми?

— Да. Страховита смес, спор няма. Проби покрива на бараката ми — рече майстор Пайл и повдигна вежда. — Резултатите обаче невинаги са еднакви.

Черните очи на мъжа проблеснаха.

— Хмм. Е, може би не съм го обяснил както трябва. След като получите сместа, опитайте да я навлажните с урина. После я изсушете на слънце, по-далеч от огъня, разбира се. Накрая внимателно я стрийте на едър прах.

— Ако бях алхимик, всичко това щеше да ми се види много интересно, мастър Смит, но аз съм ковач и имам куп поръчки.

Мастър Смит сякаш се обърка.

— Изработвате оръжия, нали?

— Всякакви — рече майсторът.

— Най-хубавите в Алба, както чувам.

Майстор Пайл се усмихна.

— Поне така се надявам.

Чужденецът наклони глава първо на едната страна, а после — на другата.

— Още пари ли желаете? — попита той.

— Боя се, че не — отвърна майсторът и поклати глава. — Просто не ми е това занаятът.

Мастър Смит въздъхна.

— Защо не?

Едуард се втренчи в майстора, сякаш искаше да му внуши да се обърне.

— Имам повече поръчки, отколкото мога да изпълня, а изобретението ви иска още много работа — сви рамене майстор Пайл. — За да се усъвършенства, ще трябват месеци, дори години.

Мастър Смит сви рамене.

— Е, и?

Едуард само дето не подскачаше нагоре-надолу. Майстор Пайл се обърна и го изгледа, но погледът му не беше строг.

— Това е моят калфа Едуард. Той изработи и двете пробни устройства и е много способен. Може пък да склони да работи за вас — каза началникът му и погледна към Едуард. — Искаш ли да опиташ, Едуард? Поръчката ще е само за теб.

Едуард засия, а особеният тъмноок човек отново наклони глава встрани.

— Чудесно — рече той и сложи на тезгяха два листа тънък пергамент. — Хвърлете им един поглед и вижте как ви се струва — рече той. — Тръба, прах и фитил. Искам да изработите и трите.

— Само едно устройство ли желаете? — попита Едуард. — Къде да го изпратим?

— Ще ви дам подробни указания. За едни приятели е — поясни той и се засмя. — Да, искам само едно устройство. След като приключите, унищожете всички записки. Иначе ще се видим пак. Разбрахте ли?

Едуард огледа мъжа — не изглеждаше особено опасен, но видът му явно лъжеше. Освен това по опакото на дланите му сякаш за миг проблеснаха люспи.

— Ще ми платите ли? — внимателно попита Едуард.

— Разбира се — отвърна странникът. — Петдесет златни дуката предплата и още толкова, щом приключите.

Едуард едва успя да си поеме дъх, а майстор Пайл поклати глава.

— Ще повикам нотариуса.

Дворецът „Харндън“ — кралят

Точно над тях, в огромната крепост в Харндън, кралят се любеше със съпругата си. Два нови белега пълзяха по мускулестите му бедра, а на гърба на кралицата се белееше трети, но нито един от двамата не изглеждаше по-малко омагьосан от половинката си.

Кралят я боготвореше както поклонник — божество. Накрая близна крака ѝ, гризна го нежно и стана.

— Хората ще ми се смеят — каза той. — Аз съм крал, който обича единствено съпругата си.

Тя се засмя, сви юмруци, протегна се като котка и се обърна по корем, така че дискретно да покаже и гърдите, и гърба си.

— Ако позволите — измърка Дезидерата, — бих искала да изкажа съмненията си във Ваше величество.

Той се разсмя и се хвърли отново до нея, сякаш беше много по-млад.

— Обичам те — каза кралят.

Излежаваха се мълчаливо, докато кралските оръженосци в преддверието започнаха да шумят, за да им напомнят, че ги чака кралска работа.

