Олександр Завара

Гелтер Скелтер

ПРОГУЛЯНКА З ВІЄМ

Не всякий студентський гуртожиток скидається на пекло, але чортівні вистачає майже в кожному. Мені, наприклад, траплялися такі, де вечорами було по-справжньому лячно вийти в коридор.

«Гелтер Скелтер» Олександра Завари – саме про це. Про змішане співтовариство зовсім молодих, але дуже різних за ментальністю людей, чужих одне одному, але волею-неволею змушених жити поряд, підкоряючись особливим правилами, вибудовуючи власні ієрархії, зав’язуючи стосунки зі знаками «плюс» і «мінус», збиваючись у зграйки й компанії, аби протистояти тиску середовища. І в цьому протистоянні часом відбуваються дуже дивні, часом неприродно жахливі речі.

У назву роману винесено два англійських слівця, що їх можна приблизно перекласти як «розгардіяш» або «метушня». Так називається й одна з пісень «The Beatles», створена в 1968 році Полом Маккартні. Самі музиканти вважали її «найгучнішою, найгрубішою, найбруднішою та антисоціальною в історії гурту». Саме вона стала лейтмотивом книги, яку ви зараз тримаєте в руках.

Усе непросто в цій історії, тому що зі звичайної студентської суєти, низки вечірок і дивакуватих розваг, покликаних надати пряної гостроти академічним будням, виникає похмурий діалог свідомого й несвідомого, а відгомони старих і нових психічних травм докорінно міняють особистості деяких героїв, штовхаючи їх на безглузді злочини.

Хорор? Певною мірою. Але книга Олександра Завари виходить за межі цього популярному жанру, якому так не щастить в українській літературі. Недарма й досі єдиним зразком «чистого горору» залишається гоголівський «Вій» (йому теж знайшлося місце в романі). Сучасні автори зазвичай не йдуть далі демонстрації стандартного набору: привиди, перевертні, знахарство, дрібна нечисть, зомбі, вампіри, тварини-монстри. Все це малопереконливе фантазування залишає читача байдужим із дуже простої причини – через відсутність глибинного зв’язку з тією реальністю, у якій існують герої. Але в цьому й складність, і її подолання вимагає чималої письменницької майстерності.

Олександр Завара створив вдалий гібрид, схрестивши психологічний трилер з «романом жахів» і практично відмовившись від містики та банальної екзотики. Сама обстановка пересічного університетського гуртожитку дала йому для цього багатий матеріал. Письменник чудово володіє технікою саспенсу й постійно тримає читача в тривожному очікуванні, змушуючи будувати версії, коливатися, впадати в сумнів до останніх сторінок. Нічого надприродного – і в той же час кожен з героїв постійно відчуває жахливий подих міфологічного кошмару, що виник буквально з нічого, з дурнуватої напівдитячої гри.

Колись Росс Макдональд, великий майстер детективного жанру, зауважив, що в детективі дія рухається в часі назад – до розгадки. У трилері все відбувається навпаки – що б не трапилося, герої наближаються до катастрофи.

Андрій Клімов

Не всяке слово можна промовляти перед дзеркалом.

Народна мудрість

– Багато на світі всякої погані водиться! А страхи такі трапляються, що й ну…

М. В. Гоголь

When I get to the bottom I go back to the top…

«The Beatles»

Частина перша

НЕ ЧІПАЙ ЛИХО, ДОКИ ВОНО ТИХО

1

МАКС. GENESIS

Сала за шкіру Максові залив батько.

А якщо бути точним, повна відсутність старого в його житті. Такий висновок він зробить згодом, коли згадуватиме все, що сталося.

Ні, той насправді не помер, та краще все ж таки віддав би Богові душу. Так вважала мати, приваблива в минулому жіночка з мозолястими тепер через важку працю долонями, пошрамованими пальцями й відбитком світового смутку на обличчі. Батьки розлучилися, коли синові йшов шостий рік. Це закарбувалося в його пам’яті, бо наступної осені він мав іти до першого класу. Більшість друзів уже були школярами, а Макс лише збирався. Але побачитися з ними хлопчикові більше не судилося. Одного ранку, коли сонячні промені тільки-но торкнулися обрію, мати підняла його з ліжка, швидко одягла в перше, що потрапило на очі, а потім вони побігли до зупинки, де сіли в маршрутку й поїхали геть. Це сталося навесні, і єдине, що малий запам’ятав з того поспіху, так це татків «вихлоп», лячну опухлу мармизу й сповнений порожнечею погляд. Той не виказував жодного жалю до того, що дружина з дитиною тікали у невідомість.

«Господи,– думав хлопець пізніше,– він навіть не намагався нас зупинити!»

Продовженням цього спогаду зазвичай були улюблені слова матері, що його батечко «одружився з бухлішком». Воно нібито було справжнім і єдиним його коханням упродовж усіх цих марно витрачених на побудову сімейного гнізда років. Чоловікові значно комфортніше жилося б у сирому погребі якогось винороба, ніж у затишному будинку з родиною під боком. Такі слова багато чого пояснювали й розставляли по належних місцях. Саме тому, на відміну від багатьох інших постраждалих через розлучення дітей, Макс ніколи не звинувачував матір. Жодного разу, хоча жилося їм непереливки.

Навчаючись у старших класах школи, Максим Анатолійович Онопрієнко інколи замислювався про те, щоб відвідати свого старого. Хочеш не хочеш, а рідна кров таки давалася взнаки. Але стежки до рідного села Ласки на той час вже так заросли бадиллям кепських материних спогадів, що він навіть не знав, чи живий ще його батько, чи ні. Час від часу він усе ж таки намагався щось дізнатися через родичів, а потім навіть сісти в автобус і зробити старому сюрприз. Однак з ким саме треба поспілкуватися, на який час запланувати цю подорож і чого від неї взагалі очікувати – так далеко Макс жодного разу не заходив.

У майбутньому він зрозуміє: саме роки життя після розлучення батьків якимсь чином стали передісторією тієї чортівні, у якій він зіграв безпосередню роль. Усього, що трапилося впродовж цього часу, вистачило б для забезпечення кишенькових витрат кваліфікованого психоаналітика, а також для живлення нічних кошмарів – принаймні на наступне десятиріччя. А цілком можливо, що й більше, хтозна.

Визріваючи протягом усіх цих років, насіння пробилося на поверхню ґрунту незадовго до пам’ятної студентської вечірки. До речі, однієї з небагатьох, куди Макс завітав із власної волі. Назвати його клубним гульвісою чи хоча б поціновувачем модних тусовок було складно, але саме тоді він зірвав свій джекпот.

2

ТАКЕ

Історичний та філософський факультети Чернівецького університету були і є безсумнівними лідерами з організації вечірок у гуртожитку. Це факт, але нічого дивного тут немає. Студенти одного з найвідоміших вишів країни мають опікуватися тим, щоб бути принаймні одними з найкращих у всьому, навіть коли мова про банальне пияцтво. А хто ж краще здатний жлуктити різноманітні трунки за істориків і філософів, які вважають себе світочами мудрості та єдиними носіями істини з тих чи інших питань? От вони й тримають марку як можуть, і це вдається їм доволі непогано.

Вечірку, де все почалося, спланували другокурсники. Це сталося наприкінці навчального року, коли тим, попри існуючі правила, закортіло вже тут і зараз відсвяткувати «бакалаврський екватор», не дочекавшись завершення сесії. До заліків та іспитів ще залишалося цілі два тижні. Згодом хтось висловив припущення, ніби це й стало першою ластівкою того, що посеред веселощів і галасу щось обов’язково мало піти не так. Порушуєш правила на самому початку, а далі гра виходить із-під контролю – принаймні для деяких гравців. Але над цим тоді ніхто не замислився. Та й кому б воно спало на думку?

Несучи на своїх плечах важку карму невдахи номер один, Макс Онопрієнко ще зі школи засвоїв, яким несправедливим і кривдним буває життя. Безбатченко, мати весь час на роботі, зневага з боку однокласників… Усе це перетворювало його на інтроверта з такою впертістю, що звичку відмежовуватися від світу й ховатися за непроникними мурами самотності він переніс і в студентські роки. І хтозна, як склалася б в університеті його доля, якби не Остап Сікорський на прізвисько Мафін – сусід по кімнаті й повна протилежність Максовій вдачі. Саме він із часом звільнив Макса з його кокона і призвичаїв до оточуючих реалій, які, якщо подивитися на них з деякої відстані, були не такими вже й жахливими, як Максові здавалося досі.

Але…

Отже, Мафін затягнув Макса на вечірку, щоб він трохи розслабився й повеселився. І той, змішуючи у пластянці чергову «викрутку» з пива й горілки, чітко розумів: Остап – справжній спаситель його душі, який відчинив для нього двері у прекрасний новий світ, незнаний, але потайки давно омріяний. І саме за це він зробив перший ковток нової дози цієї вбивчої суміші.

Як і на будь-якій запальній студентській вечірці, довкілля потопало у веселощах. Потужні динаміки вибухали гарячими хітами мало не на всю будівлю. Незліченна кількість тих, хто справді досяг «екватора», і просто гостей гулянки тупцяли, витанцьовуючи посеред коридора, тинялися туди-сюди із затуманеними очима, а в повітрі, окрім парів спирту, висів міцний дух засушених, поділених на дози і розкурених суцвіть конопель.

Це була одна з тих «вечорниць», де скасовуються правила й усталені відносини між кастами студентів. Такі веселощі зазвичай об’єднують усіх. Тому тут можна було побачити як цивільних і стильних дівчат із хлопцями, що ніби зійшли зі сторінок гламурних щомісячників, так і «братів по духу» на кшталт Мафіна. У повсякденному житті їхні дреди, масні хвости та брудні футболки з бунтарськими або буддійськими гаслами зазвичай напружують інших. Проте цього вечора всі на все плювали й просто раділи життю по повній програмі, шалено відриваючись, наче вперше й востаннє.

Макс стирчав на кухні, роздивляючись оточення байдужим поглядом. Розміри приміщення дозволяли розділити його на три сектори: «їдальня», «бар» і «курилка» біля відчиненого вікна. Із попереднього досвіду мешканці гуртожитку знають: якщо під час вечірки палити в коридорі, все швидко піде коту під хвіст, бо через наплив диму й сморід хтось із вахтерів неминуче викличе пожежників. Аби це засвоїти, достатньо було помилитися принаймні двічі.

Хлопець заскочив сюди, щоб поновити вміст пластянки, але так і залишився стовбичити у зоні «бару», звично занурившись у власні роздуми. Саме за цим його й застала Дара Ковалевська. Вона повільно впливла до кухні за черговою порцією алкоголю, а Макс, щойно побачивши її, почав сутужно міркувати, як почати розмову з дівчиною і що сказати передусім.

Попри розв’язаний трунком язик і збудливі думки, він не вигадав нічого кращого за банальне «І як воно тобі?». Він вже збирався промимрити це жахіття, проте, дякувати небесам, що сьогодні були прихильні до нього, дівчина заговорила першою.

Через таку зміну сценарію Макс знітився й не знав, куди подіти очі. Вигадані слова й відповіді зникли в прірві, що їх розмежовувала.

Вони були знайомі ще з першого курсу. Дара затесалася до їхньої з Мафіном компанії разом з кількома іншими новачками. Усі вони, ніби змовившись, знали різницю між Кафкою і Воннеґутом, могли годинами точити ляси стосовно символізму «Американського психопата» Брета Елліса, яким зачитувався Макс. Вони надавали перевагу не комерційним «The Doors», а андеграундним «Grateful Dead» та «Jethro Tull», ба навіть музиканту-невдасі Чарлзу Менсону і його «Сім’ї». На цьому й ґрунтувалася їхня «френдзона», що з часом тільки збільшувалася. Утім, коли друзі досягли стадії стабільних інтимних і романтичних стосунків, компанія все ж таки почала розламуватися – і зрештою зникла. Усі розлізлися межі людьми, мов мишенята,– хто куди.

На Дару водночас запали і Макс, і Мафін. Однак незграбна мовчазність першого одразу програла впевненій веселості іншого. Тому Мафін міг похизуватися, що зустрічався з тією кралечкою цілих три місяці поспіль і навіть мав із нею секс. Але потім, вочевидь усвідомивши безперспективність таких стосунків, дівчина пішла від нього, а згодом взагалі видалилася із «френдзони». Мафін напівжартома пояснював: колишня кохана нібито не змогла змиритися з тим, що в його серці насправді є лише одне прагнення – до майбуття видатного історика.

Дара ж відтоді змінила кілька різношерстих компаній. А після знайомства зі своєю майбутньою найкращою подругою і, відповідно, сусідкою по кімнаті Ланою Дементьєвою, прибилася до неї, а ще за деякий час почала зустрічатися з Богданом Юрчуком – спортсменом і відмінником з факультету фізичної культури. Незважаючи на жарти, що природно витають навколо «фізкультурників», той був насправді цілеспрямованим хлопцем з тих, які заздалегідь знають, чого хочуть від життя і як цього домогтися. Ходили чутки, що вони з Дарою вже піднялися в стосунках на щабель вище і збираються оселитися разом.

Усе це Макс пригадав буквально за секунду. І поки Дара про щось питала, він увесь час намагався відвести очі подалі від її декольте.

Дару Ковалевську важко було назвати взірцем краси – себто у ляльковому сенсі цього слова. Але її зовнішності була притаманна ота родзинка, що завжди вирізняє справжню кралю з народу. Саме вона примушувала чоловіків спостерігати за нею спідлоба, подумки міряти долонями об’єм невеличких грудей, прилаштовуватися очима до вигинів тіла, ловити себе на бажанні цілувати ці руді кучері і щодня зазирати в її блакитні очі.

Ховаючи погляд, Макс подумав, чи бачить Богдан Дару так, як він. І тут же зробив висновок, що ні. Якщо дивитися на цю вроду постійно, щодо неї може з’явитися такий собі імунітет. Цілком можливо, що з Бодею саме так і сталося. Мабуть, тому романтики минулих часів кохали своїх дам і присвячували їм вірші переважно на відстані, аби не руйнувати закарбований у серці образ. Та, з іншого боку, подібні думки могли бути викликані не чим іншим, як типовими ревнощами потайки закоханого.

– То ти з нами? – вже вкотре спитала Дара.

Макс виринув з туману думок й ошелешено подивився на дівчину.

– Га? Що?

– Господи! – Дара звела очі до стелі.– Ти що, під «колесами»? Нічого не тямиш?

– Ні, все о’кей! – Макс підбадьорився.– Музика гучна. А ще постійно згадую про сесію… Ну, сама розумієш…

Він якомога спокійніше ковтнув «викрутки», а подумки назвав себе ідіотом: вона першою заговорила до нього, а він жаліється на майбутні заліки та іспити, наче шмаркатий першокурсник. Що тут казати – красунчик!

– Ми збираємося за півгодини в мене, у двісті сімнадцятій,– не зважила на його репліку дівчина.– Моторошно, правда? – Вона якось невпевнено посміхнулася.– Разом із тобою нас стане семеро. Це має бути круто. Отже – не гальмуй!

Дара відвернулася і так само повільно випливла в коридор, де гарцював натовп. Макс спіймав себе на думці, що якби кинувся навздогін та обійняв її, дівчині не довелося б навіть ставати навшпиньки. На відміну від Богдана, двометрової шпали, вона ідеально пасувала до його середнього зросту.

Не відчуваючи погляду Макса, Дара миттєво влилася в бурхливе море п’яних студентів. Вечірка вже досягла стадії, коли всі починають роздягатися і хизуватися молодими, сповненими сили і пружності тілами. Натовп поглинув її, мов припливна хвиля камінь на березі, і дівчина зникла з очей. Макс й досі намагався кинути їй услід бодай щось, але слова застрягли в горлянці, наче погано прожований шматок жилуватого м’яса.

Макс вилаяв себе за нерішучість, вижлуктив коктейль, зіжмакав спорожнілу пластянку й кинув її до смітника, наче м’яч до баскетбольного кошика. Ледь-ледь зачепивши край, та впала на підлогу. Він ще раз лайнувся, нахилився, жбурнув її у контейнер і вирушив шукати Мафіна.

3

НАМІР

У якому ж ще гуртожитку перебувати теологам, філософам, історикам, як не в тому, що позначений цифрою «шість»? Це саме той випадок, коли метафізичне співпадає з фізичним на всі сто відсотків, наче правильно зібраний пазл.

Шістка сама по собі вважається числом творення, бо Господь створив землю і все на ній суще за шість днів. У природі вона символізує баланс і симетрію, а в аспекті людського характеру – волю, внутрішню гармонію й вміння розрізняти добро і зло в усіх їхніх проявах. До того ж, шістка – це ще й число Венери, тому в шостому гуртожитку за замовчуванням оселяються найкрасивіші дівчата універу. Принаймні, вони самі так вважають.

Крім відповідності спеціальностям і символізму, гуртожиток номер шість має одну важливу й безсумнівну перевагу: розташування. На відміну від інших будівель, саме ця якнайкраще підходить для влаштування вечірок, зокрема на верхніх поверхах, де вони не заважають вахтерам. Тому їхня кількість ніколи нікого не дивує.

Стоптані біганиною кеди Макса майже беззвучно лічили сходинки. Його оточувала лячна порожнеча. О цій годині мешканці гуртожитку вже остаточно розділилися на два табори: одні веселилися на четвертому, інші ж давно розійшлися по кімнатах спати чи займатися своїми справами. З цієї причини все навколо навіювало хлопцеві моторошні думки.

Жовтувате світло заґратованих ліхтарів між поверхами відкидало на стіни загрозливого вигляду тіні. Попри нещодавній ремонт, уява однак вимальовувала картини з життя занедбаної психлікарні, де над пацієнтами провадять небезпечні для залишків їхньої свідомості досліди. Жорстокі експерименти, які здатний вигадати лише хворий та абсолютно впевнений у своїй безкарності садист. Моторошності сприяли й приглушені стінами відгомони веселощів.

«А далі те чудовисько в людській подобі…»

Уявлене зненацька здалося Максові настільки реальним, що хлопчина на мить втратив контроль над собою. Ні з сього ні з того він відчув справжній жах, спотикнувся й мало не покотився вниз. Збивши крок, перескочив сходинку й встиг схопитися за перила, інакше перелом був би гарантований.

Ніби для підживлення страхів, перед дверима, що вели в потрібний коридор, остаточно вичах ліхтар, і Макс опинився в суцільній пітьмі. Він із дитинства уникав темних приміщень, тож одразу майже фізично відчув на шиї холодні долоні когось, хто зачаївся позаду в темряві, хто ось-ось порушить ритм його серцебиття, зіб’є дихання, а потім…

Потім його мозок, на щастя, опанував ситуацію, і Макс уздрів на підлозі смужку світла, що пробивалося з-під коридорних дверей. Все, що зараз необхідно,– простягнути руку, відчинити їх і заскочити всередину, туди, де його вже ніхто не наздожене…

Коли ненависна чорнота залишилася позаду, він видихнув із неабияким полегшенням. Як і кожен мешканець гуртожитку, Макс усвідомлював: хоч все навколо відгонить системою і порядком, тут усе одно мають місце притаманні будь-яким установам незбагненні фінансові провалля і хаос. Казали, що лампа на цьому поверсі тухне мало не щодня через якісь проблеми з дротами. Та позбавлятися цієї прикрості ніхто не збирався, бо, як і зазвичай, на це бракувало коштів.

Просуваючись коридором, Макс досить швидко відшукав «палату» під номером двісті сімнадцять. Жодних складностей – розташування кімнат у гуртожитку ідентичне на всіх поверхах, різниця полягає тільки в першій цифрі, що означає номер поверху.

Макс зупинився в проході, вагаючись – стукати в двері чи ні. Природа подібних до нього людей така, що вони уникають бути центром уваги, а ще більше бояться стати об’єктами розіграшів або опинитися в безглуздій ситуації. Дорогою він навіть не замислювався над тим, що запропонована Дарою зустріч може обернутися черговим жартом того ж таки Мафіна. Якого, до речі, він ніде не помітив. Подібне припущення здавалося цілком логічним, тим більш, що під час вечірок в Остапові інколи прокидався трікстер, диявольський клоун, і жертвою його витівок міг опинитися кожен. Одного разу через це Мафіна мало не покалічили технарі, але хлопця це нічому не навчило.

Максим дістав з кишені джинсів мобільний. На дисплеї – 23:28. Похваливши себе хоча б за пунктуальність, хлопець потарабанив пальцями по дверях. Зробив це коротко, щоб не передумати й не чкурнути нагору за черговим коктейлем. Його вже починала мучити спрага, але, якщо чесно, це було скоріш бажання втекти подалі звідси й не повертатися. Кому, як не йому, знати власні приховані страхи й те, як добре вони вміють маскуватися?

Ворота у невідомість відчинила Олена, чи, як вона сама себе воліла називати,– Лана. Найкраща подруга Дари й головна винуватиця того, що та затвердилася в її соціальному прошарку. Одягнена в світлі подерті джинси-бойфренди та зав’язану вузлом над проколотим кульчиком пупком червону картату сорочку, вона спочатку трохи здивувалася, навіть на хвильку підняла густо намазані чорним брови. Та потім її думки, вочевидь, усе розставили по місцях, і Лана запросила гостя до кімнати.

– Заходь,– просто й невимушено проказала вона.– Почувайся як вдома.

Навколо панувала така сама, як на сходах, липка темрява, завдяки чому Макса одразу кинуло в жар. Він знову згадав про ідіотські жарти, та коли його очі призвичаїлися до освітлення, хлопець трохи заспокоївся.

Темряву розсіювали кілька свічок на підлозі, навколо яких сиділи інші гості. Незабаром Макс виявив: світла тут удосталь, щоб роздивитися типову кімнату, де мешкають сучасні дівчата-студентки. Єдиною відмінністю від чоловічих «покоїв» було велике дзеркало на стіні. Усюди валявся різноманітний одяг – від майок із модними принтами до кофтин на випадок прохолодних вечорів. Тутешня шафа, ймовірно, уже вщент забита шматтям, тому навколо висіло й лежало те, що туди не вмістилося. Невеликі стандартні тумби потопали в легіонах флаконів косметики. Її було так багато, що, здавалося, сам чорт у ній не розбереться. Мабуть, колежанки мали якусь особливу систему пошуку й добору засобів. Розташовані одне навпроти іншого ліжка виглядали вкрай неохайно. Нічого не склавши як слід, хазяйки кімнати просто понакривали їх пледами, і зробили це, вочевидь, тоді, коли перші гості вже були перед дверима. Поряд із шафою стояли стіл і кілька стільців. Що там було, Макс не бачив, але біля столу поралася Лана, щось готуючи.

«Дай Боже, щоб не якийсь жорстокий прикол!»

Напружуючи очі після освітленого коридора, хлопець нарешті помітив, що, крім Лани, у кімнаті присутні ще принаймні четверо. Він із задоволенням перехопив погляд Дари, однак відразу ж знітився, побачивши, що до неї прилип із обіймами Богдан. Поруч сидів Мафін, розповідаючи про щось Сергію Знайді, однокашнику Макса. А коли очі остаточно звикли до присмерку, він упізнав ще й Алекса Савицького разом із його вірним супутником і слугою Сашком Кравичем на прізвисько Санчо Панса. Загалом їх було восьмеро чи, як висловився би Алекс, сім із половиною.

Уся сімка, про яку згадувала Дара,– за виключенням Кравича, бо його чомусь ніхто не вважав за повноцінну людину,– здавалася дивною й різношерстою. Така компанія могла виникнути лише під час дійсно забойної вечірки, коли в угарі всі стають братами й сестрами на годину чи максимум на ніч. Потім ранок повертає всіх на свої місця – відповідно до придбаних на це життя квитків, і вчорашні приятелі й коханці знову можуть не помічати одне одного, не вітатися й навіть знущатися одне над одним. Однак з присутніми все було інакше: їх насправді поєднували цілком видимі нитки. Тому, якщо б ви були в курсі їхніх інтересів і справ, такі збори не здалися б якоюсь дивиною. Ба більше: коли плануєш зробити щось цікаве, таємне або взагалі заборонене, збиратися краще з людьми, про яких принаймні знаєш, що вони не зіпсують тобі розвагу. А тут усі були саме такими.

– Господи, і цей приплентався! І навіщо? – Алекс не полюбляв Макса за його нібито нікчемність, хоча, чесно кажучи, йому взагалі мало хто подобався. І, певна річ, відсутність симпатії була взаємною.

– Чувак, розслабся,– озвався Остап,– Макс свій пацан.

Він кивнув хлопцеві й указав жестом на підлогу, запрошуючи тим самим до кола присутніх. Все скидалося на підготовку до чогось вельми й вельми нестандартного.

– Усім привіт! Як справи? – із удаваною бадьорістю спитав Макс, улаштовуючись між Мафіном і Дарою з її Богданом.

Він на якусь мить випадково торкнувся дівчини, від чого всередині потеплішало. Ніхто не відповів, присутні й далі перебували кожен на своїй хвилі. Хтозна, чи демонстрували вони свою неповагу до нього, чи їм справді все було по цимбалах, але юнакові стало ще більше не по собі.

Не знаючи, що робити далі, він роззирнувся.

Дара про щось шепотілася з бойфрендом, Остап так само стиха розмовляв із Сергієм, Алекс від нічого робити повзав пальцем по дисплею новітньої моделі гаджета від компанії «А в мене до фіга зелені», а його відданий зброєносець, як завжди, мовчки стирчав поза кола запрошених. Очі його здавалися цілком порожніми, та коли Алекс тихо матюкнувся, бо побачив на дисплеї щось таке, що йому не сподобалося, Макс випадково зауважив у погляді Сашка дивний спалах, схожий на лють. Спалах був миттєвий, але Макс міг би заприсягтися, що вгадав емоцію на всі сто, адже та була йому добре відома.

Поки гості чекали, Лана поралася в зоні кімнати, відведеній під кухню-столову. Може, планувався якийсь бенкет?

Спостерігаючи за присутніми, Макс нарешті зрозумів: це не розіграш, це щось інше, і слава Богу. Тому він полегшено видихнув і знову оцінив оточення, але вже, так би мовити, свіжими очима. Оскільки до кімнати не проникало світло знадвору, вікно заздалегідь щільно затулили шторами. Мабуть, це було частиною плану, та й жовті церковні свічки біля кожного гостя горіли не просто так. Хто-хто, а Макс міг відрізнити справжній віск від парафінової бутафорії, що продається в супермаркетах. І все через те, що з якогось часу його матір раптом стала аж надто побожною, отже, запаси цього добра у них вдома не переводилися.

– На ось, запали й собі!..

Слова настільки співпали з його думками, що Макс здригнувся з переляку. Наче мати раптом опинилася позаду нього і знову повчала, як і що треба робити. Але це була лише Лана, яка простягала йому таку саму свічку.

– Приєднуйся,– додала вона.

Макс, не питаючи дозволу, запалив свою свічку від Дариної. А поки інші займалися своїм, чекаючи бодай якогось розвитку подій, дістав з кишені телефон і зайшов на свою сторінку в Фейсбуці.

За останні півгодини стрічка істотно збагатилася світлинами й відео з четвертого поверху: танці, що вже скидалися на стриптиз; чиясь пожадлива долоня, що хапає всіх без розбору дівчат то за груди, то за сідниці; зухвалі тости у бік політиків, керівництва університету і всього, на чому світ стоїть, але коли камера намагається дати ораторів крупним планом, ті відвертаються й тікають. Далі – чимала калюжа різнокольорового блювотиння на кухонному столі, хтось невідомий буркотить у туалеті над унітазом, а на його штанях іззаду розповзається величезна мокра пляма. Ще якась подоба бійки, незграбної, аматорської, але справжньої. Словом, святкування «екватора» досягло апогею. Далі всі або самі поховаються по норах – відсипатися, або хтось все ж таки викличе поліцію, і тоді покарань від коменданта ніхто не уникне.

Макс настільки занурився у побачене, що приятель розштовхав його лише з третьої спроби. Коли ж він підняв очі, усі вже сиділи обличчями одне до одного й дивилися на свічки. Здавалося, його загальмованості не помітив ніхто, крім Остапа.

– Отже, народ, ми зібралися тут, щоб вшанувати пам’ять проклятої на віки вічні…– почав був Мафін, але не витримав і здавлено загигикав. Сергієві довелося штурхнути його ліктем у бік.– Добре, народ…– оговтався той,– давайте серйозно. Хочу запропонувати вам щось дуже круте…

Як цінитель «жахастиків», Макс пам’ятав, що в подібних історіях саме з таких слів і починалася всіляка чортомрячина.

– Коротше,– вів далі Мафін,– ви всі напевне чули про міські легенди. Це, типу, історії або чутки, що про них ніхто достеменно не знає, чи то правда, чи ні.– Він нібито запитально обдивився присутніх, але ніхто не вимовив ані слова.– Фактично, це такі собі сучасні міфи. І зараз я розкажу вам один із них.

Мафін замовк, потім підвівся на коліна й, втупившись у полум’я своєї свічки, продовжив:

– Цю історію колись розповіла мені бабця. Коли вона була молодою, дівки у їхньому селі любили ворожити на Святвечір. Забобони, що поробиш… Так от, одна з її подруг якось порушила головне правило: сама всілася вдома перед люстром і почала ворожити на судженого. Це зазвичай треба робити рівно опівночі, бо нібито саме в цей час відчиняються всі таємні брами і людина здатна зазирнути в майбутнє. Вона весь вечір думала про майбутнього жениха, а коли настав призначений час, узяла воскову свічку й почала водити нею перед дзеркалом, гукаючи коханого: «Прийди до мене! Прийди до мене! Прийди до мене!» – Мафін стишив голос до шепоту.– Тож бабця казала, що в дзеркалі тій дівчині відкрився ліс. А посеред лісу – мисливець… О, забув: на все це ворожіння є рівно одна хвилина. Типу, з нуль-нуль годин до нуль-одної… Тоді брама миттєво зачиняється, і якщо не встиг прибрати свічку й відвернутися, може статися щось погане… Так, на чому я… А!

Коротше кажучи, там виявився мисливець. Він, типу, походжав лісом із рушницею й полював, а дівка ніяк не могла роздивитися, красивий той чоловік чи не дуже. Так придивлялася, що не затямила, як спливла хвилина. Вона це зрозуміла, коли той мисливець несподівано повернувся і наблизився до неї майже впритул! А далі із люстра з’явилася якась фантомна рука й черконула її по обличчю мисливським ножем. Не дуже сильно, але крові було вдосталь і шрам залишився. Бідолаха так перелякалася, що розбила оте люстро до бісової матері, а потім її ледь не довелося доправляти до «дурки». Втім, згодом все потроху залагодилося…

Хлопець зробив багатозначну паузу й окинув усіх таким поглядом, ніби справді розумівся на тому, що розповідає.

– І що далі? – нерішуче поцікавилася Лана.– Так і зсунулася з глузду?

– Ні.– Мафін знову підвищив голос.– Далі найцікавіше! Кілька років потому зустріла вона чоловіка. Усе чікі-пікі, любов-морков. І той якось розповів їй отаку історію. Нібито колись він дуже любив полювати. І під час чергової вилазки до лісу щось його так торкнуло, що він раптово втратив свідомість. А коли отямився, виявив, що лежить посеред якоїсь галявини, рушниця валяється поруч, а в руці у нього – мисливський ножик із кров’ю на лезі. Чоловік злякався не на жарт, обдивився себе з ніг до голови, але не виявив жодного поранення, а тоді злякався ще більше. Гадає: втратив розум і когось уколошкав. Але поблизу нікого, та й слідів на землі жодних. Відтоді він кинув полювати, бо те, що сталося, сприйняв за якийсь знак згори – типу, не треба тинятися лісом, бо там на тебе чекає якась біда.

У кімнаті запанувала тиша. До Мафінової розповіді почали дослухатися навіть ті, кому вона спочатку здалася нецікавою. Назвати його вправним оповідачем було складно, однак те, про що він розповідав, викликало в голові кожного з присутніх картини, що здебільшого нагадували кіношний «нуар»: самотній чоловік у лісі, сутінки, навколо лише стовбури вікових дерев-велетнів, а десь за ними зачаїлося щось зловісне. Ось воно наводить на мисливця марення, і той дістає ножа, бо прагне вбити відьму, яка витріщається на нього з потойбіччя…

Здавалося, ця тиша поглинула навіть гомін божевілля, що коїлося на четвертому поверсі. Якби мешканки двісті сімнадцятої мали квіти в горщиках, цілком можливо, що саме зараз можна було б почути, як ті ростуть. Незважаючи на вік, здобуту освіту й здоровий глузд, подібні історії завжди заворожують.

– Весела побрехенька,– підсумував Алекс.– Отже, ми зібралися тут, щоб на кохання поворожити?

Він усміхнувся і, повернувшись, підморгнув Лані, на яку весь час поглядав, наче на ласий шматок м’яса. Та окрім хіті в цьому погляді читалося ще дещо, і воно було значно глибшим, ніж здавалося.

– Так ніби ж не Святвечір,– продовжив він, знову звертаючись до Мафіна,– хіба ні? Чи, можливо, я чогось не докумекав? Поясніть, будь ласка.– Його голос зміцнів, набувши звичної глузливої інтонації.

– У мене є краща ідея,– спокійно відповів Мафін.

Він подивився на Дару з Богданом як на спільників, хоча ті напевне ними не були й навіть гадки не мали, що саме той замислив. Їх, як і всіх у кімнаті, потроху починало турбувати питання, чи не втягне їх Остап Сікорський у чергові неприємності, бо про таких, як він, зазвичай кажуть: у біді не залишить, проте й до біди доведе.

– Ми з вами покличемо Панночку! – вів хлопець своє.– Чули про таку? То вельми захоплююча історія.

Попри приятельські стосунки і майже щоденне спілкування, більшість із присутніх могла б заприсягнутися, що насправді Мафіна не знають. Той був настільки багатогранною персоною, що ні в кого й сумніву не виникло: ідея придбати в церкві свічки й зібратися тут, аби провести якийсь забобонний ритуал, належала саме йому.

– Панночку? – вперше озвучив свою присутність Богдан.– Це хто ж така?

На нього ніхто не звернув уваги, окрім Макса. Той зауважив, що Богданова долоня ковзнула по Дариних грудях і зупинилася на стегні дівчини. Макс ще якусь мить відслідковував її подальшу траєкторію, доки не відвів очі вбік, як то кажуть – від гріха подалі.

– О! – Мафін підняв пальця до стелі.– Це ще один сучасний міф. І значно цікавіший.

Його очі заблищали, ніби в передчутті чогось дуже цікавого – такого, чого вигадати не здатний ніхто інший, навіть його постійний партнер по жартах Сергій Знайда.

Аж раптом Макс зненацька здригнувся й мало не скочив на рівні ноги – хтось торсонув його за плече. Миттю згадалися сходи, темрява, крижані пальці на потилиці…

Починається!

Усі вирячилися на нього, мов на навіженого, але одразу заспокоїлися: Макс є Макс. Більшість мешканців гуртожитку давно звикли до дивацтв цього невисокого худорлявого хлопця.

Озирнувшись, він побачив, що позаду стоїть Лана: саме вона й торкнулася його плеча. Відчуття було не дуже приємним, бо зараз Макс волів би, щоб його ніхто не чіпав. Йому більш-менш подобалася забавка, що її затіяв Мафін, але рівень його емоцій з цього приводу виявився набагато вищим, ніж він очікував.

Наступної миті Макс раптом відчув у руці щось прохолодне. Опустивши голову, побачив, що дівчина тицьнула йому пляшку вина.

– Тримай.– У напівтемряві хлопцеві здалося, що вона підморгнула.– Відпий і передай далі. Тільки не захоплюйся.

Лана всілася поруч, а Макс взявся за спітнілу, тільки-но з холодильника, пляшку і підніс її до свічки. На розмальованій райдужними цятками етикетці значилося «Москетто». Надто коштовне для студентського вжитку пійло: десь дві сотні за пляшку. Це, мабуть, Алекс, самозакоханий багатій, щодо якого тільки сам Господь відає, чому той живе у гуртожитку, а не в апартаментах десь у центрі Чернівців. Утнути щось таке – це в його дусі.

Не бажаючи відокремлюватися від інших, хлопець хильнув просто з пляшки. Солодкавий, виготовлений з італійського винограду напій залишив по собі чудовий післясмак. Хай би яким виродком не був Алекс Савицький, йому таки треба віддати належне: він добре знався на вині. Зробивши добрячий ковток, Макс простягнув пляшку Дарі. Він розумів, що після кількох «викруток» та ще й вина, зранку на нього чекає складне пробудження із головним болем та «сушняком». Однак це буде завтра, а наразі вино додало йому сміливості, якої він дуже потребував.

– То що там із Панночкою? – спитала Дара.

Зробивши ковток, вона одразу ж передала пляшку Богданові. Вочевидь, вина їй не дуже хотілося, але ж це не звичайне збіговисько, тож треба долучатися.

– О Панночка!..– Мафін ніби прокинувся.– Так-так, Панночка… Кажуть, ця дівка закохалася. Але в селі, де вона жила, про неї ходили вельми погані чутки. Люди вважали її відьмою й приписували різні лиходійства. З цієї причини і її стосунки з коханим парубком були таємними, а потім її взагалі хтось убив. І вбивцю, до речі, так і не знайшли.

Останні слова він вимовив так, наче був безпосереднім свідком подій, але це не справило на приятелів жодного враження. Тому Мафін замовк й обвів присутніх поглядом, чекаючи бодай якоїсь реакції.

– Класика жанру,– кинув Алекс.

Його масний погляд знову обмацав Лану, але та й оком не моргнула – чекала своєї черги долучитися до пляшки. Цей обряд мав якось зблизити різношерсту компанію – щось на кшталт розкурювання люльки миру. Безсумнівно, і ця ідея також належала Остапові Сікорському.

– І це все? – поцікавився Макс у приятеля. Той досі сидів мовчки, чекаючи, поки інші нарешті збагнуть, про що він тільки-но розповів.

– От і я кажу,– підхопила слідом Дара.– Я взагалі нічого не зрозуміла. Чому ми зібралися? Навіщо нам ота легенда?

Вона неохоче звільнилася з обіймів Богдана і, склавши долоні, неквапом потягнулася руками догори – наче звертаючись безпосередньо до небес. Вочевидь, у неї затерпла спина. Макс знав, що це якась асана з йоги. Дівчина кілька тижнів поспіль відвідувала заняття, але зрештою кинула, бо на цьому нібито наполіг її спортсмен, який вважав такі речі пустощами, а пустощів він не терпів.

– Гей, народ, я ж пропоную вам щось цікаве, тому давайте без зайвого сарказму, гаразд? – Мафін, заспокоюючись, провів долонею над вогником свічки.– Історія про Панночку на тому не закінчується.– Остап знову стишив голос.– Отже, після смерті душа тієї дівчини не заспокоїлася. Невідомо, чи дійсно вона приятелювала з нечистим, але для остаточного заспокоєння їй нібито треба було переконати людей у своїй чистоті. Переказують, що відтоді вона почала являтися декому в дзеркалах і виконувати ті чи інші їхні бажання. Будь-які. Треба було тільки дочекатися північної пори, тоді тричі обвести свічкою власне відображення, а потім покликати: «Панночко, явись мені! Панночко, явись мені! Панночко, явись мені!» За третім разом належало висловити, чого саме хочеш.– Він на мить замовк, інші також мовчали.– От я й вирішив, що це непогана нагода замовити щось крутеньке… А чому б ні? Зрештою, що ми втрачаємо? Спиток, як то кажуть, не збиток.

– Цікаво, як таке взагалі можливо? – відгукнулася Лана.– Це ж маячня якась, селянські вигадки…

Дівчина скоса поглянула у велике дзеркало на стіні, помітивши в ньому відблиски запалених свічок. Попри очевидну безглуздість щойно сказаного Мафіном, їй чомусь стало моторошно. Хай там як, але вона ще в дитинстві чула від бабусі, що із дзеркалами не можна жартувати, а ще не можна зазирати в рештки розбитого люстра. Та, зрештою, що це, як не давні передсуди та забобони?

– А знаєте, можливо, у цьому й є якийсь сенс.– Макс раптом вирішив показати, що він тут свій серед своїх.– Джордж Берклі, поважний філософ-спіритуаліст, колись зауважив, що тіло, час і простір – це лише ілюзія. Буцімто їх насправді не існує… Це як у «Матриці» – пам’ятаєте епізод, де Нео згинає ложку? Там хтось каже, що згинається не ложка, тільки уявлення про неї. Тобто згинаєш в уяві і водночас ніби згинаєш насправді. Тому можна припустити, що можливі різні відхилення…

– І те муйня, і це,– кинув Алекс підхоплену в Інтернеті фразу.

Він уже не криючись глузував з Макса, але це було звична справа. Обірвавши хлопця, він повернувся до Лани:

– Сонечко, а як щодо наступної пляшечки?

Дівчина піднялася й рушила до столу, де, вочевидь, зберігався «об’єднувальний» запас спиртного.

– Люди, агов! – раптом ніби визирнув із-за хмар досі мовчазний Сергій.– У нас аврал!

Він підняв руку з годинником на худому зап’ястку. Стрілки позолоченої підробки під швейцарські «Свотч» показували вісім хвилин до дванадцятої.

– Якщо щось робити, то саме час. Скоро північ. Можемо не встигнути, а тоді – прощавайте, найзаповітніші мрії.– Хлопець постукав пальцем по циферблату й кивнув Мафінові.– Ну то що?

– Коротше, народ, яка вам різниця, що, де й як? – збурився той.– Є легенда, і є той, хто бажає перевірити її правдивість. Тобто я. Якщо хочете, долучайтеся. Маємо все необхідне. До того ж нас семеро.– Він кивнув у бік Сашка Кравича, який весь цей час мовчки сидів осторонь.– Його не рахуємо. А сімка – це все ж таки магічне число. Ще у нас є справжні церковні свічки, й ми поєднані Бахусом.– Остап вишкірився.– Принаймні, хоч якось поєднані, бо щось спільне ми таки зробили. Отож, все о’кей? Всі згодні?

Протягом наступних восьми хвилин вони так само по колу спорожнили другу пляшку «Москетто» й встигли відпустити в бік легенди про Панночку декілька жартів із відчутним некрофільським душком. Вправлялися в цьому переважно Остап і Сергій. Та що ближче годинникові стрілки наближалися до жаданої позначки, то більше присутніх замовкали, наче за змовою. Природно, ніхто не вірив у дієвість Мафінової витівки, однак кожен потайки намагався сконцентруватися на будь-якому з власних бажань. Про всяк випадок: а що, як раптом спрацює? Кажуть же, що раз на рік начебто й ломака стріляє, то чому б не спробувати?

Коли до півночі залишалися лічені секунди, першим з кола вийшов Сергій Знайда. Взявши свічку, він підійшов до дзеркала. Заввишки воно мало десь півтора метра, а завширшки – півметра. Колись його витягли зі старої одежної шафи й привезли до гуртожитку.

Попри сміховинність ситуації, Знайда боязко зиркнув на власне відображення, і йому стало чомусь лячно. Проте зворотного шляху не було. Якщо відмовитися, його піднімуть на кпини просто зараз, а потім ще довго нагадуватимуть, як він злякався дитячої забавки. Тож не лишалося нічого іншого, як піднести кіптявий вогник до центру скла, вкритого з іншого боку потьмянілою амальгамою.

– Панночко, явись мені! – прошепотів Сергій, обводячи свічкою двійника в дзеркалі. Всі присутні мовчали, ніби на іспиті.– Панночко, явись мені! – Він обвів власне обличчя вдруге, а потім, гукнувши голосніше, зробив те саме втретє.– Я відчиняю тобі браму до нашого світу! – (Це вже пішли відсебеньки, та зрештою, чому б і ні, принаймні в кіно таке спрацьовувало).– Прийди до мене й виконай моє бажання. Одне-єдине бажання, прошу тебе!..

Раптом йому здалося, що приятелі зараз почнуть несамовито реготати, але навкруги й досі панувала моторошна тиша. Потім Сергій відчув, ніби залишився сам-на-сам із люстром й, можливо, навіть із тією поторочею, яка через ті дурні жарти здатна будь-якої миті вискочити звідкись і розкраяти йому обличчя уламком скла.

Злякавшись цієї миттєвої думки, хлопець повільно озирнувся, впевнений, що побачить порожню кімнату й потворну мармизу привида. Але все виявилося на місцях. Кілька пар очей мовчки втупилися в нього. Жодного жарту чи посмішки. Це дещо заспокоїло хлопчину, і він трохи підбадьорився.

Побачивши раптово зблідле обличчя Знайди, Макс остаточно зрозумів, що не він є об’єктом дурного розіграшу. Бо й досі сумнівався, чи правильно вчинив, що прийшов сюди. Та зрештою, враховуючи задум, йому було цікаво спостерігати за тим, що тут відбувалося. А зважаючи на ситуацію, то кепкуватимуть, здається, точно не з нього одного, а з усіх разом. Це нормально, таке можна стерпіти.

– Швидше,– підігнав приятеля Остап.– Час збігає.

Його слова додали Сергію впевненості. Він знову ковзнув поглядом по склу і, не помітивши в ньому жодних змін, жваво проторохтів:

– Хочу «Macbook Pro»! Новий, не вживаний. Із фірмовою комплектацією.

Позаду хтось глузливо рохнув. І, здалося, не один. Розсміялися, як мінімум, Алекс із Остапом. Усі інші просто сиділи, заворожені тим, що відбувалося. Вони, вірогідно, й не второпали, про що йдеться.

Вимовивши своє, Знайда повернувся на місце.

Наступною з кола вискочила Лана. Спогади про бабусю зрештою зробили свою справу, і дівчина на якусь хвильку насправді повірила в примарну можливість, тому чітко сформулювала для себе те, чого бажає. Залишалося скористатися щойно протоптаною Знайдою стежкою й озвучити бажання перед дзеркалом. Тому діяла Лана значно сміливіше за Сергія.

– Панночко, явись мені! – Дівчина, намагаючись виглядати якомога серйознішою, зробила перший оберт свічкою.– Панночко, явись мені! Панночко, явись мені! Прийди до мене, зглянься! – Ці слова, на її думку, були якнайвдалішими, і вона відчула себе сильною і спокійною.– Виконай моє бажання, будь ласка, Панночко, одне-єдине бажання. Прошу тебе, дуже прошу! – Миттєва пауза, а потім: – Я хочу скласти сесію на «відмінно». Це все, що мені треба.

Позаду хтось знов-таки рохнув, проте більшості було не до сміху. Зрештою, відтепер кожен спостерігав за тим, що коїлося, зі значно більшою увагою. І коли Лана відійшла від люстра, за нею несподівано підхопився Алекс.

Тримаючи свічку, він швидко здійснив ті самі маніпуляції, тільки його бажання виявилося більш особистим за попередні.

– Хочу переспати з Дементьєвою! – Він тицьнув пальцем у бік Лани, обводячи присутніх поглядом у пошуках підтримки. Однак всі промовчали, навіть його вірний зброєносець Сашко.– Так, хочу сексу з нею! – не вгамовувався Алекс.

Ніхто не кинув бодай коротенького смішка, бо це нікого не здивувало.

Те, що Алекс Савицький запав на Лану й прагне її підкорити, було загальновідомим фактом, у гуртожитку це навіть не коментували. Бо набридло. Хоча дехто зазначав при нагоді, що справа тут не в почуттях, а в тому, що дівчина є однією з небагатьох, а можливо й взагалі єдина, яка відмовила Алексові. Тож бажання приборкати цю норовливу конячку доволі швидко перетворилося в Савицького на манію. Саме тому він постійно тримався десь поблизу цієї компанії. Казали також, що він начебто і в гуртожитку оселився виключно заради Лани, хоча насправді в це мало хто вірив. Більшість діджеїв «сарафанного радіо» зійшлися на тому, що в головах у багатих власні таргани, і їхні примхи звичайним людям ні за що не зрозуміти.

Сама Лана теж відмовчувалася. З досвіду знала – у таких випадках краще не дискутувати.

За Алексом до дзеркала рушив Богдан, слідом – Дарина. Ця солодка парочка озвучила одне бажання на двох. Зовні воно здавалося трохи зухвалим, але чому б і не пожартувати при такій розвазі? Усі так робили, а чим вони гірші? Саме тому попросили у примарної Панночки житло. Власну квартиру, де можна щасливо мешкати разом, не думаючи про скурвілого від жадібності орендодавця, що загарбає всі їхні скромні заощадження.

Останні п’ятнадцять секунд «відчинених воріт» поділили між собою Остап із Максом. Перший миттю замовив кілька квитків у VIP-зону столичного клубу «Sentrum» на єдиний концерт «Snoop Dogg», який нещодавно пережив реінкарнацію, перетворившись на «Snoop Lion». І таким чином зекономив приятелеві час. Та коли Макс утретє погукав Панночку, то раптом знітився й подумав: а чи справді треба озвучувати бажання? Воно, певна річ, у нього було, але вимовляти найпотаємніше при всіх не дуже й хотілося. І поки Макс, коливаючись, стирчав зі свічкою перед дзеркалом, Сергій знову підняв руку з годинником догори.

– Час збіг, діточки! – із усмішкою сповістив він присутніх.– Панночка бажає всім добраніч і солодких снів.

– Ти встиг? – спитав Остап у Макса, хоча й сам розумів: ні, бо той нічого не вимовив.