— Определих дата за твоя турнир в Лорика — каза кралят, който знаеше колко ще зарадва жена си. — Ще се отрази добре на всички… след битката. Ще го проведем след Петдесетница.

Тя си пое дълбоко дъх — гледката беше очарователна — и плесна с ръце.

— Освен това поръчах две от твоите каруци на майстор Пайл и гилдията на коларите — добави той. — Трябва да изпробваме хрумването ти. Ще ги покажа на турнира и ще наредя на васалите ни със свити да използват същия модел. — Кралят сви рамене. — Все отнякъде трябва да започнем.

— А Червения рицар? — попита Дезидерата.

Той подскочи като ужилен, а кралицата поклати глава.

— Ротата му разполага с множество еднакви каруци, изработени в Гале — рече тя и се усмихна. — Явно идеята не е хрумнала първо на мен.

Той поклати глава.

— Не бях забелязал.

Кралицата сви рамене — поредният изкусителен жест.

— Ако не се облечеш, посланикът на императора ще трябва дълго да ме чака — отбеляза той и посегна към нея.

— Позволих си да го поканя на турнира — каза кралицата. Наблюдаваше го зорко като ястреб, но той не трепна.

— А — рече кралят.

Мореа — Червения рицар

Лагерът му се стори много уютен в късната лятна вечер, а пристигането им толкова приличаше на завръщане у дома, че капитанът едва не се разплака. После тръгна да види хората си, а усмивката не слизаше от лицето му.

В една каруца седеше Гелфред и хранеше…

— Боже Господи, Гелфред! Това Пърсивал ли е? — възкликна капитанът, слезе от ездитния си кон и смая ловеца си, като го прегърна.

Орелът плесна с криле и изкряска, а Гелфред кимна.

— Чудесна птица е. — Той се огледа и добави: — Мястото му не е при нас, разбира се. Простете, но нито вие, нито игуменката сте кралски особи.

Капитанът кимна.

— Ще помолим императора да ни издаде хрисовул[58], какво ще кажеш? — каза той и се засмя. — Освен това съм почти сигурен, че игуменката за малко е щяла да стане кралица.

Гелфред беше потресен, а сер Алкеос кимна.

— И аз го подозирах.

Гавин погледна към капитана.

— Аз ще играя малоумния брат. За какво става дума?

В съзнанието на капитана Хармодий се изсмя като ехидна клюкарка.

„Аха! Значи осъзна коя е!“

— Била е любовница на стария крал, Гелфред. София Рей. Хотор Велики ѝ предложил брак след битката при Чевин, но тя му отказала. — Капитанът се усмихна. — Представи си само, била е любовница и на краля, и на Ричард Плангиър, по едно и също време! — Той поклати глава. — После е станала игуменка. Преди тридесет години. — Той поглади перата на Пърсивал. — Сигурно Хотор ѝ е дал орела. Положително е доста стар.

Очите на птицата бяха златни и непроницаеми, с черни зеници.

— Чувал съм, че доживяват петдесет години — каза Гелфред.

Сърдитият поглед на Пърсивал прикова очите на капитана.

— Разбирам — каза той.

Маг седеше с пристава Йони под последните лъчи на залязващото слънце. Бяха извадили походните му столове — удобни бяха, но нямаха облегалка, а тя не ставаше по-млада. Йони се взираше в звездите.

— Виждам много непознати лица — каза тя, докато двама войници минаваха покрай тях. Те се спряха до един от фенерите на Йони, огледаха я преценяващо и се поклониха.

— Вербувахме нови хора — отвърна той, погали я по гърба, обърна глава и се усмихна. — Хубаво де, те сами дойдоха. Само дето не ни нападнаха — щом вдигнахме лагера, надойдоха всички по-малки синове в северната част на страната, че дори и няколко морейци. Кълна се в Спасителя, вече сигурно имаме стотина копиеносци.

Тя въздъхна и каза:

— Толкова много?

Йони се намести в стола си.

— Той няма ли да се зарадва? Младият капитан?

Маг се наведе и нежно го целуна.

— Аз съм греховна стара жена. Не знам какво правиш с тази ръка, но ако искаш да ме прелъстиш, няма нужда.

Той застина, но после се ухили.

— Отдавна не съм се упражнявал, милейди.

Двамата помълчаха известно време.

— Непохватен ли съм? — попита Йони.

— Не — отвърна Маг, която се чудеше дали да не изгаси фенерите и най-безсрамно да легне на килима. — Не — повтори тя.

— Тогава какво има?

Тя махна с ръка и отиде да духне свещите.

— Можеш да споделиш с мен — настоя той.

— Мислех си за капитана — повдигна рамене тя. — Всички си мислите, че е добре, но това не е вярно. Той е като ранен кон, който не спира да върви. Изглежда съвсем добре — докато рухне мъртъв.

Маг се притисна към Йони, а той я прегърна.

— Като бях млад, най-много от всичко исках да бъда рицар — започна той. — Много го исках и много се борих, но не се получи. Мина известно време, преживях няколко беди, запознах се с мъжа ти и двамата оцеляхме в тежки времена. После станах почтен човек в малко градче. И хубави дни съм имал, и лоши. А сега… par dieu, сега май ще стана рицар! И ще се оженя за вас, милейди. — Той крепко я прегърна. — Капитанчето още много ще страда, това искам да кажа. Ако се пречупи… — Йони сви рамене, — значи ще се пречупи. Такъв е животът.

Тя кимна и се присламчи малко по-близо до килима в палатката им.

Капитанът седеше със сер Алкеос и брат си под последните лъчи на слънцето. Огромният орел се беше настанил на стойката си в дъното на палатката. Бяха го закачулили и той тихичко грачеше. Капитанът отиде да го погали и успокои, а през това време Тоби му наля вино.

В този миг на един от коловете на шатрата почука сер Йеханес.

— Влез! — извика Червения рицар.

След Йеханес влязоха сер Томас и сер Алисън и Тоби им наля вино. В далечината Дъбовата пейка стовари юмрук върху главата на Уил Главореза и стрелецът рязко седна, а капитанът поклати глава.

— Хубаво е човек да си е у дома — рече той, а Йеханес му подаде кожена кесия.

— Знам, че тази вечер празнуваме, но вестоносците налитат като мухи на конска фъшкия, м’лорд. Свитъци, писма и какво ли не още — рече той и изкриви лице. — Повечето са за нашия новобранец-благородник. — Йеханес посочи към Алкеос. — Чичо ви изглежда си е наумил да се свърже с вас.

— Извинете ме — каза Алкеос и счупи печата на един тубус от тъмно дърво. През това време Йеханес подаде втори на капитана, този път от слонова кост. Червения рицар погледна печата и се усмихна.

— От кралицата е, господа.

Всички пиеха, дори Дръзката.

Докато Алкеос четеше свитъка си, капитанът счупи печата на своя.

Мореецът вдигна очи.

— М’лорд — официално започна той, — положението се е влошило. От името на императора бих желал да помоля да тръгнем час по-скоро.

Капитанът не вдигна очи от писмото си.

— Успокойте се, джентълмени — каза той. — Тази вечер никъде няма да ходим.

Алкеос беше блед като платно.

— Императорът е бил… отвлечен. Държат го за заложник. Станало е преди повече от седмица.

Капитанът вдигна очи и зарови пръсти в брадата си.

— Добре, това наистина е извънредно положение. Том?

— Готови сме да потеглим в първи зори — отвърна великанът и се ухили. — Поне не скучаем.

— В интересни времена живеем — кимна капитанът. — Всички да се наспят, защото ще яздим бързо. Да приема ли, че това е свързано със същите… неприятности, заради които ни нае чичо ви?

Алкеос поклати глава.

— Не зная — каза той и пристъпи от крак на крак. — Дори не знам дали е още жив. И дали е император.