– Ну то й чорт із тим,– докинув Алекс, хоча його очі ясно промовляли: якщо ти невдаха, хлопче, то невдаха в усьому.– Не парся, Максику, нащо воно тобі взагалі? Розслабся й насолоджуйся тим, що маєш.

Він знову всівся на підлозі й задивився на свічку, що й досі горіла. Зрештою, їх ніхто не загасив, тому в кімнаті досі панувала напівтемрява.

Незважаючи на сміховинність того, що відбулося, ніхто з присутніх навіть не посміхнувся – і так само ніхто не наважувався увімкнути світло. А раптом їх тут уже не восьмеро? Темрява могла щось у собі ховати, а ще вгамовувала. Ти спокійний, поки не бачиш лиха, ти байдужий, поки нічого не знаєш. Це одна причина. А ось й інша: ти вчинив щось погане, а потім ховаєш від сторонніх очі. Навіщо світло?

Сидячи на підлозі, кожен міркував про щось потаємне, загадане кілька хвилин тому. Попри очевидну безглуздість зробленого, кожен мав крихітну надію, що легенда про Панночку, ніби дитяча казочка, все ж таки виявиться правдивою.

На столі стояла третя й остання пляшка «Москетто», але охочих до неї якось не було. У кімнаті без видимої причини почав утворюватися вакуум. Стіни немов раптом зрушили з місця й почали тиснути на хлопців та дівчат із неабиякою силою. У більшості присутніх несподівано виникло гостре бажання якнайшвидше забратися звідси. Кинути все й чкурнути туди, де досі веселилися не обтяжені похмурими думками інші мешканці гуртожитку.

Першим ініціативу виявив Мафін.

Звівшись на ноги, він взяв зі столу пляшку й скористався штопором від Сергієвого швейцарського армійського ножа «Вікторінокс». Відкоркувавши вино, він пожадливо влив у себе кілька ковтків. Потім демонстративно, ніби драматичний актор на сцені, передав пляшку Максові. У цьому жесті відчувалося бажання віддати данину, щось на кшталт втішного призу невдасі. Мовляв, не встиг замовити собі якусь дурню, то ось тобі хоча б питво, насолоджуйся й не думай про погане. Макс теж зробив ковток і передав вино Дарі.

Третя пляшка спорожніла доволі швидко, усього за два кола. Настрій у кімнаті підвищився на кілька градусів. Зроблене вже не відгонило середньовічним дикунством, ба навпаки – почало сприйматися як безтурботна розвага з тих, що притаманні веселим студентським рокам, яких насправді не так уже й багато, як хотілося б.

– Ну що: сьогодні в клюбі будуть танці! – бадьоро кинув Алекс чи то Лані, чи то до всіх інших.– Там, здається, і для нас знайдеться місце.

Він відчинив двері, впустивши до кімнати потік свіжого повітря, й першим вискочив до коридора. Інші одразу подалися слідом. Загасивши ті свічки, що й досі горіли, останніми залишили двісті сімнадцяту Лана й Макс. Цей мовчазний і стриманий джентльмен, яким він себе уявляв, як завжди, пропустив уперед всіх охочих, а потім вже вийшов сам.

Обернувшись на порозі, хлопець краєм ока помітив щось дивне. Йому здалося, ніби в дзеркалі пропливла велика тінь. Ковзнула склом і зникла так само швидко, як з’явилася.

Макс миттю повернувся до дзеркала, однак наразі в ньому відбивалися лише меблі та інші предмети, на які падало світло з коридора. І нічого іншого.

«Протяг колихнув штори,– зміркував він,– от вони й відбилися у склі».

За кілька хвилин вся компанія долучилася до згасаючої вечірки.

4

МАКС. МАФІН. СЕРГІЙ. КОНТУРИ КАТАСТРОФИ

Ранок наступного дня видався вкрай важким. Макс повернувся до кімнати напідпитку на початку третьої і вже не зміг нормально заснути. Бідолаха то прокидався, то потопав у тривожній дрімоті, що протягом усього залишку ночі з головою занурювала хлопця у спогади про розпачливе дитинство й підліткові роки. Що дійсно були, скажемо прямо, кепські.

Слави запеклого хулігана Макс зажив ще до того, як вступив у вік, коли хлопці дійсно полюбляють бешкетувати й створюють навколо себе купу проблем. Вочевидь, головну роль тут зіграли брак твердої батькової руки й постійна відсутність матері, яка всіма засобами заробляла обом на прожиття. Тож якщо дитина зростає фактично на самоті, вважається, що нічого доброго з неї не вийде. Принаймні так, на Максову думку, вважали батьки сусідських дітлахів, з якими він всіляко намагався заприятелювати. Дорослі дивилися на нього з упередженням, а деякі навіть із відразою. Певна річ, янголом він не був, і на момент отримання звання «найпершого шибеника на вулиці» на його особистому рахунку значилися кілька розбитих м’ячем шибок і підстрелених із рогатки собак та котів. З іншого боку, у кого в дитинстві не було подібних «подвигів», хай першим знайде й застосує камінь.

Малий Максим аж ніяк не пишався тими розвагами, хоча завдяки їм користувався бодай якоюсь повагою серед друзів. Більш за це: його діяння взагалі були не дитячими витівками, а радше своєрідною відповіддю на безпідставний осуд. Типу «вважаєте мене мерзотником? О’кей, ним я й буду – вам на радість». Цією логікою хлопець й керувався кілька років поспіль, хоча все ж таки ніколи не виходив за межі розумного. Принаймні в тому, що стосувалося його вчинків у повсякденному житті.

Але зараз випите напередодні знову виштовхувало його за межі реальності й укотре занурювало в те, що він прагнув забути.

Власний внесок у поганий залишок Максової ночі зробив і Мафін. Бідака приплентався майже о четвертій, а потім до самого ранку щопівгодини бігав блювати. Після шаленого розмаїття напоїв хлопця вивертало так, що його, вочевидь, чув увесь поверх. Хтозна, навіщо він стільки всього намішав, але від нього і не такого можна було чекати.

Вони познайомилися на першому курсі напередодні першого вересня, коли стали сусідами по кімнаті. Остап Сікорський, який обрав за майбутню спеціальність історію, був патлатим юнаком у дірявих джинсах. Він мріяв про власні відкриття, що перевернуть сучасні уявлення про світ. Його ніколи не цікавила офіційна історія, історія як суха наука. Навпаки, він зачитувався книжками «альтернативних істориків» й конспірологічними дослідженнями, чиї автори існують не паралельно, а перпендикулярно загальновизнаним фактам і постійно намагаються довести хибність того, що ми знаємо про власний соціум і світ узагалі.

– Із вашим прізвищем, юначе, треба ого-го – проектувати й будувати! – час від часу зауважували Остапові викладачі після запеклих диспутів на семінарах, коли він намагався довести слушність власних або чиїхось альтернативних суджень.– А ви дурня клеїте, час невідомо на що витрачаєте. Краще облиште це.

Остап бачив їхні поради у дупі. Разом із порадниками. Однак із часом дійсно став спокійнішим. Більше не вважав себе єдиним носієм істини, принаймні не так відверто й агресивно. Макс пов’язував це із плакатом, що з’явився в їхній кімнаті десь на початку другого курсу. Плакат зайняв не менше чверті стіни над Остаповим ліжком, він і досі висів тут. У верхній його частині був зображений величезний вусатий дядько, який тицяв пальцем у бік глядача. Нижню частину нібито освітлював промінь потужного прожектора, а в самісінькому центрі освітленого ним кола закляк якийсь чолов’яга в робочому комбінезоні.

Під усім цим значилося:

«СТАРШИЙ БРАТ ПИЛЬНУЄ ЗА ТОБОЮ!»

Цей орвелівський вислів Остап поклав собі за девіз, бо побоювався, що захоплення конспірологією може йому неабияк зашкодити. Звісно, навряд чи за ним стежитимуть агенти таємного світового уряду, але на кафедрі історії дійсно могли вирішити, що студент Остап Сікорський є абсолютно схибленою й не вартої диплому людиною. І прощавай вища освіта. Взагалі-то, Остап і її бачив би в дупі, але перед тим, як почати будувати кар’єру «альтернативного історика», необхідно було заручитися офіційним дипломом – адже всі його майбутні досліди, твердження й викриття мали на чомусь ґрунтуватися. Саме з цієї причини він і принишк, хоча зненавидів своїх викладачів ще лютіше.

Своє прізвисько Мафін Остап отримав завдяки відданій любові до кексів – чи як їх зараз називають – мафінів, із домішками коноплі. Ці «спейс-кейки» він уперше скуштував в Амстердамі, коли відкрив для себе Європу й інші радощі післяшкільних років, що дозволяли насолоджуватися життям і подорожувати автостопом по всіх усюдах. Відтоді він згадував про них за будь-якої нагоди. Також за часів відвідин Амстердама Остап захопився ідеєю всесвітнього легалайзу, що досить швидко набрала вигляду надмірної прихильності до реггі, дредів і растафаріанської символіки. Однак треба віддати належне хлопцеві. Він не опустився до рівня численних курців «трави», які не переводилися в гуртожитку, а тримав марку, як і годиться молодому інтелектуалові з амбітними планами на майбутнє. Коли Остап приводив до ладу власну цапину борідку, збирав дреди у хвіст і перевдягався зі щоденного мішкуватого одягу у діловий костюм, то одразу ставав схожим на стильного і впевненого європейського юриста або навіть дипломата, який не гребує радощами життя. Отак він і побутував, вдало поєднуючи приємне з корисним.

Про все це хлопець кволо міркував, поки його приятель хропів із перепою на сусідньому ліжку. Макс ще борсався між реальністю й бентежними сновидіннями, коли виявилося, що на мобільнику початок восьмої – треба потроху вставати й оговтуватися після вчорашнього.

Щойно піднявшись із ліжка, Макс відразу ж схопився за скроні. У голові запрацював надто охочий до роботи коваль. Гупав отим своїм молотом так завзято, що у хлопця потемніло в очах. Через це він мало не втратив орієнтацію в просторі, однак за півтори-дві хвилини все ж таки оговтався і, обережно спираючись на стіну, посунув до вбиральні. Виходячи звідти, попри пекельний головний біль він подумав, що йому таки пощастило – він ще дещо тямить.

Теплі промені ранкового сонця наскрізь пробивали вікно їхньої з Мафіном кімнати – чотириста чотирнадцятої. День обіцяв бути погожим, і це добре, адже інтернет-синоптики одноголосно прорікали на найближчі три дні дощі. Точніше, навіть не дощі, а щось таке, що в Середньовіччі могло б вважатися «всесвітнім потопом». А шалена злива й відповідна похмурість небес аж ніяк не сприяють хорошому настрою, тим паче, коли в тебе таке важке похмілля, що мимоволі хочеться здохнути.

Вагаючись, що робити спершу, Макс вирішив дочекатися, коли його сусіда прийде до тями. Про навчання сьогодні точно треба забути, щонайменше про перші пари. Організму потрібен час, щоб переналаштуватися на нормальне функціонування, і цьому, до речі, могла зарадити міцна кава. Але тут постала проблема: каву треба готувати, а коваль у голові й не думав про відпочинок. Тому хлопець знову вмостився в ліжку й заплющив очі. Він намагався згадати події вчорашнього вечора, зокрема їхній шабаш у двісті сімнадцятій. Чому вони всі на це клюнули, і на біса воно взагалі було потрібно? Цього він не розумів, та, замислившись, почав потроху провалюватися в сон.

Десь на кордоні між реальністю й черговим сновидінням Макс відчув щось погане. І незчувся, як знову поринув у спогади й роздуми про батька, про шкільні роки, сповнені дошкулянь однокласників і старших хлопців, самотності й думок про самогубство, що, на його тодішню думку, здавалося найкращим вирішенням усіх проблем: просто піти, щоб нікому не заважати.

Головний біль помалу вщухав, і Макс нарешті заснув.

Наступного разу він розплющив очі о дев’ятій. Збудив його Мафін. Себто не він сам, а дзвінок мобільного, що розбудив обох. У трубці почувся голос Сергія Знайди, вчорашнього спільника по таємному збіговиську й Остапового дружбана з розряду «різнокаліберних». Так Макс називав тих, хто входив до Мафінового кола спілкування.

Їх дійсно було дуже багато, і всі вони належали до абсолютно різних прошарків студентства, бо Остап вважав себе істинним демократом і космополітом, тому й намагався бути другом всім без винятку. Усіх його приятелів Макс розділяв за калібрами згідно зі зменшенням значущості тієї чи іншої особи. Тим, яке місце в цій системі посідає він сам, хлопець ніколи не переймався. Що ж до Остапа, той завжди запевняв, що нібито спілкується з усіма на одному рівні, і Макса це влаштовувало.

– Ну як ви там, ще животієте? – долетів до Макса голос Сергія.

Він здавався веселішим, ніж можна було очікувати. Складалося враження, ніби він учора взагалі не пив.

– Трясця вашій мамі, оце так гулянка! Я реально в щоці!

Далі пішло щось незрозуміле, а потім Максові вуха вловили довгоочікувані слова:

– Може, підемо кудись на каву? Хоча я й від сніданку не відмовився б.

Остап, розуміючи, що Макс усе чує, запитально зиркнув на приятеля. Той енергійно кивнув, і сусід відразу ж пристав на пропозицію.

– Нема питань. Давай хвилин за десять-п’ятнадцять десь біля входу.

Натиснувши відбій, Мафін жбурнув телефон на ліжко.

– Ну то що, збираймося?

На тому ця ранкова розмова закінчилася.

Мафін сьогодні здавався на диво небагатослівним. Зазвичай він вже як мінімум тричі поділився б із Максом своїми спогадами про вчорашнє, озвучив би плани на майбутнє, а ще, можливо, встиг би виказати жаль за тим, що на вчорашній вечірці не вдалося реалізувати. Наприклад, щодо якогось божевільного жарту. Однак похмілля давалося взнаки, тому обидва мовчки переодяглися в свіжі лахи й потягли ніби свинцем налиті ноги на перший поверх, до холу, де була призначена зустріч.

На сходах всюди кидалися в око сліди вчорашньої вакханалії. Обгортки й порожні коробки з-під крекерів, чипсів, сушених кальмарів, рибки й ще бозна-чого валялися оберемками. По кутках купчилися спустошені скляні й поліетиленові пляшки з-під пива, подекуди видніли невизначеного походження калюжі, а на третьому поверсі хтось, вочевидь уже добряче загашений, розбив дві пляшки червоного вина. Рештки скла хрускали під підошвами аж до першого поверху. На майданчику між третім і другим валялися чиїсь розірвані блакитні трусики, а поруч використаний презерватив.

Черговим по поверхах сьогодні не позаздриш. Передусім тому, що їм треба все це прибрати. У коменданта Корчинського, колишнього військового, такий гармидер зветься «реальним зальотом», і йому взагалі по цимбалах, хто чергував у гуртожитку напередодні, бо відповідальність за все, на його думку, мають нести сьогоднішні чергові. Чому? Тому що вони начебто не доклали належних зусиль, аби зупинити безлад, що чинився тут пізно ввечері. Логіка, певна річ, дивна, та сперечатися з нею – марна справа. Загальний досвід свідчив, що з Корчем – саме так між собою називали студенти коменданта,– як і з будь-якою військовою людиною, взагалі краще мовчати. Так і спокійніше, і безпечніше.

Сергій мешкав на третьому, однак дорогою до холу хлопці його не зустріли. Зрештою приятель спізнився більше, ніж на півгодини. Він дуже любив гарячу воду й гоління, що прибирало з обличчя сліди ненависної добової щетини, тому майже весь цей час простирчав під душем. Поки чекали, Сергієва карма під вагою Мафінових прокльонів і щирих побажань отримати якомога більше орального і анального досвіду провисла мало не до підлоги. Остап лютував, як торнадо.

Зустрівшись нарешті, ще трохи поматюкавшись і посперечавшись, змучена похміллям трійця здолала близько півкілометра від шостого гуртожитку й зупинилася перед дверима ресторанчика «Cat-n-roll». Той був улюбленою локацією більшості студентів, точніше – саме того прошарку, що не ліпив із себе богемне казна-що, хизуючись відвідинами модних кав’ярень на Кобилянській, а обирав те, що, так би мовити, «дешево й сердито».

Не гаючи жодної миті, хлопці відчинили двері й опинилися просто посеред якогось епізоду зі стрічок Гая Річі[1]. Стрілки годинника над шинквасом показували чверть на одинадцяту.

Завітавши до цього закладу вперше, більшість відвідувачів закохувалися в нього раз і назавжди. «Cat-n-roll» буквально захоплював дизайном й атмосферою, що тут завжди панувала. Стіни ресторанчика прикрашали кадри, змальовані з культових фільмів того ж таки режисера, але з однією відмінністю: замість героїв тих стрічок на них був зображений той самий герой – чорний кіт. Кіт замість Вінні Джонса з «Карти, гроші та два стволи, що димлять», коли той зазирає у багажник автівки; кіт замість Бреда Пітта на ринзі у «Великому куші», й той самий чорний кіт замість рок-н-рольника Тобі Кеббела, що палить із револьверів. Запрошений власником ресторану дизайнер зробив свою роботу на відмінно, тому тутешній антураж миттю припадав до смаку навіть тим, хто про пана Річі ніколи не чув.

Приятелі вмостилися на першому-ліпшому вільному місці біля вікна. Це була секція «Карт, грошей та двох стволів», і відповідно до сюжету стрічки їхній стіл був вкритий зеленим сукном для гри в покер. Чекати взагалі не довелося, бо давня знайома офіціантка Вікторія миттю підскочила до них. І не дивно – коли твоя зміна випадає на першу половину дня, це означає, що сьогоднішній заробіток буде вкрай мізерним через практично порожній зал. Отже, аби покласти до кишені бодай трохи чайових, Віка була ладна літати перед гостями, наче бджілка.

– Привіт! Що замовлятимете? – Дівчина не змогла втриматися від усмішки.

Перед нею сиділа трійця, яка напередодні добряче погуляла. Мафін тер долонями і без того червоне й пожмакане, мов ганчірка, лице, а трохи схожий на Джареда Лето закошланий темноволосий Макс, покусуючи кісточки пальців, дивився крізь неї синіми очима й витав десь у недосяжності. Незважаючи на нібито чистий одяг, від обох тхнуло, наче від бомжів.

Їхній приятель, який обрав місце навпроти, мав значно кращий вигляд. Але й він так само мовчав. Утім, на відміну від друзів, його подразнене надто енергійним голінням обличчя світилося бодай якоюсь втіхою. Але острівці недоголеної щетини на шиї і вилицях красномовно свідчили, що він також веселився разом з усіма.

Не зазираючи в знайоме напам’ять меню, кожен із хлопців передусім замовив каву: Макс із Остапом – по великій порції американо, а Сергій – по-ірландськи, з подвійною дозою віскі. Це був привілей постійних відвідувачів «Cat-n-roll», однак, певна річ, за додаткову платню. Подібне могло здатися марнотратством, але про гроші ніхто наразі не думав.

– Оце я й називаю реальним смаком життя! – Сергій розслабився вже після другого ковтка.– Похмелятися кепсько, але полегшення таке солодке!

Він зітхнув і подивився у вікно. Обидва приятелі з ним начебто погодилися, однак і Макс, і Мафін були з тих, хто не розуміє, як можна з бодуна пити каву зі смаком спиртного, тому вони також зайнялися спогляданням перехожих надворі.

За кавою настала черга супу. Наваристий гарячий суп за таких обставин зцілює тіло й лікує душу. Він сорбує похмільні токсини, а потім виводить їх природним шляхом. В «Cat-n-roll» на цьому добре зналися, недарма мешканці гуртожитку вважалися тут завсідниками, і це був один із багатьох плюсів закладу. «Самолікування» після шаленої вечірки надто небезпечне, а необережний опохміл взагалі може погано скінчитися. Враховуючи ставлення деяких викладачів до ігнорування їхніх занять, це було занадто великим ризиком.

– Ви це бачили? Море компромату!

Минуло десь півгодини, хлопці вже почали приходити до тями. Сергій гортав фейсбучну стрічку в смартфоні і, здавалося, не вірив власним очам.

– Та практично на кожного… Оце так-так… Ви тільки погляньте!

Він повернув телефон дисплеєм до друзів. Ті спочатку нічого не розгледіли, але вже за мить упізнали Карину, привабливу першокурсницю з їхнього поверху. Під час зйомки в дівчину ніби демон хтивості вселився. Вона чіплялася мало не до кожного хлопця, що з’являвся поруч, задирала футболку і навіть коротеньку спідничку, демонструючи всім і кожному блакитні трусики.

– От дідько! – Сергій уважно передивився «хоумвідео», посміхаючись якимсь таємним думкам.– Цю дурненьку точно чимось накачали…

– Головне, щоб не трахнули,– похмуро зауважив Мафін.– Хоча в цьому я щось не впевнений.

Він також загадково усміхнувся, на його пожмаканій похміллям мармизі намалювалося відносне полегшення. Зрештою, гаряча їжа, як завжди, допомогла.

Додивившись «кіно» з Кариною, Макс зосередився на Сергієві. Той любив ризиковані розваги не менш, ніж Остап, на чому вони, власне, й зійшлися. Завжди уважний до деталей, Макс миттю запідозрив, що, цілком можливо, причина Кариніних витівок – саме Сергій. Він міг пригостити дівчину яким-небудь коктейлем із «приправами». Щось схоже він утнув із Максом на першому курсі, аби просто познущатися з нього. Згодом вони все ж таки заприятелювали, та неприємний осад залишався досі, адже того вечора Макс зробився посміховиськом мало не для всього гуртожитку. Через те він дотепер ставився до абияких пригощань із великою пересторогою – навіть із боку приятелів. Більш за те: Макс знав, що Сергій і сам час від часу вживає якусь «хімію», дотримуючись знаної заповіді хіпі: «тільки кислота, тільки на порожній шлунок і тільки під молитву», хоча побожним назвати його складно. Тому він і кепкує з Мафіна, який є прихильником конопляних «продуктів».

Сергій Знайда був із місцевих, чернівецьких, але належав до нечисленної когорти студентів – корінних городян, які з року в рік подавали заяви на отримання місця в гуртожитку. У випадку Сергія головну роль відігравали його стосунки з мачухою. Хлопець відверто її недолюблював і щиро вважав, що ця особа просто чіпляється за батькові гроші. Головним аргументом у цьому питанні слугував той факт, що вони з мачухою майже ровесники – мачусі нещодавно виповнилося двадцять.

Крізь які терени довелося пройти Сергієвій родині – невідомо. Але Знайда-молодший був досить вольовим хлопцем. Попри брудні чутки, що його оточували, Сергій був справжнім прагматиком і, якщо брався за якусь справжню справу, завжди доводив її до кінця. І якщо знати його так, як знали друзі, то можна було дійти висновку: той Знайда обов’язково досягне мети і стане професором цього ж таки університету. Він мріяв про викладацьку кар’єру, і вона йому цілком пасувала. Та хай би яке майбутнє не передбачав Сергій, це аж ніяк не заважало йому вчиняти всілякі шаленства й вважатися компанійським чуваком. Як і Мафін, він не був завсідником однієї компанії, адже завдяки гітарі, добре підібраним хітам і прихильності до «розширення свідомості» він усюди почувався своїм і ні з ким не ворогував. Саме це й зблизило його з Остапом Сікорським.

Сонце все ще продовжувало пестити городян теплими променями. Із вікна ресторанчика можна було побачити, що за останні півгодини на вулиці значно побільшало студентів. Хтось поспішав на пари, а хтось так само поспіхом тікав подалі від задушливих аудиторій, щоб насолодитися ще одним хорошим днем. Наближався полудень, а разом із ним – проблеми на дорогах. Їх постійно створювала водіям неуважна молодь. Дня не минало, щоб тут когось не обматюкали.

Поки місто жило своїм життям, приятелі продовжували сидіти за столиком. Кожен длубався в телефоні й час від часу, розтягуючи рота в усмішці, пред’являв іншим якусь цікавинку. Ранкова стрічка в Фейсбуці стрімко наповнювалася обговореннями минулої ночі й ущипливими коментарями до тих чи інших дописів. Віртуальне павутиння обкручувало й затягувало, тож вони, як і безліч інших молодиків у всіх усюдах, втратили відлік часу. До того ж це на свій кшталт допомагало позбутися залишків мерзенного самопочуття і налаштовувало на робочий стан.

Бз-з-з! Бз-з-з!

«Самсунг» Знайди вкотре просигналив повідомленням. Дві стандартні короткі вібрації. Вочевидь, хтось позначив хлопця на світлині або в якому-небудь щойно опублікованому тексті. Атака зафіксованими спогадами про вчорашні вечір та ніч і досі триває. Тут працює правило: що кращою була вечірка, то довше її згадуватимуть, а такі гулянки, як напередодні, споминатимуть цілий тиждень. Щонайменше.