Капитанът кимна.

— Значи потегляме призори — каза той. — По пътя ще научим каквото трябва.

Йеханес погледна към свитъка в ръката му.

— Ами кралицата?

Капитанът въздъхна.

— Кани ме на турнир през пролетта — отвърна той и се усмихна, а после се загледа в мрака навън. — Някой е отвлякъл императора, а от нас се очаква да го спасим. Мисля, че ще се наложи да пропуснем турнира.

Червения рицар огледа хората си.

— Запомнете тази нощ, приятели. Дишайте дълбоко и се насладете на виното, защото тази вечер всичко е на кантар. Усещам го.

— Кое е на кантар? — попита Дръзката и повдигна вежда към Том, сякаш за да каже: „Той пиян ли е?“

— Всичко — отвърна капитанът и се разсмя с глас. — Всичко!

Благодарности

Тази книга е кулминацията на тридесет години изследвания, тренировки по бой с доспехи, житейски опит и военни игри. За да бъда справедлив към онези, които ми оказаха влияние, ще трябва да благодаря на всеки, когото някога съм срещал — на един сомалиец, който работеше за мен в Кения, на една жена, която срещнах случайно в Марсилия, на един рицар, с когото се бих на турнир преди няколко години.

Някои хора обаче заслужават специалните ми благодарности.

Първо — приятелите ми от университета. Джо и Реджина Харли, Робърт Сулентич, Робърт Галаш, Гейл Морс, Силия Фридман, Стивън Калахан, Джевън Гарет и още поне дузина, които участваха в първоначалната военна възстановка на Алба. На тази тема съм маниак и не се срамувам от това, но без вас върху скелета нямаше да има много месо.

Второ — приятелите ми от рицарските възстановки. Благодаря най-вече на онези, които участват в ежегодната ни обиколка, когато се качваме в планината Адирондак с екипировка от осемнадесети или четиринадесети век, за да разберем как са живели хората в миналото. Навличаме я и отиваме на места, където често не е стъпвал човешки крак от поне петдесет години. Тези изживявания ми помогнаха да напиша тази книга и съм благодарен на всички ви, задето ме изтърпяхте. Благодаря и на онези, с които тренирам — тук, в Отава, във Финландия и в Гърция.

Трето — задължен съм на занаятчиите, благодарение на които историята и фантазията оживяват. Лео Тодескини от www.todsstuff.co.uk заслужава да го посетите онлайн — прави великолепни неща, да не кажа вълшебни. Бен Пъркинс от www.barebowarchery.co.uk изработва дълги и бойни лъкове, които изглеждат и се държат точно като оригиналите, поне доколкото знаем. Марк Викърс от www.stgeorgearmouryshop.co.uk и Питър Фулър от www.medievalrepro.com изработват доспехи, които толкова приличат на истинските, че почти няма разлика. На това отгоре са и удобни и аз често ги нося. Хората от www.albion-swords.com коват превъзходни мечове. Те не са „като“ истинските — напълно истински са. Посетете моя уебсайт и ще видите списък с още много занаятчии, които са също толкова добри.

Четвърто — искам да благодаря на учителите, които ми преподаваха история, философия, бойно изкуство, рицарски познания и житейски опит — Дик Коупър от университета в Рочестър, отец Уилиам О’Мали, който може би ще успее да прости теологическите ми виждания, макар че не съм сигурен, Гай Уиндзър, който вероятно е най-добрият майстор на меча в целия свят (има си цяло училище!), както и Риджли Дейвис, който ме направи далеч по-добър ездач и ме научи да използвам копие от седлото.

Пето — задължен съм на всички, които ми помогнаха да навляза в издателския свят — на моя агент Шели Пауър, на благородната ми издателка Дона Дрейпър и преди всичко Джилиън Редфърн, която ми помагаше от началото до края, от замисъла до същинското редактиране.