Кинувши погляд на екран, Сергій раптом закляк. Потім швидко відвів очі й знову поглянув на синьо-білий екран соціальної мережі. За тим утупився в обличчя приятелів навпроти. Слова чомусь не йшли з вуст, наче він забув, як їх вимовляти. Хлопці, користуючись полегшенням, викликаним гарячим їдлом, задоволено копирсалися в мобільниках.

– Пацани!..– нарешті хрипко вирвалося в нього.

Він одразу замовк, наче чекаючи на відповідь, однак приятелі не реагували.

– Гей, пацани! – знову кинув він.– Агов!

Ті нарешті подивилися на нього, і кожен помітив, що Сергій якось зблід. Його й без того не можна назвати смаглявим, а зараз він так пополотнів, що нагадував гіпсовий відбиток самого себе.

– Що? – озвався Остап.– Що там сталося?

Сергій нічого не відповів, а просто повернув свій «Самсунг» до нього. Макс теж зазирнув. Ну, звичайна фейсбучна стрічка. І більше нічого цікавого. Взагалі. Все нібито гаразд.

Знайда, між тим, так не вважав, бо продовжував пхати телефон в обличчя приятелям.

– Ну? – нарешті озлився Остап.– І що? Уперше побачив своє лячне фото? У мене, до речі, була така сама реакція…

– Дідько! Та ти сюди дивись! Уважніше! – Сергій тицьнув пальцем у допис, що, вочевидь, надто його збентежив.

Макс так само не розумів, що трапилося, однак сфокусував погляд і швиденько пробіг очима написане. Йому знадобилася лише невловима мить, щоб обробити щойно отриману інформацію. Але свідомість досі пригальмовувала після вчорашнього, тому він про всяк випадок повернувся до першого речення. Знову не затямив і перечитав утретє. Допис починався так:

«Вітаємо! Ви виграли “MacBook Pro” від Apple!»

Максим заціпенів точнісінько так, як Сергій. Кілька кататонічних секунд, що, здавалося, розтяглися на дні чи навіть тижні або місяці. Нарешті в голові спалахнуло яскраве зелене світло. Він зрозумів, що це за знак. Саме так: повідомлення про те, що зворотного шляху немає.

– Чортівня якась,– роздратовано буркнув Мафін.

5

ТАЄМНИЦЯ

Опівдні стало зрозуміло, що синоптики не просто помилилися, а, відверто кажучи, переплутали плюс із мінусом. І там, де мала бути злива, сонце пекло настільки нещадно, що зелене травневе розмаїття ризикувало швидко перетворитися на жовте, а згодом взагалі всохнути.

Це був початок геть не притаманної цьому місяцю спеки, однак про неї поки що ніхто не думав. Усі, як і зазвичай, були заклопотані власними справами, кудись бігли, намагалися щось вирішити: водії та пішоходи традиційно порушували правила безпеки; торговельні менеджери потихеньку починали готуватися до зменшення рівня продажів, що цілком нормально для літнього сезону, а директори й власники розважальних закладів та ресторацій, навпаки, раділи сезону відпусток, бо той віщував збільшення доходів; учні марили канікулами, що наближалися, а студенти готувалися до сесії і держіспитів.

Залишивши позаду «Cat-n-roll», хлопці перебігли дорогу на червоне світло, а потім, вже не кваплячись, посунули до гуртожитку.

Після виявленого дивного, однак досить приємного сюрпризу, питання про відвідування пар цілком втратило актуальність, хоча, відверто кажучи, це було зрозуміло ще зранку. Що ближче вони підходили до будівлі гуртожитку, то повільнішими ставали їхні кроки. Кожен відчував, що попереду маячать якісь негаразди, тому підсвідомо гальмував, аби їх уникнути чи відкласти. І їм навіть пощастило в цьому – інтуїція, як з’ясувалося, не підвела. Завдяки відсутності вони ухилилися від розбору польотів, що його влаштував комендант через учорашні «вечорниці».

Піднявшись на четвертий, трійця дізналася, що сьогодні вранці трапилося дещо прикре. Інформації було обмаль: чи то хтось перебрав напередодні з питвом й отруївся, чи то когось по-звірячому відлупцювали. Хтось із мешканців гуртожитку викликав «швидку», й бідолаху госпіталізували з відверто кепським прогнозом.

Більшість студентів були в шоці, бо добре розуміли, чим загрожує така ситуація. О, це вже був не просто «зальот», тут по-справжньому тхнуло армією, колючим дротом і комендантською годиною в буквальному сенсі цих слів. Комендант Корчинський і без того був не в захваті від занадто поширеної, як на його думку, демократії в університеті. А тепер, коли на підконтрольній йому території стався інцидент, про який треба звітувати перед керівництвом, він узагалі озвіріє й перетворить «шістку» на справжній концтабір.

Комендант, до речі, вже неодноразово намагався довести слушність таких заходів на зібраннях керівництва вишу. Однак раніше його осаджували колеги, мотивуючи тим, що «ми все-таки університет європейського рівня і нам зась опускатися до тотального контролю, наче в оруелівській Океанії». Наразі ж, якщо Корчинського звинувачуватимуть у поганому стані роботи, він матиме, чим відбиватися.

До біса розлючений, Родіон Корчинський увалився до свого кабінету на першому поверсі хвилин за десять до того, як Макс, Остап і Сергій переступили поріг холу гуртожитку. Ймовірно, у справу втрутився таки Всевишній, вберігши цю трійцю від зустрічі на сходах. Під час якої точно вдарив би справжній грім, а слідом на їхні голови впало б невмолимо жорстоке покарання.

Макс і Сергій – ще так-сяк, але Остапові ця зустріч загрожувала серйозними проблемами. Він і без того значився у «чорному списку» на виліт із вишу через свою невгамовну любов до веселощів. І якби Корчинський зустрівся з ним особисто й переконався, що той укотре прогулює заняття, то точно повісив би на хлопця всіх наявних собак. Тому, попри чутки про вранішній інцидент, Остап невимовно радів, що все зрештою зайшло не так вже й далеко, адже вночі хтось міг викликати поліцейський патруль чи, що ще гірше, пожежників. Тоді комендант зібрав би у своєму кабінеті абсолютно всі «одіозні елементи» і виселив би їх з гуртожитку до бісової мами. Знехтувавши будь якими доказами й виправдуваннями. А виселення, у свою чергу, порушило б питання про успішність студента – врятувати його могли хіба що гарні оцінки й не менш гарні рекомендації викладачів. Проте з цим у Мафіна, шанувальника альтернативної історії, були негаразди, тож він знав, що захищати його нікому.

Вдоволені тим, що уникли халепи, хлопці заскочили до чотириста чотирнадцятої і принишкли там, мов миші. Утім, саме так зараз робила більшість мешканців гуртожитку. Загальну тишу на поверсі порушували тільки невдоволені голоси чергових, яким було ой як непереливки. Прибирати гармидер, відмивати підлогу від висохлого розлитого пива й блювотиння, чистити наче навмисно загиджені вбиральні – все це само по собі може вважатися жорстоким покаранням. А тут ще й статус головних винуватців спільного гріха, що їм надав комендант.

Застеливши ліжко, Макс умостився на ньому й втупився поглядом у стелю. Складно сказати, про що він наразі думав, однак його очі поступово порожнішали. Здавалося, що навіть подих хлопця уповільнився. Це було справжнє самозанурення, роздуми над чимось глибоко особистим і насправді важливим.

Сергій всівся на Мафіновому ліжку поряд з його власником. Він то поглядав у вікно, то намагався розчути, про що теревенять у коридорі чергові. Тоді як Мафін, уже трохи заспокоївшись, вочевидь, ні про що не думав, принаймні не виказував цього. Просто запитально дивився на Сергія. Яка б там атмосфера не панувала на їхньому поверсі, тут і зараз існувала значно цікавіша справа. І саме вона тепер поглинула всю увагу хлопця.

«МакБук Про».

Допис на Сергієвій сторінці вони перечитали безліч разів. Повна версія виглядала так:

«Вітаємо! Ви виграли “MacBook Pro” від Apple!

Друзі! У нас є переможець, який отримає новенький ноутбук від компанії Apple! Це Sergiy Znayda!

Вітаємо Вас, Sergiy! І нагадуємо: Вам необхідно терміново зв’язатися з нашою сторінкою й надіслати повну поштову адресу або завітати в один із магазинів мережі “Алло”.

Згідно з умовами конкурсу Ви маєте дати знати про себе протягом трьох днів з моменту отримання повідомлення. В іншому разі переможцем стане наступна людина за списком.

Дякуємо за активну участь у розіграші, а всім, хто не виграв, радимо не засмучуватися, адже вже скоро розпочинаються розіграші інших подарунків від мережі магазинів “Алло”. Їх у нас дуже багато!»

Як доказ автентичності повідомлення під текстом допису красувався скріншот із random.org з переліком учасників.

Повідомлення спочатку викликало у хлопців шалену бурю емоцій. Однак тепер, залишившись на самоті, коли їх оточували лише чотири стіни та стеля над головою, радісні почуття почали перетворюватися на знервованість, спровоковану нерозумінням того, що відбувалося. Це, перш за все, стосувалося Сергія.

З коридора до них періодично долітало багатоповерхове матюччя й сварня чергових між собою.

– Ти щось пам’ятаєш про цей конкурс? – нарешті спитав Остап у приятеля.

Той тримав у руці телефон, знову й знову перечитуючи повідомлення і не маючи віри власним очам.

– Ти, вочевидь, побачив інформацію про конкурс і пристав на умови.

Остап питально поглянув на приятеля, але у відповідь той лише скривив рота й знизав плечима, що можна було вважати за «не знаю, не пам’ятаю».

– Це ж стандартна схема: вподобай сторінку, пошир інформацію про конкурс на власній сторінці й напиши якийсь коментар. Потім «рандом» обирає переможців. Коротше кажучи, ти й сам все це знаєш, бо любиш таку маячню.

– Як бачиш – не маячню,– виправив Сергій.

Він знову задивився у вікно. Складалося враження, ніби його щось дуже напружує, але що саме – невідомо. Трохи згодом він додав:

– Це по-перше. А по-друге, я взагалі не пам’ятаю, щоб щось таке поширював.– Він ковзнув очима по екрану свого «Самсунга».

– Поширював чи не поширював, це легко перевірити.– Остап хотів був узяти у нього телефон, але Сергій не дозволив.

– Я сам,– сказав він.

Остап не зводив очей з екрана – так само, як і Сергій. Передусім відкрилася купа світлин із вчорашньої вечірки. Далі потяглися розшарені малюнки й жарти з груп на кшталт «Общєства нудних прєстарєлих мізантропов». Ще далі висіли фото з аудиторій і кілька дописів на політичні теми. Загалом Знайдин життєпис нічим не відрізнявся від десятків тисяч подібних сторінок. І так само, як його однолітки, він іноді брав участь у тих чи інших конкурсах, що обіцяли чудові подарунки фактично задарма.

Аж ось раптом:

«Друзі! Увага!

У нас знову супер #розіграш від мережі магазинів “Алло”! Переможець отримає чудовий приз – “MacBook Pro” від Apple!

Його буде визначено за допомогою рандомайзера.

Що потрібно зробити для участі:

1. Вподобати сторінку мережі магазинів “Алло”.

2. Вподобати цей допис і розповісти про нього своїм друзям (поширити інформацію про конкурс).

3. Поставити «+» у коментарях до цього запису.

Умови для учасників:

1. Відкрити приватні повідомлення і можливість писати у життєписі для зв’язку з вами.

2. Якщо переможець не зв’яжеться з нами протягом трьох днів з моменту оголошення результату, перемога дістанеться наступному за списком.

3. Переможець у цьому конкурсі буде лише один.

Слідкуйте за оновленнями нашої сторінки та вигравайте суперпризи!»

Поки приятелі витріщалися на екран, Макс сидів на ліжку, підібгавши ноги під себе, і уважно слідкував за емоціями, що спливали на їхніх обличчях. Спочатку тривога, потім вона змінилася нерозумінням того, що насправді коїться, а його, своєю чергою, змінило щось відверто схоже на паніку.

– Ні, не пам’ятаю, щоб я до цього долучався,– вимовив Сергій.

– Але по факту так воно й є,– замислено відповів Мафін і подивився на Макса. Той, як і зазвичай, не витримав стороннього погляду й втупився очима в підлогу.– Хоча хтось міг…– почав був Остап, але замовк на півслові.

Навіть останньому йолопу зрозуміло, що ніхто не став би лізти до чужого телефону без дозволу – і лише для того, щоб поширити інформацію про якийсь черговий конкурс.

Майже хвилину всі напружено мовчали. Ніби відчувши, що за дверима чотириста чотирнадцятої відбувається щось дивне, у коридорі замовкли навіть чергові.

– Ну, тоді я вас вітаю!

Остап піднявся з ліжка й потягнувся за сигаретою. У його голосі почулися нотки не тільки веселощів, а й ще чогось такого, що було важко ідентифікувати.

– Учорашнє бажання номер один здійснилося. Як не крути, але все це тільки так і можна пояснити.

Він із посмішкою повернувся до приятелів – і одразу зробився схожим на Чеширського кота.

6

МАКС. ТРОХИ ПІТЬМИ

Друга половина дня для мешканців гуртожитку виявилася ще пекельнішою за першу. Кімнатами кружляли погані чутки. Вони поширювалися, вкриваючи собою, наче сполохане гайвороння небо, всі поверхи, і, затямивши почуте, студенти розуміли: покарань все ж таки не уникнути.

Центром пліток зробилася Карина Крамар, героїня чисельних відео, відзнятих напередодні під час вечірки. З’ясувалося, що «швидка» приїздила саме по неї. Ніхто не розумів чому, але ця дівчина ні світ ні зоря підхопилася з ліжка й вирішила вкоротити собі віку. Слава Господові, обрала вона задля цього вкрай ненадійний спосіб – наковталася заспокійливих пігулок. Вони, на її думку, мали б приспати, а потім віднести змучену душу першокурсниці до царства мертвих. На щастя, з хімією у дівчини було значно гірше, ніж з історією Середньовіччя: вона прорахувалася, і весь суїцид звівся до звичайного отруєння надмірною дозою препарату. Ситуація неприємна, що й казати, але й не критична.

Карину у важкому стані виявила сусідка Наталія. Вона ледве виповзла із вбиральні, де близько години промучилася з «хворобою шлунку» після вчорашнього, а коли спромоглася повернутися до кімнати, то побачила, що подруга буквально качається по підлозі. Сусідка спочатку не запідозрила нічого такого, бо сама тільки-но «хворіла» не на жарт, але швидко кинулася до подруги. Однак коли їй вдалося підняти злощасну Карину на ноги й доправити до туалету, Наталія таки розгледіла її перекошене й позеленіле від жаху обличчя і миттю зрозуміла: треба негайно кликати на поміч.

Нещасну госпіталізували, промили їй шлунок, поклали під крапельницю й повідомили, що хоч їй і доведеться залишатися кілька днів у стаціонарі, жодної загрози її життю немає. Однак керівництво факультету, а особливо комендант Корчинський, особливого полегшення від того не відчули.

Те, що сталося, було не випадковістю, а свідомо зробленим кроком до оцинкованого столу патологоанатома, домовини, савану й товщі сирої землі, що навіки поглинула би бідолашну Карину. І якщо дівчина зважилася на таке, у неї неодмінно мала бути причина, вагома причина.

Щоб з’ясувати її, спроб деканату виявилося замало, а батьки постраждалої будь-якої миті могли підключити до справи поліцію. Спроба вкоротити собі віку – це не якась там витівка неповнолітньої дурепи, яка таким чином намагається привернути до себе якомога більше уваги. Навпаки, Карина взагалі не з тих дівчат, що переймаються цим, та й залицяльників у неї більше, ніж треба. Зважаючи на це, можна було дійти висновку: її примусили зробити вибір між чимось і смертю, і оце «щось» було настільки жахливим, що вона обрала останнє. А от хто або що стало причиною, підлягало розслідуванню, і воно мало проводитися в гуртожитку, де мешкала Карина.

З цієї причини весь день у пожильців «шістки» пішов котові під хвіст. Учорашні веселощі вже не здавалися чимось вдалим або принадним, особливо якщо враховувати ціну тих розваг, що спливла тільки тепер. От і множилися чутки від поверху до поверху, і кожен вважав своїм обов’язком висловити припущення щодо причин зробленого дівчиною кроку і наслідків, що накрили всіх і кожного в гуртожитку однією великою дупою.

Корчинський цього дня з’являвся на четвертому ще кілька разів. Невеликий на зріст, майже повністю сивий, але по-офіцерськи підтягнутий, у незмінному бездоганно випрасуваному сірому костюмі, він вештався з кімнати в кімнату, намагаючись здобути бодай якісь свідчення, що допомогли б пролити трохи світла на вкрай темну справу. Проте результат його діяльності можна було передбачити наперед: знайти свідків йому не вдалося – як і завжди, ніхто нічого не знав, не чув і не бачив.

Не бажаючи зайвий раз стикатися з комендантом, Мафін із Сергієм після обіду зникли в невідомому напрямку. Імовірно, подалися пошвендяти містом, щоб провітрити голови, отже Макс залишився на самоті.

Кволо гортаючи «Поклоніння ящірці» Любка Дереша, він ніяк не міг позбавитися думок про інцидент із Кариною і весь час повертався до цієї події. У його голові постійно виринав спогад про те, з якою гострою увагою Сергій дивився відео з дівчиною. І, до речі, не він один, бо в Остапових очах читалося фактично те саме. Обидва таємниче усміхалися, і від тих усмішок робилося якось моторошно…

Хоча хтозна, може, все це було звичайним нападом Максової параної.

Утім, незважаючи на спроби здорового глузду знайти якісь виправдання тим усмішкам, він ніколи не забував вислів одного з найулюбленіших авторів Мафіна. Той постійно звертався до тієї цитати, коли його вкотре звинувачували у психічному розладі через прихильність до теорії всесвітньої змови таємних сил. У таких випадках Остап уважно вдивлявся в опонента і промовляв: «Параноїк – це людина, яка бодай трохи усвідомила справжню реальність. А псих – це той, хто осягнув суще повною мірою».

Сікорський і Знайда зблизилися недарма. Годі нагадувати, що подібне тягнеться до подібного. Так сталося й з ними: перший обстоював тотальну легалізацію коноплі як курева, хоч і не дуже уявляв можливі наслідки такого кроку, а другий відверто шанував «кислоту» і вважав її мало не найкращим винаходом за всю історію людства.

«Ти чуєш і бачиш світ таким, яким його ще не бачив. Ти наче перероджуєшся,– інколи пафосно проголошував Сергій, ніби місіонер на ранковій проповіді перед тубільцями.– Смакуєш усе, немов уперше. А інколи буває так, що потрапляєш до геть іншої реальності…»

Знайомство Макса з Сергієм свого часу наробило чимало галасу. Як і більшість однокурсників, хлопці познайомилися ввечері напередодні початку першого семестру, а наступного дня з’ясувалося, що вони навчатимуться в одній групі. Звиклий до самотності Макс не відреагував на це жодним чином, а от Сергієві така поведінка стала кісткою впоперек горла. Він завжди намагався перебувати в центрі загальної уваги й досягав цього всіма можливими засобами. І доволі часто – за рахунок відверто злих жартів. Побачивши скутість Макса, його намагання нікому не муляти очей та й взагалі поводитися так, щоб його якомога менше помічали, Сергій одразу ж зрозумів цей характер. Із досвіду шкільних років він добре знав, що з таких тихих і неконфліктних суб’єктів можна класно розважитися, що й вирішив зробити.

Знайда пригостив Макса таким собі «балтійським чаєм». Той нібито отримав свою назву від балтійської матросні часів більшовицького перевороту, а його історія сходила аж до злощасного пострілу «Аврори». Класичний рецепт цієї пекельної суміші складався з горілки з кокаїном: на сто п’ятдесят грамів рідини половина чайної ложки порошку вищого гатунку. Нахлебтавшись цього пійла, матросня піднімала криваві прапори, катувала й розстрілювала офіцерів, чинила погроми. Ходили навіть чутки, що напередодні перевороту більшовицькі лідери заливали й засипали Кронштадт й інші тогочасні військово-морські бази горілкою з «присипкою», що її у вигляді благодійної допомоги надсилали європейські комуністи.

Певна річ, такого добра Сергій у своєму арсеналі не мав. Щоб зробити правильний напій, довелося б щонайменше продати свою або чиюсь нирку. З цієї причини довелося скористатися екобрендом «Мороша» та якоюсь жорстокою хімією з підвальної лабораторії анонімного виробника. Насипавши порошку в пластянку, добре розмішавши та виголосивши довжелезний тост за майбутнє співіснування й гуртовий секс із однокурсницями, він пригостив Макса тим коктейлем. Той з охотою приєднався, адже саме того вечора мав на меті остаточно позбавитися своєї хворобливої самотності. Так би мовити, почати все з нуля.

Що саме він хильнув, Макс не дізнався ані тоді, ані пізніше.

Подальші події запам’яталися слабувато. Хлопцеві пощастило, що зафільмувати його подальші пригоди майже нікому не вдалося. Скуштувавши «балтійського чаю», він майже одразу відчув себе дивно, а незабаром інші почали гиготіти з нього. Через те Макс глибоко поринув у спогади і знову відчув себе жертвою нещадного булінгу. Його роз’ятрена свідомість спалахувала червоним світлом, попереджаючи про небезпеку, тому він швидко вшився з вечірки, намагаючись опинитися якомога далі від гріха.

Через якийсь час хлопець перестав усвідомлювати, де перебуває наразі й куди взагалі рухається. Час і простір викривилися у божевільному танку, і Макс ніяк не міг зрозуміти: чи це народження нового світу, чи початок апокаліпсису у старому.

Усе, чого торкалися пальці, променіло лячними неземними барвами. Він ніби робив дірки в навколишній реальності, випускаючи тим самим у цей світ щось потаємне, щось таке, що бажало вирватися на волю. Всюди лунав придушений голос, мову якого хлопець не розумів. Відтоді він – навіть досі – періодично чув його уві сні, так сильно той голос його вразив: «Юобот з иджваз я. Юобот з я…»

У повітрі висів стійкий сморід гнилі. Навколо щось невпинно розкладалося, породжуючи тисячі тисяч хробаків і годуючи хмари бридких мух, які дзижчали так гучно й настирливо, що спочатку хотілося хоча б затулити руками вуха, а може, й взагалі їх відірвати.

Згодом у цьому сопусі, немов в якійсь дивній імлі, йому привиділися лиховісні, налиті червоним очі. Страховидні баньки, нечестивий погляд гаспида. Вони переслідували його всюди. Зіниці палали вогнем, і Максові здавалося, що за ним женеться сам диявол, володар світової нечисті: упирів, відьом, кобилячих голів і всього іншого, про що мати читала йому на ніч, коли він був малим і ховався під ковдрою. І ось він знову зробився хлопчаком, у якого в темряві чомусь болить голова…

А невідомий із палаючими очима невідчепно тягся за ним. Він переслідував Макса з однією метою – вбити. Вбити, а потім випотрошити. І зробити це так, як його матінка робила з курками. З курчатами, із якими він грався і які дорослішали значно швидше за малого Максимка.

Він про це нікому не розповідав і навіть не згадував, але той епізод закарбувався в його свідомості на все життя.

Вони тоді ще жили з батьком. Макс грався в саду, а потім йому заманулося піти до мами, яка поралася із чимось по господарству. Хлопчик залишив усі іграшки, прихопив тільки пістолет із кількома камінцями, що слугували за кулі. Прокравшись крізь хоч і залишену ворогом, але все одно небезпечну територію, він знайшов матір доволі швидко. Вона стояла над старезною колодою, в одній руці тримала сокиру, а в іншій рябу курку.

Максові заманулося обійняти маму. Він кинувся до неї, але вона, не помічаючи сина позаду, поклала рябу на колоду і, змахнувши сокирою, опустила її просто на курячу шию. А потім відпустила пташину.

Груда рябого пір’я підскочила вгору, як навіжена. Хвиля чогось теплого ляпнула на Максове обличчя й руки. Рідина виявилася червоною. Він гадки не мав, звідки вона взялася і чому така тепла. І чого це курка носиться двором і фарбує траву в такий самий червоний колір.

Він стояв і дивився на рябу курку, що й досі плигала і боролася за остаточно відібране життя. А ота барва стала для хлопчика рідною й ненависною водночас. Тоді, ще малим, він і дізнався, що таке смерть і що таке вбивство, а ще – як воно може залишитися безкарним.

Сергіїв «гостинчик» раптово повернув Макса в ту саму мить, коли він, волаючи, тікав від безголової курки, а світ навколо нього йшов обертом. Потім пійло підкинуло ще кілька сюжетів – вочевидь, то вже були звичайні галюцинації.

В одній його батько прийшов з роботи злий, як чорт на церковне свято. Погляд його почервонілих від алкоголю очей викликав жах, та хлопчик знав – тата зараз краще не чіпати, бо він утомився, йому треба відпочити.

У наступній тато повернувся додому веселий та усміхнений. Він щось сховав у нижній шухляді комода, що стояв у коморі. Попри відчинені двері, там все одно було темно, бо світила тільки тьмяна лампочка в брудному плафоні. Її жовтувате світло вихоплювало тільки шматок стіни, старі порожні пляшки й баняки на одній з полиць, якісь коробки й павутиння. Тато швидко поклав щось усередину шухляди й заштовхнув її на місце. Він не бачив сина, бо той ховався біля комори, проте Максим бачив батька дуже добре. Можливо, занадто добре.

І ще: хлопчик розбудував на підлозі ціле місто з солдатиками й машинками. Він весь у грі, але щось йому муляє, не дає спокою. Так, це саме вона, допитливість, хай їй грець. Він раптом згадав про батьків секрет і навіть незчувся, як уже стояв поряд із коморою. Важко продертися крізь сховані тут непотрібні меблі. Їх небагато, лише кілька стільців і щось схоже на тумбу, але для дитини його віку це справжні перешкоди, і вони роз’ятрили його цікавість ще сильніше… Нарешті жаданий комод перед ним. А ось і нижня шухляда…

Коли йому нарешті вдалося її відкрити, усередині він знайшов якісь незрозумілі, мабуть, батькові інструменти, а серед них – довгий ніж із тонким лезом і мотузку. Вона була просякнута дивною червоною фарбою.

І навіщо було її фарбувати?

Зовсім поруч рипнула мостина. Це примусило хлопчика озирнутися і поглянути на двері. Всередині одразу захололо: біля дверей комори стояв батько, а в його очах палав вогонь. Страхітливий вогонь люті, такий, якого Максимко досі не бачив. Штурхаючи меблі ногами, батько буревієм підлетів до сина, хапнув хлопчика за руку й швидко витяг з комори, наче мішок із старим мотлохом. Охоплений скаженою люттю, він підняв руку і…

Далі була темрява.

Коли хлопчик розплющив очі, виявилося, що він лежить на підлозі, надворі знову світить сонце, а тата вже немає. Мабуть, пішов на роботу.

«Юобот з иджваз я. Юобот з я…»

Очуняв Макс після того «чаю» десь під стіною посеред підвалу гуртожитку. Він сидів на цементній підлозі, підібгавши під себе ноги і притулившись спиною до холодних цеглин, а його обличчя змокло від сліз. Навколо було темно; він і гадки не мав, як тут опинився.

Щоб звільнитися звідти, він скористався ліхтариком мобільника. Добре, що той досі лежав у кишені та ще й з нормально зарядженою батареєю. Коли подивився на екран, виявилося, що ніч майже позаду і ось-ось має зійти сонце.

Тільки тоді Макс зрозумів, що то була не просто горілка, і всі мрії про початок нового життя з чистого аркуша полетіли шкереберть. Підсунуте йому питво слугувало зайвим доказом того, що насправді наш світ ніколи не змінюється, а разом із ним не змінюються й люди. І хай би що він не планував, хай би якими обіцянками не розраджував себе, він все одно притягуватиме до себе тих самих потвор, яких волів би позбавитися, і ті самі обставини, від яких дременув би якнайшвидше і якнайдалі.

Коли пам’ять, не питаючи дозволу, влаштувала йому показ кінохроніки з власного життя, Максові раптом стрельнула думка. Він миттю пробігся по спогадах цього дня. Згадав, як прокинувся, згадав важке похмілля, як заснув і прокинувся знов. Згадав, який в гуртожитку панував безлад після вчорашнього і як матюкалися чергові, прибираючи коридор і сходи між поверхами…

Так, ось воно: блакитні трусики на сходах…

Головоломка, що її обговорював увесь гуртожиток, миттю склалася докупи. А ще звідкись виринув здогад. Свідомий здогад про те, що підсвідомо він уже знав. Тому він не відмахнувся від нього, а навпаки – почав розбирати на дрібні складові.

7

ЛАНА. ПРО МИШЕЙ І ЛЮДЕЙ

Що старша людина, то більше в її побуті складних ситуацій і, відповідно, непростих рішень. З цієї причини багато хто не витримує тиску обставин і, здаючись, починає пливти за течією, сподіваючись, що вона рано чи пізно винесе на більш-менш прийнятний піщаний бережок із травою, а не камінням, і залишками того, що не доїли птахи-риболови. А переможцями цього запливу з перешкодами стають ті, хто вміє приймати оптимальні рішення швидко й безповоротно. Таким доля усміхається повсякчас.

Лана Дементьєва завжди знала цю істину, але знати й вірити – досить різні речі. Та саме цього дня, поки хлопці сиділи в ресторанчику, чергові кляли все й кожного на чім світ стоїть, а інші мешканці гуртожитку перешіптувалися про інцидент із Кариною, вона нарешті збагнула правду і зрештою дійшла згоди з умовами, що їй невблаганно диктувала реальність.

Як і переважна більшість студентів університету, дівчина приїхала до Чернівців з іншого міста. У паспорті її рідною домівкою значився районний центр Новоселиці, містечко з багатою історією, якою сама Лана, однак, не надто цікавилася. Незважаючи на пам’ятки й літописні згадки, що сягали глибокого Середньовіччя, за райцентром тяглася зла й невмолима доля, що, здається, спіткає чи не кожен невеликий населений пункт у країні: урбанізація висмоктала з Новоселиць життєдайну силу – тобто молодь, а потім кинула напризволяще, наче зґвалтовану селючку на узбіччі. У протистоянні великих і маленьких міст останні стовідсотково програють. Більшість хлопців і дівчат нехтують протоптаною батьками стежкою, бо не хочуть повторювати їхню злиденну долю, і це нормально. У пошуках кращого життя вони ладні податися куди завгодно, аби якнайдалі від отого містечкового болота, тієї трясовини, яка з часом поглинає все живе. І Лана – на той час вона була Оленою Дементьєвою – у цьому, певна річ, не була винятком.

Узагалі цю дівчину можна було вважати за класичний приклад того, як «сірі миші», що виринули нізвідки, зненацька стають королевами балу – наче під чарівним пером автора «Попелюшки». От тільки не всім відомо, що слово «зненацька» тут недоречне, адже те, що у казкарів трапляється буквально за ніч, у реальності потребує колосальних зусиль і копіткої роботи над собою.

На першому курсі Олена губилася серед натовпу тих дівчат, яких привабливі хлопці-старшокурсники зазвичай просто не помічають. Коли хтось із них дивився на неї, у Олени виникало враження, ніби той бачить якесь порожнє місце. Тож перші півроку навчання в Чернівцях проминули ніби в поганому маренні, що складалося переважно з лекцій і семінарів, справ у гуртожитку, а ще зі сталого, добре знайомого більшості студентів безгрошів’я. Батьки «тягнули» дочку як могли. Вона отримувала все необхідне, однак додаткових витрат на розваги, притаманні «золотим студентським рокам», їх бюджет не передбачав.

Поки її сусідка по кімнаті тинялася з подружками по клубах і вечірках, Олена залишалася на самоті. Тому в неї було досить часу, щоб поміркувати над примхами земного буття. Чому хтось має змогу щодня вечеряти в кращих закладах, а інші тим часом змушені давитися осточортілими макаронами? Чому в когось щомісяця нова сумочка, одяг або ґаджет, а хтось мусить майже рік ходити в придбаній на речовому ринку в Новоселицях підробкою під «Луї Віттон»? Чому в одних значно більше залицяльників, ніж друзів? Чому комусь усе, а комусь – зеро? Чому життя таке несправедливе?

Загальна відповідь на всі ці питання знайшлася несподівано, немов сніг серед спекотного літа.

Якось у неділю Олена сиділа в кімнаті гуртожитку, складаючи план майбутнього реферату. Насправді працювати над ним вона мала почати як мінімум із наступного вівторка або навіть середи, але зараз дівчині не було чим зайнятися. Сусідка зранку вшилася кудись у своїх справах, а йти до когось на чай Олені не хотілося. От і вирішила не гаяти часу на безглузді роздуми, а зайнятися бодай чимось корисним. Коли план був готовий майже наполовину, у двері кімнати несподівано постукали. Не встаючи з ліжка, Олена кинула: «Хто там? Заходьте, відчинено!» Навіть не подивилася, кого сюди занесло, бо знала наперед – зараз з’явиться черговий стильно упакований кавалер, спитає її сусідку Тетяну, старшу на два курси, і, можливо, залишить квіти або ще якийсь подарунок для неї.

Проте дівчина помилилася.

Коли двері відчинилися, до кімнати ввійшли двоє – чоловік і жінка. Вони одразу ж привіталися і представилися Тетяниними батьками. Для Олени це стало несподіванкою, адже вона не тільки жодного разу їх не бачила, але навіть не чула, щоб сусідка хоч якось про них згадувала. Тоді ж вона й збагнула, що нічогісінько не знає ані про свою Тетяну, ані про її життя до університету.

Олена з неприхованою цікавістю спостерігала за гостями, а в її свідомості тим часом ламалися всі побудовані за останні місяці шаблони. Дивлячись на те, як кумедно, по-простому, розмовляють між собою батьки Тетяни, як вони незграбно вештаються кімнатою, розкладаючи привезені любій донечці сільські гостинці – домашній хліб, соління, шинку, вареники і ще бозна-що, вона яскраво уявила своїх батьків, а ще – власне майбутнє.

– У вас у місті й попоїсти як слід нема чого,– зауважив між іншим чоловік, ім’я якого Олена, ошелешена побаченим і почутим, одразу ж забула.

– А ти теж пригощайся, не соромся,– додала жінка, простягаючи щойно відрізаний шмат сала з духмяним хлібом і хрустким солоним огірком.– Тут усі свої, дитинко.

Наступної миті дівчина зрозуміла: «сіра миша» має зникнути. І якщо це вдалося її сусідці, то їй теж стане сили, щоби перетворитися.

Ось так і почалося нове життя для Олени Дементьєвої.

Передусім вона позбулася якомога більшої кількості старих лахів. Винесла все на смітник і жодної секунди про це не пошкодувала. Це сталося вже наприкінці першого курсу, а далі процес перетворення пішов набагато швидше. До того ж у запасі Олена мала цілих три літні місяці.

Поки ніхто з університетських приятелів її не бачив, вона почала експериментувати з косметикою. Тут стали в нагоді глянсові журнали і поради фешн-експертів. Розкрутивши батьків серед літа на гроші, дівчина на один день повернулася до Чернівців і оновила гардероб. Обрані нею майки і короткі шорти унаочнили досить апетитні форми Олени, а найближчий «салон краси» позбавив її мишачої сірості, перетворивши на пекучу брюнетку.

Наступна вилазка до міста остаточно змінила її стиль, і наприкінці серпня, коли Олена повернулася до університету, до неї відразу ж почали прилипати масні погляди як студентів, так і звичайних перехожих на вулицях. У гуртожитку вона одразу ж вирушила домовлятися з комендантом. Корчинський не встояв проти великої пляшки ірландського «Джеймсона» і кількох нібито домініканських сигар, а в підсумку Олена оселилася разом з іншою дівчиною, однокурсницею.

Увесь другий рік навчання вона присвятила не лекціям і семінарам, а фітнесу й розвагам у компанії нових друзів, які відтепер постійно крутилися навколо неї і наперебій запрошували на численні вечірки. Десь посеред чергової розваги хтось добре нетверезий через гучну музику в клубі недочув її ім’я і назвав «Ланою». Дівчині це так сподобалося, що вона миттю вхопилася за нове ім’я і відтоді залишалася Оленою лише для найближчих родичів і паспортного столу.

Під кінець четвертого семестру курсу вона витурила однокурсницю з кімнати, бо та одразу завела якогось дешевого коханця. А згодом Лана заприятелювала з Дариною Ковалевською. Вони швидко стали найщирішими подругами й оселилися в Ланиній двісті сімнадцятій.

Усе нібито складалося чудово, однак Лана розуміла: у цьому світі всьому є ціна. Так, вона дійсно багато чого досягла. Цілком перекроїла своє єство, а на таке здатен не кожен. Однак були речі, на які дівчина аж ніяк не могла вплинути при всьому бажанні. І найважливішою з них був університет.

Ланин спосіб життя погано позначився на її навчанні, що, власне, й недивно. Кожна сесія перетворювалася для неї на суцільне мордування і нагадувала штурм найміцнішої фортеці. І ця фортеця з часом ставала неприступнішою. Дівчина боялася: одного разу мури із заліків й екзаменів остаточно зупинять її, і тоді вона приєднається до тих, про кого викладачі кажуть, що вони займають чужі місця і марнують їхній час.

Аж ось цей день настав. І поки декан разом із комендантом розбиралися з прикрим інцидентом у гуртожитку, Лана Дементьєва з кількома іншими бідолахами стояла перед заступником декана, вислуховуючи його вердикт: за надмірну кількість прогулів і погані оцінки всі вони не отримують допуску до сесії. Чим це тхне, гультяї розуміли без пояснень: попереду бовваніло виключення з університету.

Думки про те, що її життя фактично йде шкереберть, ні на мить не давали Лані спокою. Вилетіти перед четвертим курсом – це ж треба докласти безліч зусиль, тим паче в такому демократичному виші, як цей. Зазвичай більшість прогульників і тих, хто розчарувався у виборі фаху, відсіюються ще на першому курсі. А от четвертий – це вже серйозно. Батьки цього точно не зрозуміють, і, крім ущипливого татового «а я тобі казав, я тебе попереджав», на неї чекатимуть майже забуті за кілька років сумні краєвиди рідної Новоселиці, зневажені шкільні друзі – невдахи, що залишилися скніти в рідних стінах, і робота продавчинею в магазині або на місцевому ринку, де завжди потрібні «свіжі кадри». Перспектива, м’яко кажучи, безрадісна.

Однак доля все ж таки змилувалася і надала їй шанс на порятунок, хоча й підступний. Лана саме йшла гуртожитським коридором, де метушилися чергові по поверху, коли її наздогнав лаборант кафедри історії Дмитро Минулий.

– Лано! – гукнув він ще здаля.– Стій! Маю до тебе справу.

Він зупинився, чекаючи, поки дівчина до нього обернеться. Лана так і зробила. Але озватися хоча б словом у неї не було найменшого бажання, тому вона просто питально подивилася на молодика.

– Тут таке…– Лаборант запнувся.– Коротше кажучи, завідувач кафедрою історії викликає тебе з приводу сесії. А мені наказано передати, щоб ти до нього обов’язково зайшла. І що швидше, то краще.

Дмитро видихнув з полегшенням. Спека завжди кепсько позначалася на його самопочутті.

– У тебе якісь проблеми? – додав він.

– Діма…

Дівчина відвернулася і подивилася на двері своєї кімнати. На очі навернулися сльози. Досі їй здавалося, що про ситуацію з недопуском до сесії відомо вже всім, але виявилося, що це зовсім не так.

– Чого від мене хочуть на кафедрі? – якомога спокійніше спитала Лана.– Мало того, що до екзамену не допустили?

Дмитро підправив указівним пальцем дужку окулярів і перевів погляд на чергових, що тинялися коридором.

– Я не знаю, якщо чесно. Мене просто просили передати, щоб ти зайшла якомога швидше. Власне, як сказано, так і передаю.

– Добре, я зрозуміла,– зітхнула вона.

Знову кинувши погляд на двері двісті сімнадцятої, Лана покрокувала до виходу. Очкарик Дмитро ще якусь хвилю ковзав очима по її сідницях, а потім теж подався у своїх справах…

Сьогоднішній день виявився складним для багатьох, але дівчина була впевнена, що найбільша халепа все ж таки сталася саме з нею. Доля ніби й підкинула їй ще один шанс, але водночас поставила перед таким вибором, що вже вдруге за сьогодні «висмикнув килимок» із-під Ланиних ніг. Спочатку – звістка про недопуск до сесії, а потім – обережна, але невідпорна пропозиція завідувача кафедрою пана Чигиринського, або «Валєри», як його називали студенти, стати його коханкою.

Кабінет Чигиринського майже не відрізнявся від більшості інших. Утім, різниця, була, але полягала вона радше в ментальній, а не побутовій сфері. Власне приміщення для роботи – це привілей, який отримують далеко не всі співробітники університету. Звичайний керівник кафедри частіше має те саме, що й інші викладачі: окремий письмовий стіл і шафу для документів. Отже максимум, на що можна сподіватися, це право розташувати своє робоче місце, наприклад, ближче до вікна, щоб час від часу давати втомленим очам відпочинок. Однак Чигиринський був не просто першим серед рівних: він мав статус вузького спеціаліста в якійсь маловідомій галузі історії. Таких у країні було лише кілька, тому Чигиринський вважався гордістю університету. Скориставшись цим, він вибив собі окремий робочий простір й облаштував його за рахунок бюджету факультету. Стіл, шість стільців і дві шафи, до яких завкафедрою за власною ініціативою додав два невеликих крісла й диванчик. Вікно кабінету дивилося на дендропарк, а яскраві жалюзі та шпалери робили його привітним і не схожим на службове приміщення.

Зачинивши двері й усівшись на столі, Валерій Павлович без усяких передмов пояснив дівчині, що вона давно впала йому в очі. Звичайно, викладачеві вишу, професору, хоч і розлученому, не личить мати особисті стосунки зі студенткою. Саме тому їхні таємні перемовини почнуться й закінчаться тут і зараз. Без жодних варіантів. А далі додав, що, дізнавшись про Ланині кепські обставини, не міг не запропонувати їй власну протекцію, але, певна річ, в обмін на іншого штибу послуги.

– Я не хлопчисько,– вів далі пан професор.– Мені оті гульки і посиденьки не потрібні. Все, на чому я наполягаю,– це просто періодичні зустрічі. Інше залиш собі.

Ось тут Лана й мусила зробити остаточний вибір. Швидко прийняти нелегке, але оптимальне рішення. І вона його зрештою зробила, осягнувши, що в цьому житті дійсно за все треба платити.

«А що,– гірко всміхнулась вона,– любиш веселитися, прагнеш розваг? Крихітко, нема питань. Роби, що заманеться. Але відтепер будь лагідною з цим Валєрою, збуджуй його підв’ялий прутень, коли йому заманеться, та приймай його в себе у той або інший спосіб. А потім відмивайся від бруду, позбавляйся бридких спогадів про ці хвилини і знову веселися. Адже сесії та курсові відтепер тобі пофіг, і всі твердині знань також твої, бо в тебе є той потасканий дракон. Саме він тебе захищатиме, бо ти його Дейнеріс Таргарієн. Шкода тільки, що він не Джон Сноу. Але то пусте».

Лана намагалася не уявляти, як це має відбуватися. Її гріли думки про гарну заліковку. До того ж вона раптом усвідомила, що завжди припускала можливість такого повороту подій. Ба більше: насправді це було лише питанням часу.

Крім вирішення проблем із поточною сесією, Чигиринський також обіцяв їй захист і підтримку на всі майбутні. Додавши, що деканат у нього в кишені, тож на його умови пристане в будь-якому разі. А питання з іншими викладачами він вирішить окремо, бо знає слабкі місця майже кожного. Тому «відмінно» за всіма дисциплінами Лані гарантовані, пан професор за свої слова відповідає.

Такі умови надавали Лані Дементьєвій справжню карт-бланш на безтурботне життя. Тому вона не коливалася жодної хвилини. Але ось що дивно: якою жартівницею іноді буває доля: ще зранку в неї боліла голова після вчорашнього і вона не знала, куди подіти очі під суворим поглядом заступника декана. А тепер у неї все тіп-топ, і той самий заступник проводжатиме її розлюченим поглядом, але шкодуватиме, що не має такого захисника, як у неї.

«Байдуже,– подумала дівчина,– скільки разів тебе брикає життя. Головне – піднятися, обтруситися і йти далі, незважаючи ні на що».

8

ЛАНА. АЛЕКС. ГЛЯНЕЦЬ

На екрані мобільника – третя без кількох хвилин. У кімнаті панувала спека, і Лана вже жалкувала, що не затулила зранку вікно шторами. Це зберегло б нічну прохолоду принаймні на якийсь час. А тепер доводиться сидіти в задусі, бо це ж сонячний бік будівлі, і сподіватися, що вечір принесе із собою бодай якусь свіжість.

Дари досі не було. Подруга, вочевидь, затрималася в університеті або пішла прогулятися з Богданом. Останнім часом ця парочка постійно разом, і Дарин коханий хіба що не спить під їхніми дверима. Складно сказати, добре це чи погано. Єдине, що Лана розуміла: дороги назад у них вже немає. Тож вони або остаточно узаконять стосунки, або на них чекає болісний розрив з усіма відповідними наслідками.

Хай якою близькою подругою була сусідка, зараз Лана відверто раділа через її відсутність. Не той у неї був настрій, щоб показувати його іншим, хоч би й найкращій приятельці.

Укотре подивившись у велике дзеркало на стіні, Лана зауважила у власних очах нерішучість. Ту саму, якої не бачила з кінця першого курсу, коли відкрила для себе шлях соціальної реінкарнації. Відтоді погляд дівчини був або привабливим й сласним, або непокірним і вольовим – залежно від ситуації. Однак сьогоднішній ранок і всі його події внесли свої корективи. І тепер амбітна й приваблива брюнетка більше скидалася на школярку, малу й невпевнену в собі дівчинку, що відчуває за собою якусь провину. Цей вираз Лана прагнула приховати будь-що. Світ не має бачити її такою, бо інакше зрозуміє: вона така сама, як інші, просто вдає з себе казна-що.

Поки вона розбиралася з думками й почуттями, у двері кімнати зненацька постукали. Навіть не постукали, а коротенько потарабанили пальцями. Лана знала, що так робить тільки одна персона, і саме ця персона була останньою, кого дівчина хотіла б зараз бачити. Та не так сталося, як бажалося. Не встигла вона й рота розкрити, як двері рвучко відчинилися і до кімнати у присутній йому нахабній манері ввалився Алекс.

– О! – нібито захоплено вигукнув він.– Ти вже в ліжку? Чудово! Бо мені було одкровення, що ми маємо розділити його тут і зараз.

Хлопець, як завжди, зухвало вишкірився, і це була одна з найненависніших для Лани його посмішок.

Лана й досі не звикла до такої безпардонності, тому метнула на нього гнівний погляд. Проте останньої миті стрималася і якомога спокійніше спитала, що Алексові потрібно.

– О,– здивувався він,– то ти ще не в курсі?

Він грайливо скинув брови.

– Це серйозно, це справжня біда.– Він зітхнув і замотав головою.– О’кей, спробуємо виправити… Пам’ятаєш вчорашній вечір? А точніше те, що ми робили вночі перед оцим дзеркалом?

– Так,– збрехала дівчина.

Насправді вона взагалі все забула. Ранкові обставини склалися таким чином, що вчорашнє вилетіло з її голови, наче й не було. Якби в неї зараз спитали щось інше, Лана так само сказала б неправду, аби тільки приховати те, що її гризло.

– І що з того?

– Перший пішов.

Зафіксувавши відсутність реакції на ці слова, Алекс зітхнув і закотив очі до стелі. Потім укотре обмацав масним поглядом дівчину.

– Вочевидь ти дійсно не в курсі, але Знайда несподівано став власником «Macbook Pro». Сьогодні вранці. А пам’ятаєш, як ми вчора з нього ржали? А тепер його черга ржати з нас, бо його бажання раптом здійснилося, хай як не дивно це звучить.

– Брешеш,– незворушно відповіла Лана.

– Ні, я серйозно. Спитай у нього сама. Півдня ходить мов блаженний.

– Що, той комп отак узяв і впав із неба?

Погляд у Алекса тепер був доволі розважливий, але дівчина йому все одно не повірила, адже добре знала Сергієву натуру. Розуміла: це могло бути просто черговою витівкою. Знайда міг розіграти Савицького, а ще тут явно тхнуло змовою із Сікорським. А коли ця навіжена парочка щось замислювала, сам сатана не визначив би, чого від них чекати.

– Ні, не впав,– відповів Алекс.– Він нібито переміг у якомусь конкурсі. В одному з тих, що пов’язані з поширенням інформації і…

– Ага, могутність «Фейсбука» – і жодних чудес,– саркастично перебила Лана.– Це ж все пояснює, хіба ні?

– …Але по факту,– вів далі хлопець, ніби не почувши,– його бажання все ж таки здійснилося. Забажав ноутбук вчора і отримав ноутбук сьогодні. Якийсь надто підозрілий збіг.– Алекс замовк й уважно подивився на Лану.