Накрая трябва да благодаря и на останалите ми учители — стотиците, ако не и хиляди писатели, които ме вдъхновяват да пиша. Средновековен риболов, теология, херметизъм, палати на спомените, рицарски турнири, пеещи неандерталци, неврология, древногръцка философия… Задължен съм на авторите на хиляди книги, които запълват дупките в познанията ми или просто ме учат на отмиращи или мъртви занаяти.

Разбира се, не мога да не спомена и фентъзи жанра. Обожавам — не, боготворя — Дж. Р. Р. Толкин. Възхищавам се не само на „Властелина на Пръстените“ и на „Хобита“, но и на „Сър Гавейн и Зеления рицар“, от които най-безсрамно съм крал идеи. Дължа много и на К. С. Луис и на по-малко известния им съвременник, Е. Р. Едисън. Няма да твърдя, че Едисън е най-добрият от тримата, но ще призная, че моите представи за целите на жанра се дължат най-вече на неговото творчество, както и на това на Уилиам Морис. Някой чете ли го още? Опитайте. „Бесният вододел“ е една от любимите ми книги, не на последно място защото споделям любовта на Морис към занаятите и произведенията на изкуството. От по-съвременните автори харесвам Силия Фридмън, Глен Кук, Катрин Кърц и Стивън Ериксън. Свалям му шапка — мисля, че в нашето поколение няма друг, който да умее да измисля такива великолепни сюжети. Трябва също да спомена Си Джей Чери и Лоис Макмастър Бюджолд. Не мисля, че която и да е от тях някога е писала книга, която да не ми е харесала.

Мога да продължа в този дух, но трябва да пиша том втори, „Падналият меч“. Ако искате подробности, посетете уебсайта ми на адрес www.traitorson.com. А ако искате да носите доспехи в Дивото…

Е, ще видим какво можем да направим за вас.

Майлз Камерън

Август, 2012

1

От френски; вид възли, наречени „любовни“. — Бел.прев.

2

1 левга = 4,83 километра. — Бел.прев.

3

Отче наш, който си на небето (от латински). — Бел.прев.

4

Металните обувки на рицарските доспехи. — Бел.прев.

5

Клеменция (римската богиня на милостта.) Риби (зодиакален знак), Евстахий (светия). — Бел.прев.

6

Красавице моя (от френски). — Бел.прев.

7

Подплатени дрехи, които рицарите носели самостоятелно или върху ризниците си. — Бел.прев.

8

Благородник на особена почит, най-често рицар в двора на римските и византийски императори. — Бел.прев.

9

Скъпоценен камък, съвкупност от много минерали и химически съединения — основно лазурит с примеси от содалит, слюда и пирит. — Бел.прев.

10

Ризница, която се спуска по раменете от ръба на шлема и предпазва врата. — Бел.прев.

11

Един лакът = 113 см. — Бел.прев.

12

Сегментирана броня. — Бел.прев.

13

Обръщение (към благородник или човек с по-лично положение), използвано от хора със скромен произход. — Бел.прев.

14

Дреха, върху която са зашити плочките на бронята или която се носи под доспехите. — Бел.прев.

15

Издължено помещение, ограничено от дългата си страна (или от двете) с колони или стълбове. — Бел.прев.

16

Ден на Страшен съд, денят кога на пепел превръща се света, както предрекли са Давид и Сибила (от латински). — Бел.прев., превод — Трифон Войводов

17

Звукът на гърмящата тръба, която чува се след гибелта, ще призове пред трона хората. — Бел.прев., превод — Трифон Войводов

18

Благодаря ти, Господи (от латински). — Бел.прев.

19

През XIV в. в Англия граматиката, изписвана и като gramarye (от старофренското gramaire), и като glomerye, била на почит сред неуките, които я смятали за вид магия. — Бел.прев.

20

Изчезнала порода кучета, подобна на кавказките овчарки, съществувала в Европа и Централна Азия до XVII век. — Бел.прев.

21

Отче наш (от латински). — Бел.прев.