Та не знайшла чим заперечити. А якщо чесно, не дуже-то й хотіла.

– От я і подумав,– гнув своє Савицький.– Оскільки одне бажання вже виконане, чом би нам не прискорити цей процес?

Знову нахабний вишкір.

– Ішов би ти до біса! – знавісніла Лана.– Серйозно. Ти таки задовбав! Клоун!

Тим часом спогад про вчорашнє збіговисько набував у її свідомості дедалі чіткіших обрисів: темрява, яка чомусь здавалася моторошною, тремтливі вогники свічок, що кидали на стіни лячні тіні; добре вино як ритуальне зілля – і загадування бажань, заради чого все це дійство чинилося.

«По одній мрії на кожного, на все про все – хвилина».

І хай навіть цей бовдур її розігрує або, що ймовірніше, сам став жертвою розіграшу, але якщо замислитися, її бажання таки реалізувалося і поточна сесія буде складена на «відмінно». Зрозуміло, якщо обіцянки пана професора – не розводка. Ні, все має бути добре, вона впевнена.

Думки дівчини остаточно заплуталися в тенетах подій останньої доби. Протягом двадцяти з чимось годин сталося стільки всього, що складалося враження, ніби між учорашнім і сьогоднішнім днем проминув тиждень, а може, і два.

«Ні,– вирішила Лана,– з усім цим треба щось робити. І негайно. Перш за все – привести думки до ладу. А тому гайда на свіже повітря…»

Вона відкараскалась від Алекса, сказавши, що поспішає у справах і аж ніяк не потребує супроводу. Потім витурила його з кімнати і залишила на самоті в коридорі. Але навіть тоді, коли Лана поспіхом проходила повз, він все ще підпирав стіну, проводжаючи її загадковим поглядом. Коли ж вона вийшла на сходи, Алекс рушив за нею і, пересвідчившись, що вона сходить на перший поверх, почав неквапом підніматися на свій четвертий.

У житті Алекса Лана була другою дівчиною, яка ігнорувала його саме таким чином. Він добре розумів: як і в першому випадку, із цією кралею йому абсолютно нічого не світить. Однак грати свою роль він усе одно не кидав – клоун так клоун, а ну ж вона несподівано викине білий прапор капітуляції?

Перша зневіра в оспіваному багатьма поетами почутті спіткала Олексія Савицького ще в одинадцятому класі. Він по самі вуха закохався в дівчину, старшу за нього на кілька років. Її звали Ліна, вона захоплювалася поезією й навіть зовні нагадувала свою славетну тезку в молодості. Вірші молодої викладачки місцевого технікуму заворожували юнака, він міг слухати їх годинами, навіть попри те, що нічого не тямив у літературі. Ліна ж не звертала на нього жодної уваги, що й не дивно. Вона зустрічалася зі старшим за неї чоловіком – удівцем з двома дітьми. І це ятрило Олексієві душу ще більше, бо що той нікчема міг запропонувати такій красуні? Судячи з усього, той батракував десь за мінімальну зарплатню і, у кращому разі, мізерну премію за перевиконання плану. Господи, та в Алекса сам тільки смартфон коштував кілька його зарплат!

Якось юнак зустрів їх вчотирьох у центральному парку. Вони про щось жваво розмовляли, сміялися, нарізали кола алеями і смакували морозивом. Дідько! Морозивом! Та така богиня, як Ліна, вартувала кращих зіркових ресторанів і витворів європейських шефів, а той бідака пригощав її копійчаним пломбіром! Чому ж тоді вона так щиро сміялася з його недолугих жартів? Він же нудний, настільки нудний, що таких ще світ не бачив. Та й сам він теж світу не бачив. От де він, наприклад, бував? У Франції? Таїланді? На Сейшелах? Та дзуськи! Хоч би до Єгипту вибрався, на оті курорти для злидарів… Батьки Олексія дійсно розуміли, що до чого. Але він старався б для неї, зі шкіри пнувся б, дав би їй все, чого б тільки забажала. А вона, най би їй, їсть пломбір у захланному парку й сміється, сміється, сміється… Ну як таке витерпіти?

Перебравшись до Чернівців, він усіляко намагався забути Ліну. Вже на першому курсі почав практикуватися в залицяннях до дівчат і дуже скоро завдяки своїм неабияким можливостям досяг результатів. Найдієвіший спосіб виглядав так: текіла, сіль, лимон. Знайомишся з дівчиною, пригощаєш коктейлем і тим самим затягуєш у свої тенета. Потім насипаєш трохи солі на її долоню, даєш прикусити цитрину, злизуєш сіль, запиваєш текілою й відкушуєш лимон прямо з дівочих вуст. Через три-чотири прийоми замість цитрини опиняється кінчик язика. А це вже стовідсоткова гарантія, що сьогодні ця краля залишиться з тобою.

На таку забаву знадилися багато дівчат, а от Лана Дементьєва – ні.

Познайомившись із нею наприкінці другого курсу, Савицький здивувався, наскільки іноді бувають схожими люди.

Ліна – Лана.

Обидві дійсно могли б бути сестрами, настільки скидалися одна на одну: той самий зріст, ті самі обличчя й фігури, а ще однаково збуджуючі усмішки, за які Алекс ладен був продати душу. І байдуже, що вдачі в дівчат були геть різними. Недарма ж кажуть, що люди закохуються лише один раз, а решту життя шукають схожих на перше кохання партнерів.

Алекс знав про її інтимні стосунки із забезпеченими чоловіками, про Ланину любов до грошей та розваг і ніяк не міг второпати, що саме з ним не так. Гарний, високий, із добре розвиненими м’язами. Стильна щетина на обличчі, модно виголені скроні й потилиця, залишок волосся зібраний у жмуток, кульчик із діамантом у лівому вусі. Одяг – фірмові білі сорочки, темні вузькі джинси, шкіряні туфлі й мокасини і не менш коштовні аксесуари. Іншими словами, якщо зазирнути в будь-який жіночий журнал, там знайдуться десятки таких хлопців, як Алекс Савицький.

То чого Лані не вистачало?

Він повертався до своєї чотириста двадцятої, цілком занурившись у ці роздуми. Удома на нього звично чекав вірний зброєносець Сашко. Хлопця підселили до цієї кімнати на початку року – попри відчайдушні протести Алекса. Він заздалегідь домовився з комендантом, що мешкатиме сам, і досить довго саме так і було. Однак цей бовдур виявився не в змозі контролювати всі свої таємні оборудки, тож від деяких йому довелося відмовитися.

Одразу відчувши неабияку вигоду від такого сусідства, першокурсник Сашко Кравич не забарився з тим, щоб виказати Алексові щирий захват від його поглядів і способу життя. Попри те, що це відгонило звичайним підлабузництвом, таке ставлення Алексові врешті-решт сподобалося. До того ж Сашко виявився досить спритним, всюди слідував за своїм кумиром і вправно виконував численні дрібні доручення. Через це вірному зброєносцеві часто-густо перепадало щось на дурняк: безкоштовний вхід до клубів, залишки елітного алкоголю та їжі, а іноді навіть панські лахи.

Усе це він ретельно відпрацьовував, тому аж ніяк не вважав себе утриманцем. На думку Сашка, це була певна робота, а ще й досвід, що обов’язково стане в нагоді в майбутньому. Ця технологія стара як світ: якщо вмієш добряче прислужитися й улестити – далеко підеш. Тому хлопця, до якого швидко прилипло прізвисько Санчо Панса, такий стан речей нібито влаштовував.

Зачинивши за собою двері, Алекс суворо зиркнув на Сашка. Той швидко зметикував: його присутність небажана, конче треба піти кудись прогулятися, бо той нещасний закоханий кретин потребує самотності.

Залишившись наодинці, Савицький впав на ліжко, витягнув з кишені мобільник і вкотре почав переглядати всі начебто випадково зроблені під час загальних прогулянок світлини Лани.

Лана й Ліна.

«У мене зараз дах поїде»,– чомусь подумав він.

9

НЕВИМОВНЕ

Марудний день нарешті добігав кінця. Багато хто цьому відверто радів, адже після всього, що сьогодні сталося, жителям гуртожитку номер шість хотілося якомога швидше зачинитися у своїх «апартаментах» і нарешті залягти спати, сподіваючись на відновлення сил і довгоочікуваний спокій.

Погода не змінилася. Надвечір у Чернівцях запанував повний штиль: ні тобі вітру, ні грому й блискавок, і взагалі жодного натяку на обіцяний дощ. Містом та всією країною розповзалася лише липка вечірня задуха.

Після восьмої всередині гуртожитку запанувала незвична й саме тому лячна німа тиша. Студенти заховалися в кімнатах, мов щурі по норах. Ніхто не наважувався навіть покурити в коридорі. І справа була не лише в Корчинському й сьогоднішніх допитах та погрозах. У гуртожитку відчувалося щось дивне. Кожен інтуїтивно розумів: краще сидіти вдома й нікуди не потикатися, принаймні деякий час, адже вчорашні розваги довели, що веселощі й розплата за них часто йдуть опліч.

У кожній кімнаті займалися чимось своїм, але в усіх на вустах були ті самі речі, зокрема – пригода з Кариною Крамар.

Після обіду з’явилися чутки, що вчора на вечірці вона мала секс із кимось на сходах, і, судячи з обставин, то було «кохання втрьох». Пліткарі смакували подробиці, однак повна версія того, що сталося, залишалася невідомою. Ніхто достеменно не знав, чи утнула все це Карина з власної волі чи, скориставшись її станом, дівчину зґвалтували.

Її сусідка Наталія теж не могла нічого додати. Вона й сама напередодні поводилася аж ніяк не побожно, забувши про так звані дівочі чесноти. Саме тому й переповідала охочим до деталей те саме, що казала Корчинському.

Змушені гадати, пліткарі зрештою зосередилися на версії про зґвалтування, бо це якимсь чином пояснювало, чому Карина намагалася вкоротити собі віку. Адже навіщо робити таке, якщо все сталося за обопільною згодою? А в похмільний сором, певна річ, ніхто не вірив…

Повернувшись до кімнати ввечері, Остап із Сергієм сиділи на ліжках, цмулили пиво й помітно нервували. Складалося враження, ніби обидва переймаються тією ж проблемою. Поява Макса ситуації не змінила. Той, ледве відчинивши двері чотириста чотирнадцятої, одразу ж помітив, що його присутність тут зараз вельми небажана, та зараз подітися йому було нікуди: те саме чинилося в усіх інших кімнатах, хай би куди він ризикнув зазирнути.

Старший Брат з плакату, як завжди, пильнував за всіма, а в розмовах ні про що панувала відчутна прохолода. Ніхто й не думав торкатися сьогодення, навіть Сергієвого виграшу. Кожен із хлопців почувався так, наче за ним слідкувала якась вороже налаштована стороння сила. Саме тоді Остап чи не вперше за життя в цій кімнаті подумав, як його вибішує той остогидлий плакат. До того ж за ними точно спостерігали.

Охолоджена «Корона» настрій не поліпшувала, бо надто незвичною здавалася навколишня атмосфера. У коридорі висіла тиша, ніхто не вештався в пошуках сигарет, ніхто нічого не готував на кухні, а з сусідньої кімнати не чулися ритми нещодавно завантаженого з Мережі модного диска, які не на жарт лютили весь поверх, бо зазвичай лунали і вдень, і вночі. Залишалося тільки сподіватися, що проблеми раптом зникнуть самі собою. Дати їм ради приятелі точно не могли.

Умостившись на своєму ліжку, на якому сидів також і Сергій, Макс одразу ж поринув у роздуми. Його день був сповнений спогадів, але не тільки через похмільний синдром. Ті спомини й без того періодично накривали хлопця, проте саме сьогодні вони були настільки яскравими й невідступними, що довелося навідатися до аптеки за заспокійливим, що його він давно не приймав. Аптекарка розміняла йому банкноту в двісті гривень, додала до решти кілька м’ятних цукерок і, поглянувши на пожмакане обличчя клієнта, побажала гарного дня.

Сьогодні той препарат був актуальним як ніколи. Макс дуже боявся, що ті бісові рефлексії знову не дадуть йому спокою і він укотре почне кружляти дев’ятьма пекельними колами дитинства і підліткових років. Витримати подібне можна лише один раз, що й сталося сьогодні. Та на вечір і найближче майбутнє йому знадобиться щось значно ефективніше, ніж рахування до п’ятисот.

Це у нього була така забавка. Коли раптово прокидалася пам’ять, він намагався якомога швидше порахувати до п’ятисот, а якщо збивався – це ставалося неодмінно,– то мусив повертатися до початку й рахувати наново. Після кількох «стартів» до нього поступово поверталася рівновага. Торнадо спогадів відходив за небокрай, і знову з’являлося сонце. Макс заспокоювався, і якщо все це відбувалося серед ночі, то засинав, а на ранок мало що пам’ятав. На це й була розрахована його потаємна гра. І вона дійсно діяла: до п’ятисот хлопець жодного разу не дорахував. Так, жодного, за винятком сьогоднішнього дня, коли таке сталося вперше. Тому він потребував інших, набагато серйозніших засобів.

Коли хлопці вирішили «розбігатися по норах», була вже десята година. Власне, «розбігатися» мав лише Сергій. Йому теж кортіло витягнутися в ліжку й забути сьогодення, як другосортний трилер. Не подавши нікому руки, він бовкнув «сайонара» і зачинив за собою двері. Цієї ж миті Остап рвучко піднявся з ліжка й клацнув замком. Вони з Максом закінчували четвертий курс, а на ніч не зачинялися десь так із середини першого. Однак сьогодні… Навколо відчувалося щось справді дивовижне. Щоб не сказати лиховісне. Проте обидва не вимовили ані слова.

Бажання зачинитися на ніч навідало не лише Мафіна. Піддавшись незрозумілій тривозі, увечері позачинялися на ключ чи не всі «апартаменти» у гуртожитку. Світло в кімнатах теж почало вимикатися раніше, ніж завжди. Невеличка компанія хлопців і дівчат, які тусувалися біля входу в гуртожиток, була щиро здивована, бо, як і більшість тутешніх «пансіонатів», «шістка» зачинялася о двадцять третій, але світло на поверхах зазвичай починало згасати тільки після полуночі.

У чотириста чотирнадцятій сон запанував, коли час на екрані мобільного наблизився до десятої. Згодом вклалися й їхні сусіди, хоча зазвичай лягали не раніше першої ночі. Гуртожиток швидко занурювався в прірву темряви.

Лара й Яна, другокурсниці, які теревенили з приятелями на лавочці перед входом, тепер увесь час стривожено зазирали в телефони. Через передчасні вимкнення світла їм весь час здавалося, ніби вони спізнилися. Педантичний вахтер ось-ось зачинить двері на замок і не пустить їх усередину аж до шостої ранку, тож і ночувати доведеться бозна-де.

Однак для переживань не було жодної причини. Зараз лише тринадцять хвилин на одинадцяту. Досить часу, щоб добігти до магазину, відкритого цілодобово, і випити з хлопцями ще по пляшечці пива. Але ніхто навіть не ворухнувся, а коли час добіг половини одинадцятої, дівчата вирішили, що краще за все повернутися до власних кімнат.

Вони вже підіймалися сходами до входу, як раптом угорі вздовж стіни, тьмяно освітленої сяйвом вуличного ліхтаря, ковзнула якась тінь. Потім почувся незрозумілий звук – чи то стогін, чи то схлип.

Не звернувши на це особливої уваги, дівчата почали прощатися, та коли до дверей гуртожитку залишалися якісь три-чотири кроки, просто посеред кола, що його висвітлювала потужна галогенова лампа, якась річ із лячним хряскотом гепнулася на бетон.

Злякані дівчата озирнулися – і раптом, начебто ні з того ні з сього, почали голосно верещати. Їхні волосся, плечі й руки вкрилися бризками теплої рідини з густим і моторошним металевим присмаком, що скрапувала згори. Одяг усотував у себе цю рідину, ніби губка.

Десь нагорі засів якийсь божевільний жартівник! Бовдур знущається, поливаючи все навколо цією липучою гидотою!

За дівчатами й хлопці перелякалися не на жарт – хтось із них помітив, що ганок гуртожитку геть вкритий червоним, і вказав на це подругам. Але ті, галасуючи, все ще розгублено тупцяли на місці, доки Яна, посковзнувшись, не розтяглася просто в багровій калюжі.

Ошелешено подивившись на власні долоні, вона божевільно залементувала, бо нарешті зрозуміла, що саме ллється згори. А побачивши те, що було майже у неї під ногами, ледь не знепритомніла.

Хлопці миттю кинулися до сходів, щоби відтягти дівчат звідти.

І Яна, і Лара були геть замурзані чиєюсь кров’ю. Друзі відвели їх подалі, але один із хлопців все ж таки залишився на ганку, щоб роздивитися, що саме впало згори.

Утім, його шлунок не витримав побаченого, і небораку вивернуло просто на сходинки.

Перед ним опинилася відірвана голова Сергія Знайди.

Частина друга

ПОМЕРЛА ПАННОЧКА

10

КЛУБ САМОГУБЦІВ

Температура повітря на початку літа більше скидалася на танзанійську, ніж українську. Здавалося, сонце навмисно підвищує градуси спеки, бо прагне побити попередні рекорди, зафіксовані синоптиками.

Через незвичну й вже названу аномальною задуху Чернівці дедалі більше перетворювалися на покинутий мешканцями напризволяще колись зелений, а відтепер пустельний рай. Люди тікали з міста хто куди: на екзотичні океанські острови, південні моря, у санаторії або околишні села – залежно від того, у кого на що вистачало грошей. А ті, кому через якісь обставини доводилося смажитися серед розпеченої цегли, бетону й асфальту, більше нагадували тубільців тієї ж Танзанії. Здавалося, що вони побутували поза часом і безтямно метушилися, чекаючи на щось відоме лише їм. Ці люди скидалися на вихідців з якоїсь історії про ожилих мерців, тому й викликали в заїжджих гостей незвичайне почуття: треба бути вкрай обережними. Щось дивне витало в цьому місті, у розжареному повітрі, і сторонні відчували це буквально шкірою.

Однак мало хто з туристів знав, що в пригніченому настрої чернівчан винна не тільки спека. Навіть попри те, що за останній тиждень стовпчики термометрів вже двічі перетинали позначку в сорок градусів.

Майже місяць городяни жили у стані тривалого стресу, що спричинили події в університетському гуртожитку. Засоби масової інформації рознесли звістку про цю трагедію по всіх усюдах, хоча присмак диявольщини, що супроводжував скоєне, перш за все шокував чернівчан, що, взагалі, було природно.

У травні в «пансіонаті» загинув молодий хлопець. Студент четвертого курсу, без п’яти хвилин бакалавр Сергій Знайда. Обезголовлене тіло юнака знайшли підвішеним за ноги прямо над центральним входом до гуртожитку, між другим і третім поверхами. Його відокремлена голова лежала на ганку будівлі в калюжі крові.

Через темряву надворі цього спочатку ніхто не зауважив, але згодом слідчі, які прибули на місце злочину, виявили біля завислого тіла небіжчика ще одну, майже таку саму закривавлену мотузку. Вона висіла паралельно з першою, але була коротшою і теж із зашморгом на кінці. Нащо знадобилася друга мотузка, ніхто не розумів, але згодом один досвідчений поліціянт висловив свої припущення, які жахнули тих, хто чув їх, пекельною винахідливістю злочинця.

Злочин був одразу ж кваліфікований як «убивство з особливою жорстокістю», на яку, на думку правоохоронців, здатні тільки справжні психопати. Міністр внутрішніх справ пообіцяв журналістам узяти на контроль хід розслідування і докласти всіх зусиль для викриття вбивці. Це, мовляв, для нього справа честі.

– Покруч, який вигадав таке, не має найменшого права жити серед людей і ходити вулицями, якими ходять наші діти,– додав посадовець.

Подія набула розголосу, але щодалі просувалося слідство, то більше поліція розуміла помилковість початкової кваліфікації вбивства. Заглибившись у деталі й ретельно вивчивши докази, слідчі виявили низку фактів, що майже повністю заперечували попередні висновки. А оскільки факти – найвпертіша у світі річ, правоохоронці, зважаючи на них, поступово схилялися до версії про неймовірно складне самогубство, хай яким диким це не здавалося.

Ті, хто уважно слідкував за діями поліції, вчинили галас, та цього разу їм довелося стулити пельки. Звісно, правоохоронці часто-густо спрощують собі життя, аби швидше сплавити справу до архіву й здихатися чергового «глухаря». Але цього разу версія слідства аж ніяк не могла вважатися безпідставною – задіяні в розслідуванні працівники міськвідділу зрештою оприлюднили переконливі докази, що дійсно давали підстави для зміни кваліфікації справи. Тож поточні новини речник чернівецької поліції повідомляв представникам медіа, вже виходячи з версії про суїцид.

Усе насправді скидалося на те, що Сергій Знайда вирішив укоротити собі віку. Він роздобув моток мотузки й поділив його на дві частини: довшу й коротшу. Піддаючись тільки йому зрозумілій і дійсно гаспидській логіці, він прив’язав довшу мотузку до штирів на даху гуртожитку, а зашморг на протилежному кінці накинув собі на ноги. З коротшою мотузкою хлопець зробив так само, от тільки петлю почепив на шию. А потім стрибнув униз.

Результат був очевидним: у момент падіння коротша мотузка відтяла хлопцеві голову, а тіло на довшій мотузці полетіло далі й зависло десь на середині висоти будівлі. Відчикрижена таким примхливим способом голова впала на ганок, а підвішене за ноги тіло почало поливати все навкруги кров’ю, перетворюючи поріг «шістки» на жахливий поганський вівтар.

Такі подробиці шокували навіть бувалих у бувальцях. Це був один із тих рідкісних випадків, коли репортери центральних телеканалів не продемонстрували в ефірі справжнє місце злочину, а відбулися загальними картинками. ICTV, 1+1, «Новий канал» та інші – всі як один показали фасад чернівецького університету, стежку, що вела до четвертого гуртожитку, а також загальний план задньої частини будівлі гуртожитку номер шість і вулиці Стасюка, відзнятий таким чином, щоб не було видно ганку й майданчика перед ним. Лише хтось один зафіксував камерою кілька висхлих крапель крові на лавці, де в момент події сиділи свідки – ті самі хлопці з дівчатами, які першими повідомили про те, що трапилося.

Версія слідчих про самогубство трималася на трьох слонах: мотузці, знайденому на місці події ножику й свідченнях очевидців. Слони, своєю чергою, твердо спиралися на спину велетенської черепахи, що уособлювала купу проблем у нетрях родини Сергія Знайди.

Мотузка, що нею скористався загиблий, належала особисто йому. Точніше, йому та його сусіді по кімнаті – Андрію Водинському. Таку або схожу мотузку можна побачити в багатьох кімнатах гуртожитку. Її використовують у побуті, наприклад для того, щоб сушити випрані речі. Мотузкою, щоправда, користувався здебільшого сусід Сергія, це він наполягав на її придбанні разом із набором викруток, плоскогубців і гайкових ключів, бо в гуртожитку інструмент завжди стає в нагоді. Сергій не заперечував і вніс свою грошову долю, хоч сам ніколи й нічого не сушив і не ремонтував. Доки не настала його черга скористатися придбаним на власний розсуд.

Що стосується ножа, то покійний Знайда ніколи не розлучався з цим швейцарським витвором. «Вікторінокс» завжди був при ньому. Хтось чув від нього, що цей армійський ніж колись подарував хлопцеві дядько, рідний брат його матері, альпініст і шукач пригод. Той згодом загинув десь у горах, підкорюючи чергову вершину. Хлопець дуже любив дядька і був прив’язаний до нього змалку. І відтоді носив ніж у кишені так само, як інші носять при собі світлини дорогих їхньому серцю людей.

«Вікторінокс» був виявлений на даху поруч із прив’язаним до штиря кінцем мотузки. Сергій скористався ним, щоб розрізати її надвоє. Волокнини мотузки збереглися на лезі так само, як і відбитки пальців загиблого на рукоятці ножа.

На користь версії про самогубство працювала також відсутність у гуртожитку сторонніх осіб. Вахтер присягався чим завгодно, що не впускав до будівлі нікого, крім постійних мешканців, у обов’язковому порядку перевіряючи їхні перепустки. У цю божбу ніхто спочатку не вірив, однак правдивість дідуганових слів довели записи з камери спостереження.

Склавши все докупи, слідчі дійшли висновку: якщо мова йде про вбивство, то вбивцею має бути хтось із мешканців гуртожитку номер шість. З інших корпусів сюди ніхто не заходив, бо вахтер Петро Олексійович на прізвисько Гестапо був відомий своєю прискіпливістю і, певно, помітив би у перепустці інший номер, а камера все це зафіксувала б. Отже, якщо вбивця насправді існував, він мав мешкати саме тут. Однак і це здавалося малоймовірним, бо на місці злочину не було виявлено жодних слідів, крім слідів Сергія. Цілковитий нуль, абсолютно нічого.

– Ну, хіба що його вбила якась примара й одразу ж зникла в нічній пітьмі,– похмуро пожартував один зі слідчих, коли вони вже втретє оглядали дах, знов і знов шукаючи щось раніше не помічене.

Тепер щодо черепахи, на яку спиралися згадані три слони. Нею була Знайдина ненависть до батькової дружини, ровесниці хлопця. Про їхню обопільну неприязнь знали мало не всі Сергієві друзі. Знали вони і про конфлікти Знайди зі своїм старим. Те, що, будучи корінним чернівчанином, він мешкав у гуртожитку, а не вдома, багато про що говорило, а коли стали відомі подробиці їхніх особистих стосунків, вони миттю перетворилися на жирну риску, що остаточно перекреслила версію вбивства і тим самим спрямувала слідство в нове русло.

Слова друзів про настрої, розваги загиблого та його мету в майбутньому, звісно, нікого не зацікавили. Криміналістика знає безліч випадків, коли запеклі життєлюби й філантропи ні з того ні з сього різали собі вени або встромляли до рота дуло пістолета і натискали на гачок. Ще відомий факт: авторка кількох книжок із серії «Як стати щасливим» повісилася у власному будинку, бо не змогла дати ради своїм проблемам. Саме тому на свідчення про життєрадісну вдачу покійного ніхто не зважав, бо, зрештою, хто міг напевне сказати, що він відчував насправді і на що перетворювався його гарний настрій після того, як приятелі розбігалися, а хлопець залишався на самоті?

Так, жартівник й оптиміст, але що з того? Справжні суїцидальні настрої якраз і притаманні людям цього гатунку. Депресивні романтики зазвичай намагаються вкоротити собі віку суто демонстративно, щоб привернути до себе якомога більше уваги. А скоївши щось над собою, одразу ж телефонують комусь із друзів або рідних з повідомленням про скору смерть, надаючи тим самим можливість примчати і зберегти їм дорогоцінне життя. На відміну від усіх цих «пародистів», Сергій Знайда дочекався моменту, коли його сусіда не було вдома, і не залишив собі жодного шансу.

Це додатково свідчило про серйозність його намірів. Слідчі були переконані: прокинувшись того дня вранці, хлопець вже мав чітке уявлення про те, що на нього чекає увечері. Ймовірно, він замислив це вже давно, і зашморг на шию начепив, щоб не схибити, а отримати стовідсотково успішний результат. Він хотів померти і знав, що просто повіситися – то взагалі не варіант. По-перше, мотузка може не витримати, а по-друге, його можуть вчасно зняти. Та й смерть через задушення, якщо знати, як це відбувається, виглядає надто жорстокою. Треба стерпіти страшний біль, коли судини й легені розриватимуться через брак кисню. А те, що мотузка неодмінно ламає шийні хребці, далеко не факт, принаймні Сергій, судячи з усього, мав у цьому певні сумніви. Різати вени – не варіант, завжди існує вірогідність, що його хтось знайде, і ще більша вірогідність того, що, побачивши потік крові, він зрозуміє безглуздість зробленого кроку. Найкращий спосіб попрощатися з життям – постріл у голову. Це безповоротно, головне не схибити. Але якщо щось піде не так, є ризик вижити й провести решту життя у стані овочу. Якщо вже стріляти, то неодмінно в рота й якнайближче до піднебіння. Це вельми дієвий спосіб, але де взяти зброю?

Розміркувавши, Знайда таки знайшов вихід, який, на його думку, не поступався простріленій навиліт черепушці. Відірвану голову не пришити на місце так само, як не залатати дірку від кулі, крізь яку вилетіла добряча частина мозку. Хлопця таке цілком влаштовувало, тим паче сам задум здавався йому досить екстравагантним. Це було в Сергієвому дусі – такий собі замогильний жарт. Утнувши таке, він свідомо вбивав одразу двох зайців: досягав своєї мети й залишав по собі пам’ять неперевершеного вигадника. І йому це вдалося, хай би як цинічно й брутально це не звучало за цих обставин…

Після того, що сталося, керівництво вишу впало в ступор. Цьогорічний травень обернувся таким чином, що хоч вивішуй на університеті чорні прапори, нібито попереджаючи про чумну пошесть, та відганяй студентів та абітурієнтів якнайдалі від проклятого місця, осередку наглої смерті. Про кляту вечірку й першокурсницю Карину Крамар уже ніхто не згадував, незважаючи на те, що саме вона стала, як кажуть епідеміологи, «нульовим пацієнтом».

На одній із нарад декани факультетів прийняли було рішення перенести сесію десь на середину липня, щоб дати студентам час і можливість оговтатися від усього, що сталося. Але в цьому випадку пан Коструб, ректор Чернівецького Національного, повівся справді гуманно, що траплялося з ним нечасто.

– Найкраще, що можна зробити,– зауважив він, вислухавши підлеглих,– це провести сесію вчасно, тобто за планом. В іншому разі рішення про її перенесення остаточно зіпсує студентам відпочинок. А це зараз найгірше, бо під тягарем обставин університет і без того зажив поганої слави. Саме про це свідчать два десятки спроб забрати документи й перевестися до іншого вишу, про які мені відомо.– Ректор пильно подивився на членів наукової ради.– Тому найкращим варіантом здається такий: ми проводимо сесію за планом, а щоб усе пройшло як слід, я звертаюся до деканатів із проханням бути якомога лояльнішими до всіх без винятку. Навіть до відвертих ледацюг і нероб. Це нагальна потреба, бо йдеться про престиж закладу. Тому доведіть моє рішення до голів кафедр, і хай тільки хтось спробує когось завалити. Відповідатимуть особисто!

Таким чином сесія почалася за графіком – вона тривала протягом останнього тижня травня і першого тижня червня.

Попри скрутну ситуацію, що сприяла втіленню рішення ректора, багато хто щиро зрадів. Чутки про те, що навіть найжорстокіша професура почне розкидатися хорошими оцінками направо й наліво, швидко облетіли факультети. За таких умов навіть відмінники розслабилися й піддалися загальному настрою.

Згодом цю сесію згадуватимуть як найлегшу за всю історію вишу. Як дар небес, як благодать, що впала нізвідки, врятувавши багатьох і багатьох. Після її закінчення більшість студентів роз’їхалися по домівках, щоб відпочити від остогидлого навчання. Для них ця історія закінчилася добре.

Однак для компанії, до якої входив покійний Сергій Знайда, все тільки починалося.

11

ДАРА. БОГДАН. КРИШТАЛЕВА ТРУНА

Дехто іноді хотів би, щоб реальність, яка його оточує, виявилася звичайним сном. Страхітливим, темним, наймоторошнішим за всі прожиті роки кошмаром. Ось людину невідступно переслідує розлючене чудовисько із закривавленим писком, заганяє її в глухий кут, і все, на що здатна людина,– вимовити коротку молитву перед загибеллю. І в мить, коли пекельна потороча має вгризтися в горло або розірвати її на клоччя, жертва раптом розплющує очі й схоплюється з ліжка, ніби з розпеченої пательні. І всі проблеми одразу зникають самі собою, бо виявилися ні чим іншим, як нічним маренням втомленого повсякденністю мозку.

«Господи, хай би й зі мною таке сталося,– думала Дара Ковалевська, придивляючись до свого відображення в дзеркалі.– Хай би все це виявилося лише маренням!»

Ця думка не давала їй спокою вже кілька тижнів поспіль. Після несподіваної і жорстокої смерті Сергія Знайди дівчину охопила паніка. Страхітливі думки повсякчас атакували її, наче рій диких бджіл посеред лісу, і спасіння від їхнього дзижчання й болісних укусів не було.

Зранку до ночі в Дариній голові спалахувало те саме: «Він помер! Він загинув! Його більше немає!»

Разом із цим вона мимоволі проводила паралелі – і чи не вперше в житті всерйоз замислювалася над тим, що всі люди дійсно смертні.

Не в змозі позбавитися жахливих видінь, Дара міряла кроками кімнати нової квартири й намагалася хоч якось заспокоїтися. У тому, що сталося, вона вперто шукала бодай якусь тінь логіки й здорового глузду, однак нічого такого не знаходила. Тому страх, що виник у ній через Сергієву смерть, швидко перетворився на потужне почуття провини. І це було значно гірше.

«Так,– думала дівчина,– це самогубство. І винуватці цього ми, бо за всіма його дурощами не розчули крик про допомогу».

Окрім самокатування через ситуацію зі Знайдою, Дара мучилася невідомістю щодо власного майбутнього. Вона щодня питала себе: що буде з нею, коли вона прокинеться завтра вранці? Чи не чатує вже на неї за рогом п’яний водій? Або там уже зачаївся ласий до чужих гаманців злодій із ножем чи схиблений ґвалтівник? А як скінчиться сьогоднішній ранок, день, вечір, ніч? Он скільки людей щовечора заплющують очі, а зранку парамедики вже констатують їхню раптову смерть…

Безліч питань – і жодної відповіді. Тому її наступною гостею стала депресія.

Вона виявилася настільки потужною, що дівчина ризикувала впасти в заціпеніння і проіснувати в ньому весь залишок відведеного їй Господом і природою часу. Травень і червень видалися складними для всієї компанії, і вона не раз ловила себе на думці, що в якісь надто болісні, сповнені спогадів моменти готова пірнути в невідомість просто за Сергієм, аби тільки позбутися того, що муляло її свідомість. Щоб ніхто не розгледів у ній потенційну самовбивцю, Дара намагалася поводитися перед коханим якомога стриманіше і спокійніше. Вперше в житті дівчина навчалася носити маску іншої людини, і то було досить складно. Особливо в ті моменти, коли доходило до привітності та покірності…

Вона почувалася незваною гостею на чужому святі й, дивлячись на Богдана зранку в їхній новій, скудно облаштованій, але все ж таки власній кухні, відчувала, як судомить обличчя, і відверталася вбік, ховаючи його вираз. Коханий нібито нічого не помічав, а її знову й знову охоплював відчай.

Богдан намагався не звертати уваги на Дарині дивацтва. Він жодного разу навіть не згадав про речі, що її постійно турбували. Здавалося, хлопець просто закреслив і забув етап свого життя в гуртожитку, а тепер занурився в планування їхнього спільного майбутнього. І не в останню чергу це було пов’язане з вигідною пропозицією, що одного ранку виникла фактично знічев’я і здійснила їхню спільну мрію.

Утім, сам Богдан чи не щодня згадував, як, притиснутий спекою та роздумами про долю бідолахи Знайди, наштовхнувся на дошку з оголошеннями. Такі речі його зазвичай не цікавили, бо об’яви на кшталт «Куплю волосся дорого» або «Кредит без довідки за 15 хвилин» були не про нього. Та саме там і тоді хлопець побачив дещо інше, дещо таке, що одразу привернуло його увагу.

То був звичайний червоний аркуш формату А4. Великі білі літери в заголовку сповіщали:

«ОРЕНДА КВАРТИР ДЛЯ СТУДЕНТІВ

ІЗ ПРАВОМ ВИКУПУ!!!»

Зацікавившись, Богдан підійшов до дошки впритул і прочитав надруковане під заголовком дрібним шрифтом.

«Якщо ви студент, наша компанія і створений нею благодійний фонд пропонують вам нове житло з правом викупу в майбутньому. Ми не комерційна організація і не намагаємося отримати швидку вигоду. Зателефонуйте нам і дізнайтеся більше!»

Унизу аркуш, як зазвичай, розділявся на десяток клаптиків із номерами телефонів. Там був указаний міський стаціонарний і три інших, що належали найпопулярнішим мобільним операторам.

Із дюжини клаптиків залишалося лише чотири. Піддавшись раптовому пориву (а водночас і давно виплеканому бажанню мати власний дах над головою), хлопець й собі відірвав клаптик. А потім, навіть не розуміючи навіщо, похапцем зірвав оголошення з дошки, зіжмакав та заховав у кишеню. Як неодноразовий переможець змагань із легкої атлетики, Богдан Юрчук звик боротися з суперниками всіма законними способами.

Він набрав зазначений номер хвилин за десять, коли опинився в тихому провулку неподалік від гуртожитку. Міський гамір тут не чувся, і це сприяло діловій розмові.

Спокійний та привітний дівочий голос відповів майже одразу – після другого гудка. Богдан повідомив, що зацікавився оголошенням і забажав отримати якомога більше інформації. Він навмисно наполягав на терміновості справи й миттю домігся свого: дівчина продиктувала адресу офісу й призначила зустріч уже наступного дня в будь-який слушний час після другої години. Побажала всього найкращого й зникла з лінії.

Вийшовши з провулку, Богдан подумав, що хмари смутку, що накрили їх із Дарою, нарешті починають розходитися. Він бачив, що відбувається, але водночас добре розумів: життя іноді забирає у людини щось коштовне, це правда, але натомість дарує інше, і воно може виявитися значно кращим. Отже, цілком можливо, що вони нарешті підіймуться у своїх стосунках ще на один щабель і до пропозиції про шлюб залишиться один-єдиний крок. Однак міркувати про це зарано, це він теж знав. Тому й не ліз поперед батька в пекло, розуміючи, що перемоги не бувають спонтанними, але завжди є результатом численних важких тренувань.

Загибель Сергія Знайди вразила і його. Богдан недолюблював цього жартуна – зрештою, як і всіх інших нікчем із надто амбітними планами й повною відсутністю будь-яких дій для їхньої реалізації. Водночас Сергій у певному сенсі був для Богдана зразком. Він розумів: якби той не корчив із себе ідіота, то завдяки впертості та природженій обдарованості міг би далеко піти. Хлопець навіть потайки заздрив Знайді, адже у нього самого таких рис характеру не було, йому доводилося розвивати їх у собі самотужки. Разом із тим Сергій дратував його: Богдан взагалі не розумів людей, які нерозважливо витрачають на дрібниці свій природний потенціал.

У перші дні після смерті Знайди він безліч разів питав себе: чому, через що той наважився на такий жахливий вчинок? Проте відповіді не знаходив, і це його не на жарт розлючувало. У натурі Богдана було досить консерватизму, і цей консерватизм вимагав негайних відповідей навіть на риторичні питання. Заняття спортом і прагнення до перемог деяким чином блокували емоції, залишаючи лише логіку та холодний розрахунок. За такими, як Богдан Юрчук, жінки зазвичай почуваються наче за кам’яною стіною. Це однозначно плюс, хоча є й очевидний мінус: романтика – це не про них.

Хвилювання через назначену зустріч, що відверто читалося на обличчі Богдана, Дара чомусь не помітила. Його це здивувало, але водночас й потішило: якщо справа вигорить – це буде не просто подарунок, а справжній супермегасюрприз! Адже саме про це вони мріяли! Не помітила Дара нічого й наступного ранку, коли готувала сніданок, що традиційно складався з вівсянки, легкого салату, кількох канапок із сиром і кави. Приготування їжі стало для дівчини своєрідною медитацією. Пораючись, вона занурювалася вглиб себе, і це сприяло хоч якомусь заспокоєнню. А наразі це було їй вкрай необхідно.

О пів на третю Богдан опинився навпроти розташованого в передмісті триповерхового бізнес-центру «Буковина». То була типова прямокутна споруда, збудована й спроектована нашвидкуруч і без усіляких архітектурних витівок.

Сірий із білим фасад, великі, давно не миті вікна, кілька рекламних банерів. Усе це якнайкраще вписувалося в тутешній пейзаж. У таких спорудах зазвичай орендують офісні приміщення дрібні компанії з розповсюдження недорогої косметики, сумнівні адвокатські контори, сервіс-центри й майстерні. Тут панує суцільна демократія – бо інакше таким різношерстим закладам разом не ужитися. Тому Богдан, піднявшись сходами на третій поверх, навіть не здивувався, побачивши поряд із офісом будівельної компанії «Білд Стар», де йому призначили зустріч, вивіску такого собі «елітного секонд-хенду».

Постукавши в двері, він почекав відповіді, а не дочекавшись, зайшов усередину. У приміщенні за столом із комп’ютером сиділа дівчина – вочевидь, та сама секретарка або офіс-менеджер, з якою він розмовляв учора.

– Доброго дня! Чим можу допомогти?

Дівчина заговорила першою. Голос у неї справді був приємний, а от очі надмірно нафарбовані, та й усе інше вимагало істотного доопрацювання в салоні краси.

– Так, доброго! Мене звати Богдан. Я вчора телефонував до вас із приводу оголошення про квартири для студентів. Ви призначили мені час для зустрічі – сьогодні після другої.

Він подивився на секретарку, зауваживши її дивну знервованість. Наче вона сидить не на своєму місті: їй хочеться робити одне, а натомість доводиться займатися чимось геть іншим. Хтозна, може, тій дівчині просто робота не подобається.

– Он як!

Вона зазирнула в журнал, що лежав поруч, і піднялася з місця. Богдан побачив бедж, пришпилений до кофтини дівчини: «Консультант компанії “Білд Стар” Ярослава Зернова».

– Зачекайте хвилинку,– мовила вона.– Я повідомлю про вас керівника.

Оминувши стіл, дівчина постукала в інші двері, а потім увійшла туди. Відбулась якась коротка розмова; потім вона вийшла й запросила Богдана до кабінету директора компанії.

Хлопець побачив огрядного, коротко стриженого чоловіка в сірих джинсах і білій, проте досить несвіжій сорочці. Надворі нестерпна спека, але кондиціонер в офісі чомусь не працював. На перший погляд директорові можна було дати років тридцять п’ять – сорок.

– Добрий день! Сідайте! – Йому було вказано на звичайнісінький пластиковий офісний стілець.

– І вам добрий,– привітався Богдан, сідаючи напроти. Стілець виявився некомфортним, із тріщиною посеред сидіння.

– Мене звати Костянтин Орій,– відрекомендувався чолов’яга.– Я директор, точніше, керівник регіональної філії компанії «Білд Стар». Але то таке… Власне, наша структура працює водночас у двох напрямках. З одного боку, ми будівельна компанія, а з іншого – благодійний фонд, що здійснює власну програму доступного для пересічних українців житла. Саме це вас цікавить, я правильно розумію?

– Так.– Богдан витримав його пильний погляд.– Я ознайомився з оголошенням. Ви дійсно пропонуєте студентам оренду житла з можливістю його викупу в майбутньому?

– Саме так! – Керівник філії розплився в усмішці, яка здалася Богданові дещо недоречною.– «Білд Стар» опікується світлим майбутнім держави, а хіба молодь – це не справжнє майбутнє?

– Так-так,– відмахнувся Богдан, не беручи до уваги всю цю демагогію.– Але я щось не затямлю… Тільки не ображайтеся, прошу вас… Просто я не можу зрозуміти: у чому ж вигода від продажу житла в розстрочку. Це ж, певно, не кредит?

– Так, не кредит. Бо кредит завжди передбачає виплату відсотків. І часто грабіжницьких. Особисто я впевнений, що до банків можна звертатися лише з однією метою: пограбування. Бо більше там нема чого робити. Але то таке…

– То в чому ж прикол? – поцікавився Богдан. Щось йому муляло. І цей керівник здавався не вартим довіри.

– Ми надаємо житло студентам у розстрочку. Тобто є вартість квартири, є мінімальний початковий внесок і є щомісячна сума платні, за рахунок якої гаситься вартість. Максимальний термін сплати – десять років. Прикол, як ви висловилися, у тому, що коли ви не сплачуватимете вчасно, то будь-яка інша компанія зазвичай отримує право розірвати договір і позбавити вас житла. Проте це стандартні умови, а ми маємо доволі гнучкі погляди на такі обставини. Буває, цього і наступного місяця людина не сплатила, а потім раз – і вносить суму на півроку вперед. На цей випадок існують домовленості. Ми добре розуміємо, що й до чого.

– І це зафіксовано в договорі?

– Так, певна річ. Ви вносите мінімум десять відсотків вартості та заселяєтеся в обрану в новобудові квартиру. Залишок ділиться на десять років, а це, нагадую вам, сто двадцять місяців, і ви щомісячно вносите певну суму. Зрозуміло, без урахування комунальних платежів.– Чоловік знову чомусь посміхнувся.– Отже, комуналка плюс наша сума – і живіть собі спокійно… Можете погасити вартість житла раніше зазначеного терміну, і тоді швидше станете повноправним власником. Але це на ваш розсуд. Наголошую: жодних відсотків! Тож вирішуйте.

– Якось аж надто чудово,– знову засумнівався Богдан.– Все одно тут щось не те. Вперше бачу, щоб хтось у такий спосіб розпоряджався доступним житлом. Зрозумійте мене правильно, я не хочу…

– Хлопче,– перебив його чоловік, нахиляючись ближче й стишуючи голос,– буду відвертим: мені про це нічого невідомо. Суто між нами: я маю підозри, що власник компанії, який сидить у Верховній Раді, точно має з цього певний зиск. Якась тут не досить зрозуміла оборудка. Але то таке… Головне, що тут, на місцевому рівні, все прозоро, наче дитяча сльоза…

Він сперся на стіл, і крісло під ним заскрипіло.

– Я розумію, але й ви мене…– почав був Богдан, але його знову перебили.

– «Білд Стар» – не така вже й багата компанія.– Пан Орій зробив виразний жест, ніби пропонуючи відвідувачеві ще раз подивитися, у яких умовах йому доводиться керувати філіалом.– Але ми працюємо чесно й відповідально. Цілком можливо, що власник має свій хліб із маслом та чорною ікрою в три шари. Може, це якось пов’язано із допомогою Євросоюзу… Але то таке…

Богдан мовчки перетравлював почуте.

– Я тут працюю вже третій рік,– зненацька продовжив пан Орій.– І хоч сам я місцевий, чернівецький, але спочатку сидів менеджером у головному офісі в Києві, а потім заступником у Дніпрі. Тамтешні філії значно потужніші за нашу.

– То ваша компанія має розгалужену мережу філій? – поцікавився хлопець.

– Вони, якщо не помиляюся, існують у п’ятнадцяти обласних містах по всій країні. Докладніше можна подивитися на сайті компанії. Нові філії відкриваються постійно й поступово починають охоплювати навіть райцентри. З ними, чесно кажучи, купа проблем – будівництво просувається кволо, а рівень тамтешньої бюрократії взагалі нижче плінтуса. Але то таке… До речі, житло, що ми його пропонуємо, можна оглянути в будь-який час.

– І коли це можна зробити? – спитав Богдан.

– Та хоч би й завтра. Сьогодні я зайнятий до кінця дня.

– А як із оформленням? – Хлопцю й досі не вірилося, що таке можливо.

– Я ж казав: у нас усе прозоро. Ми надаємо повний пакет документів, включно з договором купівлі-продажу. Усе фіксується нотаріально. Зі свого боку, ви сплачуєте аванс і підписуєте зобов’язання стосовно майбутніх внесків. Наш юрист підготує документи виходячи з того, яку суму ви плануєте внести спочатку.

– Тобто ми працюватимемо з вашим юристом?

– Так, звісно. Якщо хочете, беріть свого. Або зверніться до будь-якої юридичної контори міста. Ми надамо копії необхідних документів, а потім оформимо угоду. Але маю попередити, що в такому разі вартість юридичних послуг вам доведеться сплачувати самостійно, бо наш бюджет нам цього не дозволяє. Проте наш юрист обслугує вас безкоштовно.

Ще одна незрозуміла посмішка, супроводжувана рипінням розхитаного офісного крісла.

– Ми продавці, а ви клієнт, і за законом у вас значно більше прав. Такі от умови цього бізнесу. Але то таке…

За добу Богдан Юрчук разом із паном Але-то-таке стояли навпроти новобудови.

Це був типовий п’ятиповерховий будинок у північному передмісті Чернівців. Майбутній житловий комплекс мав назву «Зірка», але навколо п’ятиповерхівки наразі не було нічого, крім куп будівельного сміття і залишків зрубаних на будмайданчику дерев.

Попри це, побачене задовольнило Богдана. Особливо йому сподобалися кілька обжитих балконів у будівлі. Учора він якось проґавив слушний момент і не спитав про інших клієнтів забудовника. Тому й вирішив для себе так: якщо у «Білд Стар» немає клієнтів, які вже в’їхали в пропоновані квартири, про цю компанію можна забути, бо надто вже все це здавалося підозрілим. Але зараз він бачив ознаки життя мінімум на чотирьох балконах, причому в різних під’їздах. А це свідчило про те, що пан Орій не бреше: будинок дійсно готовий і введений до експлуатації. І квартиру в ньому можна обрати будь-яку, на власний смак.