22

Игра на думи от латински, означава „противник“. — Бел.прев.

23

Викингски воин, посветил се на бог Один, който преди битка изпада в неконтролируема ярост. — Бел.прев.

24

Рицарска надпревара, възникнала в края на XIV век, при която група рицари завардвали някоя порта или мост и обявявали, че всеки рицар, който иска да премине, трябва да се бие или да си тръгне опозорен. — Бел.прев.

25

Нека бъде светлина (от латински). — Бел.прев.

26

Призовавам те, Харун (от старогръцки). — Бел.прев.

27

Бог е слънце и щит (от латински). — Бел.прев.

28

Върви! (от гръцки). — Бел.прев.

29

Милост. — Бел.прев.

30

На праведния (от старогръцки). — Бел.прев.

31

Жест, който означава „няма да издам тайната ти“. — Бел.прев.

32

Златистата кръв на боговете (според гръцката митология). — Бел.прев.

33

Господи, помилуй (от гръцки). — Бел.прев.

34

„Vade retro, Satana!“ — „Махни се от мен, Сатана!“ (от латински). — Бел.прев.

35

Въоръжено нападение от страна на обсадени войски. — Бел.прев.

36

Оръжие, използвано в Римската империя. Според някои по-ранни източници може да се угаси само с оцет. Съвременните изследователи смятат, че е представлявало смес от първични фракции на нефта и сгъстители (вар, борова смола, селитра, сяра), но опитите да се възпроизведе точният му състав са неуспешни. — Бел.прев.

37

Да дойде твоето царство (от латински). — Бел.прев.

38

Част от бронята, която предпазва врата. — Бел.прев.

39

Обръсване на темето на главата, типично за монасите през Средновековието, символ на техния отказ от светския живот. — Бел.прев.

40

Сестро (от френски). — Бел.прев.

41

В англосаксонската митология феите обикновено са настроени враждебно към хората. — Бел.прев.

42

„В името на Бог — хвала!“ — известен християнски химн, написан от Амброзий Медиолански в края на четвърти век. — Бел.прев.

43

Игра на карти с паричен залог и двама играчи. — Бел.прев.

44

Англо-нормандска фраза, означава „срам за онзи, който мисли зло“ и е била мото на британския рицарски орден на жартиерата. — Бел.прев.

45

Въоръжен човек (от френски). — Бел.прев.

46

За бога (от френски). — Бел.прев.

47

Мярка за безпорядъка (хаоса) в една термодинамична система, както и естественото състояние, към което се стреми тя. — Бел.прев.

48

Онази част от доспехите, която покрива торса. — Бел.прев.

49

Най-висшият центурион на един римски легион. Командва първата центурия и първата кохорта. — Бел.прев.

50

Мъдрост (от гръцки). — Бел.прев.

51

Мило дете (от старогръцки). — Бел.прев.

52

Двойна тръба с обща основа на палубата на плавателен съд или на пристан. Използва се за връзване на корабни въжета. — Бел.прев.

53

След мен! Напред! (от френски). — Бел.прев.

54

Господ го желае! (от латински). — Бел.прев.

55

Келтско название на сладководно езеро или морски залив. — Бел.ред.

56

Колан-украшение с куки или халки, от които висят различни пособия. — Бел.прев.

57

Монограм от първите букви на името Христово. — Бел.прев.

58

Златен печат, прикрепян към указите, издавани от византийските императори, а по-късно и от други монарси в Европа през Средновековието и Ренесанса. — Бел.прев.

Content

Майлз Камерън
Червения рицар
Синът на предателя #1

Глава първа

Глава втора

Глава трета

Глава четвърта

Глава пета

Глава шеста

Глава седма

Глава осма

Глава девета

Глава десета

Глава единадесета

Глава дванадесета

Глава тринадесета

Глава четиринадесета

Глава петнадесета

Глава шестнадесета

Глава седемнадесета

Глава осемнадесета

Благодарности

1