Богдан уподобав другий під’їзд, третій поверх і двокімнатну квартиру за номером тридцять два. Для нього в цьому був певний символ, адже стати на ноги він планував саме до тридцяти двох років. Крім того, квартира була розташована так, що у вікна не задували зимові вітри, що мали бути на цьому пустирі напрочуд сильними. А ще під її вікнами колись постануть нові дерева, отже, його родина матиме захист від спекотних променів літнього сонця.

Дізнавшись про нове житло, Дара ніби зраділа, хоча її радість швидко змінилася тим самим внутрішнім смутком. Богдан це бачив, проте й слова не сказав, бо розумів – дівчині потрібен час, щоб оговтатися від усього, що трапилося. Квартира стала чимсь на кшталт ложки меду в Дариному горщику дьогтю, та він сподівався, що це тимчасово і нові, хай не надто привабливі, краєвиди зроблять своє діло, і його майбутня дружина відчує себе щасливою. А як же – починається новий етап їхнього спільного життя. Принаймні перший крок вони для цього вже зробили.

Ситуація погіршилася, коли приховане бажання дівчини збулося й вона почала бачити сни. Намагаючись позбутися цих моторошних видінь, Дарина водночас розуміла: добра вони не віщують.

12

МАКС. ОСТАП. ОБІЙМИ СТРАХУ

На похорон Сергія Знайди з університету поїхали не всі.

Кладовища дісталися тільки декан із своїм заступником, кілька керівників кафедр і члени студкому. Для них це було обов’язковим, тож їхати довелося попри бажання чи небажання брати участь у похоронних ритуалах. Також там мав би бути ректор, але пан Коструб мав купу інших справ, цілком і повністю пов’язаних із вчиненим Знайдою жахливим кроком.

Присутні мали при собі величезні букети та вінки з традиційними паперовими стрічками: «Сергієві – від однокурсників», «Сергієві – від викладачів», «Сергієві – від деканату», «Земля тобі пухом, спи спокійно».

Хоча зазвичай вважається, що про мертвих можна говорити або добре, або ніяк, мало хто з прибулих відчував справжню скорботу за загиблим. Усі так або інакше були втягнуті в купу проблем, що їх створив прикрий інцидент. Наприклад, Яна Заруда й Лариса Олейнікова, перші жертви моторошної ситуації на ганку гуртожитку, досі перебували під наглядом психіатра, а їхні батьки забажали забрати документи доньок із цього, як їм здавалося, осередку свавілля й чортівні. Якщо керівництво вишу не в змозі контролювати студентів, то які можуть існувати гарантії безпеки для їхніх дітей? І це тільки одна із багатьох схожих ситуацій.

Сергій у труні скидався на янгола – над ним добре попрацювали справжні профі. Вочевидь, його батько найняв найкращого гримера, щоб той зробив із його сина красеня. І той не схибив: начисто виголене обличчя, акуратно зачесане набік волосся, майже непомітний шар косметики, дорогий костюм. Із огляду на це у декого з присутніх у якийсь момент виникло враження, ніби хлопець зараз підніметься на ліктях, потім вибереться з труни та заволає: «Овва! Ну і як я вас прокинув, га?» Але нічого подібного не відбулося. Малий навіть не постукав у кришку домовини, коли її вже опускали до могильної ями.

Навіть найближчі друзі не наважилися провести Знайду в останню путь. Думки про три жмені землі, що за старим обрядом треба кинути на труну, жахали не на жарт, і особливо тих, хто спілкувався з хлопцем в останні дні. До того ж лякав сам спосіб, що він обрав, аби піти з цього світу. І після всього, що сталося, багато хто замислився, чи знав він взагалі Сергія Знайду.

– Ні,– нарешті зауважив Остап, потерши долонями пожмакане через недосип обличчя.– Кремація значно краща.

Вони з Максом сиділи в університетському дендропарку напроти входу в кам’яницю. Обидва приятелі знали, що обов’язково мають бути на похованні, та, якщо чесно, у них не вистачало мужності, аби пересилити себе. Тому обоє нервово відмовчувалися, уникаючи зустрічатися поглядами. Кожен усвідомлював хибність такого рішення і власне боягузтво.

– Гадаєш? – спитав Макс.

Не сказати, що його аж надто цікавила відповідь, але він розумів, що Остапові треба виговоритися.

– Взагалі-то не знаю,– зізнався той.– Але я був якось на похороні й зненавидів цю паскудну процедуру на все життя.

Він зітхнув, збираючись із думками.

– Тоді ховали мого діда. Не скажу, що ми були близькі: малим я того діда бачив не більше двох-трьох разів на рік, на свята, а потім він взагалі зник з мого поля зору. Та його поховання зачепило мене надовго.– Остап знову зітхнув.– Оте, як виглядає тіло мерця, як відспівують, як квилять над труною… А ти чув, що привиди – це заблукані душі тих, кого рідня та друзі не в змозі відпустити? От вони й вештаються навколо, стогнучи у відчаї, бо самі люди їх тут тримають і не дослухаються до їхніх благань. Саме тому я за кремацію.

– І в чому різниця?

– Примари прикуті до своїх тіл. Після похорону, хай мине навіть сто років, тлін все одно залишається в землі. Якщо людину не відпускають, вона навіки залишається поруч зі своїм кістяком. Однак після кремації не зостається нічого, крім попелу, а його бажано розвіяти за вітром. Таким чином душа відлітає одразу туди, куди треба, без жодних затримок…

Остап замовк і потягнувся до кишені мішкуватих джинсів за сигаретою. Запалив, спідлоба подивився на все, що коїлося поруч.

Макс теж мовчав. Поки Мафін курив, він потроху занурювався в роздуми, що переслідували його ще з часів вечірки в гуртожитку, коли вся компанія зібралася востаннє. На обличчі хлопця не можна було прочитати жодної емоції. Абсолютний нуль за Кельвіном. Тому визначити, що саме у нього на думці, було вкрай складно. Але Остап вважав, що наразі їх обох турбує те саме: бо про що можна думати, як не про похорон друга, який несподівано пішов з життя?

Після інциденту вони збиралися лише один раз – у тій самій двісті сімнадцятій кімнаті. Усі пригнічено мовчали, хоча згодом нестерпна напруга все ж таки спала. Попри це про Сергія ніхто так і не наважився заговорити, бо ніхто не розумів справжніх мотивів його вчинку. І від цього на душі було тоскно. Але життя на цьому не завершувалося, і нагальні проблеми самі собою не вирішувалися.

Дара з Богданом повідомили, що вони нарешті будуть жити під спільним дахом. У гуртожитку неодруженим парам жити разом суворо заборонено, а тут – не без щедрої допомоги Богданових батьків – у них з’явилася власна двокімнатна квартира в передмісті. Алекс так само вештався по клубах і намагався втопити в алкоголі своє розчарування щодо Лани. Факультетом повзали чутки, ніби її бачили разом із професором Чигиринським. Ситуація видавалася досить прозорою, зважаючи на те, як швидко й вправно дівчина здала сесію, тоді як ще кілька днів тому балансувала на межі вигнання з універу.

Алекс і зараз був на підпитку і прикладав відчайдушних зусиль, щоби не звертати жодної уваги на Лану. Сама ж вона на ті чутки взагалі не зважала. Головне – зрозуміти, чого саме ти хочеш від життя, а потім йти своєю дорогою. А ціна… усе має свою ціну.

На відміну від Лани, вірний зброєносець Алекса цю сесію ледь здолав. І то завдяки спецвказівці ректора. Прислужництво – справа марудна, потребує купу часу. Тож у міру того, як Алекс заглиблювався в похмуру гульню, Сашко Кравич крок за кроком потопав у болоті прогулів і безпросвітного невігластва. Із якого був лише один вихід – за ворота вишу. Наразі викладачі, заплющивши очі на все, сяк-так виставили йому прийнятні бали, але чи не кожен попередив: наступного разу такі фокуси не прокотять, час братися за голову.

Смерть Знайди найбільше вразила Остапа. Воно й не дивно. Вони з Сергієм були не розлий вода. Сподівань на те, що його новим напарником по розвагах стане Макс, певна річ, не було. Не та він людина, щоб отак веселитися, а в світлі останніх подій взагалі з головою поринув у щось своє і, судячи з усього, досить безпросвітне…

Наразі вони вдвох продовжували сидіти в тіні дерев, що взагалі не рятувала від задухи. Попри мовчазність Макса, Остап все-таки спробував поділитися наболілим, але перебіг його думок виявився надто безладним. Думки плутатися, чіплялися одна за одну й зрештою перетворювалися на якусь нісенітницю. Проте…

– А знаєш,– раптом повернувся він до приятеля,– що мені спало в голову? Пам’ятаєш наші витребеньки перед дзеркалом? Отой нібито шабаш? То все було жартома, чи не так?

Він питально поглянув на Макса, але той вперто мовчав.

– Але дивися! Якось сталося, що ті жарти перетворилися на реальність. Тільки зачекай, не смійся… Згадай, як наступного дня Сергій несподівано виграв за конкурсом той клятий ноутбук. І це лише початок, бо невдовзі наша кралечка Лана владнала проблему з сесією, що її так бентежила. А далі Дара з Богданом отримали бажане житло… Коротше, хай як це не дико, всі бажання, висловлені тієї ночі, збуваються! А тепер Сергій помер. Що скажеш?

Мафін підсунувся до приятеля й зазирнув йому просто в очі, але не побачив там нічого. Це його чомусь налякало. Хоча якої реакції можна чекати від цього закінченого інтроверта?

Макс майже не чув Остапа. Натомість укотре прокручував у голові те, що сталося із Сергієм Знайдою. Думки про хлопця чомусь мішалися в його голові зі спогадами про дитинство, про гостре бажання бути таким, як всі інші… А ще – матір та батько…

– Тож я думаю,– вів далі Остап, незважаючи на Максову відсутність.– Нам треба дізнатися якомога більше про ту легенду.

Він підвівся з лавки й озирнувся так, ніби боявся, що їх підслуховують. Однак ті побоювання виявилися марними – у цій частині парку вони перебували на самоті.

– Я не знаю, що це таке і як воно спрацювало, але це очевидна річ, і на неї не можна не зважати. А ще,– додав Остап стиха,– мені страшно. Дуже страшно. І чомусь здається, що може бути значно гірше.

Нічого більше не додавши, він розвернувся й неквапливо рушив у бік шостого гуртожитку. Зараз йому необхідно побути наодинці з собою, можливо, і Макс потребує того самого. Тому він і не став тягти хлопця до розпеченої кімнати і так само вирішив не ділитися здогадкою, що не давала йому спокою. Той, хто був добре знайомий із Остапом Сікорським, миттю зауважив би, що зараз увімкнулася одна з найхарактерніших рис його вдачі, завдяки якій він захопився конспірологією. Ім’я тієї риси – хвороблива допитливість. Він конче потребував відповідей на всі питання – мабуть, це й стало однією з підсвідомих причин, що змусили його залишитися влітку в Чернівцях, а не повертатися до рідного Хотина попри обурені протести батьків.

Залишившись сам-на-сам із собою, Максим ще глибше занурився у свої думки, бо тепер його ніхто від них не відволікав. Тиша й спокій – ось усе, що йому треба. А ще – зрозуміти, чому раптом йому закортіло навідати матір у Буковому, де та зараз мешкала. І не просто навідати, а вилити їй душу, розповісти про все, що з ним відбулося за цей час.

Таке бажання навряд чи можна вважати дивним. Але якщо взяти до уваги те, що вони дуже давно посварилися й після того майже не розмовляли,– дещо незвичайне в цьому насправді було.

13

ОСТАП. КЛЮЧ

Кроки на сходах, здавалося, відлунювали, ніби в старезному, повному привидів замку. Після від’їзду більшості студентів коридори гуртожитку були сповнені порожнечі – без голосів, то тут то там забутих речей, тютюнового диму й чаду, що постійно витав на кухні та на площадках між поверхами.

Гуртожиток завмер в очікуванні. Наразі його життєдайна сила зникла, але вона мала невдовзі повернутися, і тоді все знову піде як зазвичай.

Діставшись своєї кімнати, Мафін навіть не глянув, чи зачинені двері. Просто повалився на ліжко й потягнувся до ноутбука. Надто вже кортіло дещо перевірити, і зараз хлопець був тільки радий, що його ніхто не потурбує.

Легенду про Панночку він відкопав у Мережі. За яких обставин це було, він уже не пам’ятав. Чи то зазирнув на якийсь із піратських сайтів із кінострічками, а на ньому вигулькнув банер, що закинув його на портал із численними лячними історіями, чи хтось поділився із ним посиланням, а він вже забув, хто саме… Пам’ятав тільки, що то був сайт для прихильників містики та чаклунства, рольовиків, езотериків й іншої схибленої братії, якій нема чим зайнятися в реальному світі. Саме там він і надибав той переказ, що засів у свідомості, а згодом став причиною моторошної паніки.

Клацнувши по іконці пошуковика, Мафін увів у пошуковому рядку слово «панночка».

Запропоновані Гуглом посилання його не задовольнили, бо здебільшого стосувалися якихось спектаклів з акторами професіональних та аматорських труп або уславленого твору Миколи Гоголя. Цікаво, але не те, що йому треба. Не знайшовши бажаного на кількох наступних сторінках, Остап видалив запит, а натомість швидко ввів інший: «міські легенди». Однак той так само нічого не дав, як, власне, і кілька наступних: «міська легенда здійснення бажань», «панночка легенда», «переказ про панночку, що здійснює бажання». Гугл щоразу пропонував сотні посилань, проте шукати щось серед того мотлоху марно, бо самі запити надто загальні. Потрібна конкретика.

Він просидів перед монітором цілу годину, але нічого не знайшов. Тому, вкотре зітхнувши, змирився з висновком, що доведеться шукати той сайт вручну – за допомогою історії завантажень. Про всяк випадок Остап її ніколи не видаляв і тепер подумки похвалив себе за це. Прикинувши, коли приблизно вперше прочитав той переказ, він поліз у налаштування, бо через невдалий пошук ця мета стала для нього більш ніж принциповою. Хай там як, а він все ж таки історик!

Відкривши історію завантажень, Остап заглибився у світ минулого дня. Той, у свою чергу, майже не відрізнявся від світу позаминулого й тих світів, що йому передували.

Першими з’явилися посилання на порносайти. Далі йшли зачіпки за портал «Сторожова вежа». Хтось міг би подумати, що він якось пов’язаний зі Свідками Ієгови, але насправді під цією назвою замаскувалася спільнота Мафінових однодумців, багатотисячна юрба Свідків Всесвітньої Змови. Їхній майданчик ряснів доказами існування позаземної раси рептилоїдів, які вже захопили владу в більшості цивілізованих країн і підминають під себе інші, «справжніми» історіями походження й розвитку людства, планами боротьби проти таємного світового уряду і ще багато чим. Одразу ж за «Вежею» з’явилися посилання на файлообмінники, з яких Мафін завантажував чергові серії нового сезону «Візитерів» і музику. Далі вилізли декілька форумів, де він шукав необхідну інформацію для семінару.

Передивляючись посилання, він чи не вперше замислився над тим, що за історією браузера можна запросто визначити його спосіб життя. Агенти світового уряду, маючи бажання, могли б легко скласти досьє на студента Чернівецького Національного університету Остапа «Мафіна» Сікорського. І якщо за ним дійсно стежили, папка з його справою не була аж надто товстою, як він іноді уявляв, і лежала вона, ймовірніше, серед десятків тисяч папок Остапових клонів, розсіяних по всьому світу. Це була гірка, однак щира правда: він нічим не відрізнявся від безлічі інших.

«Як же нудно я живу»,– осяяло його на мить. Він мимоволі поглянув на плакат зі Старшим Братом на стіні. Там мав би бути такий напис:

«СТАРШИЙ БРАТ ПИЛЬНУЄ ЗА ТОБОЮ, І ЙОМУ НУДНО»

Мафін зітхнув і повернувся до справи. Впевнений у позитивному результаті пошуку, він нарешті дістався періоду, коли, за його припущеннями, міг наштовхнутися на легенду про Панночку. Вікно браузера й досі рясніло звичними іконками, однак тепер серед них почали траплятися малознайомі або взагалі незнайомі. На такі треба звертати максимальну увагу, аби не прогавити бажане.

Придивившись до чорного й ніби рогатого значка, Мафін навів на нього курсор і клацнув мишкою. За мить на екрані ноутбука запанувала темрява, потім з’явилися вогники свічок, що були встановлені на білих, немов крейда, черепах, далі – густе павутиння з павуками по кутах і залишки кістяків на кам’яній підлозі. Напис готичними літерами вітав відвідувача сайту. Мафін кинув очима на адресу: chimera.com.ua. Він такої не пам’ятав, але дизайн видавався знайомим. Цілком можливо, що це й є те саме, що він шукає, хоча на вигляд – звичайний сайт готівської попси, яких в україномовній Мережі чимало.

Зазирнувши до розділу «Новини», Мафін зауважив, що востаннє його оновлювали вчора ввечері. Модератор повідомляв про вихід чергового тому повного зібрання творів Говарда Лавкрафта українською. Під аматорським текстом вже з’явилися кілька захоплених коментарів. Попередню новину виклали чотирма днями раніше, у ній йшлося про черговий кіноримейк класичного роману Мері Шеллі. Головну роль у ньому зіграв Деніел «Гаррі Поттер» Редкліф, і під рецензією на фільм вже розгортався срач щодо правильності чи неправильності обрання цього актора.

Не бажаючи марно витрачати час, хлопець рушив до інших розділів і доволі швидко натрапив на заголовок «Міські легенди». І тут у його пам’яті виринули деякі кадри з минулого: тепер він був упевнений, що це – саме той сайт. Так, це він навіяв йому бажання порозважатися перед дзеркалом разом із приятелями, і легенда про Панночку має бути десь тут.

«Міські легенди,– значилося під заголовком,– це історії з життя минулих поколінь. Це міфи, що супроводжують нас десятиліттями, а можливо, століттями. Їхня мета – повідомити. Їхня мета – навчити. Але іноді їхня мета – попередити».

Далі йшла низка назв: «Чорний генсек», «Оленяча шкура», «Оманлива мантра» й близько двох десятків інших.

Остап клацнув по першій-ліпшій назві й відразу ж потрапив на сторінку, що з погляду на дизайн нічим не відрізнялася від головної. Все те саме, бракувало тільки вітання відвідувачам сайту.

Викладена легенда повідомляла про якийсь «портал» в одній з численних закинутих шахт Донбасу. Той нібито веде до паралельної реальності, де люди досі щасливо живуть при радянській владі. Знайти його досить складно, проте можливо. На жаль, автор історії, журналіст за фахом, зник за загадкових обставин, отже, кінець його пригод залишається невідомим. «Оленяча шкура» нагадувала попередній переказ, тільки цього разу «портал» містився всередині підвалу студентського гуртожитку десь на Закарпатті і вів не до паралельної реальності, а у світ хтонічних богів та чудовиськ, що в нашому розумінні одне й те саме. Викладач, який знайшов портал, згідно з традицією, теж зник. Третя легенда розповідала про жінку-примару. Це було ближче до справи, але не те, чого Мафін шукав. Героїня оповіді нібито вкоротила собі віку, стрибнувши з даху готелю, і тим самим прирекла себе на одвічне блукання серед живих. Зрозумілого фіналу, за яким можна було б відстежити коріння цієї історії, як заведено, не було.

Поганявши курсор по інших не менш загадкових назвах, хлопець нарешті зупинився на «Панночці в дзеркалі». Вже з перших рядків Остап зрозумів, що нарешті отримав бажане, отже, перший етап його пошуків завершився.

Легенда повідомляла наступне:

«У козацького сотника була вродлива донька. Така вродлива, що, коли настав час, до неї приїздили свататися мало не з чужих країв. Але дівчина була надто вередливою. Вона мордувала женихів своєю холодністю й небажанням віддати жодному з них своє серце.

Сотникові то було байдуже. Він тяжко пережив смерть дружини, і донька зосталася чи не єдиною його радістю на всім білім світі. Тому той чоловік вирішив так: він ніколи не примушуватиме свою дитину до заміжжя з якимсь заїжджим паном, хай би яким багатієм той не був. Сотник сам мав і село, і господарство, і наймитів, тож не бідував, і донька його у злиднях теж не жила. Батько не шкодував для неї нічого, тому й стояв твердо на своєму рішенні: доня вийде заміж тільки за того, хто стане їй любим, чиє серце їй відкриється і кому вона дозволить доторкнутися до свого. Отакого нареченого він і благословить, а інших йому не треба.

Час спливав, а потік женихів й досі не всихав. Їхали свататися до дівчини геть усі: і стрункі, і товсті, і багаті, і бідні, і такі, що з лиця хоч воду пий, і такі, що, коли надвір виходили, навіть пташки співати переставали. Різні були, бо кожен про норов дівчини чув, от і думав: а раптом я їй до серця припаду й заміж візьму?

Утім, рік минав за роком, а дівчина нікого не обирала. Ніхто її серця не зачепив. Стали люди перешіптуватися, обговорювати таку дивину та скоса поглядати. Мовляв, мабуть, причинна наша Панночка, раз ніхто їй до серця не йде. А чи не віддала вона свою душу нечистому, чи не почала із самим сатаною перелюби?

Як дійшли ці чутки до сотника, він одразу ж наказав слугам: як почують щось погане зі сторонніх вуст про його доньку, негайно всипати кривднику канчуків, та добряче – так, щоб аж шкіра порепалася. А потім омити оковитою і ще раз усипати, щоб не молов язиком нісенітниць.

Якось зранку прокинувся сотник від співу. Знайомий голос, та такий, що в нього аж душа розквітати почала. Грішним ділом вже подумав, буцімто віддав Богові душу й опинився в раю, де дружина його прислуговує самому Синові Божому. Так заслухався, аж сльоза обпекла суворе козацьке обличчя. А як вийшов надвір, ураз отямився: то співала не покійна дружина, а донька його. Так солодко й гірко водночас стало сотникові на душі, що знову сльози не втримав. Та тепер уже через радість, що Бог лишив йому дитину, єдину дитину, яка дорожче за всі коштовності у світі.

А Панночка заливалася словами, співала, мов соловейко в гаю. Так щиро, що аж люди до сотникової садиби почали сходитися. Та не всі з них добрими очима на дівчину дивилися. Чутки про її чорне око й віддане нечистому серце зробили свою справу. А з якогось часу в селі й насправді дивовижі почалися: то молоко за ніч скисне, то корови кров’ю дояться, то пси знічев’я брехати починають, а в степу вовки ночами цілими тічками виють, хоча їх тут уже давно не було чути. “Відьма серед нас,– казали старі й хрестилися з острахом,– їй-богу, відьма завелася”.

А Панночка знай співала собі, і співи ті зробилися щоденними. Від них душа старого сотника раділа. “Еге,– думав він, слухаючи її тоненький голосочок,– закохалася таки моя ясочка, що завгодно готовий віддати, аби ж тільки щастя своє знайшла”.

А чутки не вщухали. У кожній хаті шепотілися люди, що відьма їздить уночі на чоловіках, що хлепче кров дитячу і зводить із розуму всіх, хто їй в очі зазирне. Але більше за Панночку боялися селяни сотника, тому ніхто не наважувався йому хоч щось сказати.

А старий козак щодня веселішав і горя собі не знав. Покликав він якось доньку до себе й каже: “Бачу я, закохалася ти, голубонько моя, очі любов’ю сяють, а слова самі у пісню складаються. Хочу весілля справити, та таке, щоб чутки про нього по всіх усюдах пролунали. Але от біда: не знаю я любого твого, не знайомий він мені”.– “Познайомитеся, тату,– лукаво відповідає йому доня,– прийде година така, що обов’язково познайомитеся”.– “Коли,– питався в неї сотник,– коли?” – “Ох, тату, оббріхують мене люди, заздрять вони мені, наврочать ще нам. Не хочу я нещасною бути, самотньою, наче верба, що плаче над річкою. Тому й мовчу, бо люди злі”.

Та одного дня сталася біда. Повернулася Панночка додому з прогулянки геть побита, та так, що місця живого на ній немає, ледь до хати дісталася. Злякався сотник, скликав усіх, кого знав і про кого чув: лікарів, знахарів і навіть баб-шептух, хай як недобре про них говорили. Проте дати ради його дитині ніхто з них не зміг.

Кілька днів промучилася бідолашна від болю, то сміючись, наче божевільна, то проклинаючи всіх поспіль. А потім наказала батькові послати людей за одним молодим хлопцем до семінарії, мовляв, хай помолиться за неї, бо він знає, у чому справа. Кинувся тоді старий сотник до слуг і звелів привезти до села доньчиного коханого. “Помирає кровинка моя,– тужив козак,– хай хоч наостанок помилуються, бо зустрінуться колись тільки на небесах”.

Слуги помчали щодуху, але все одно спізнилися. Повернулися до села вже серед ночі, коли дівчина віддала Богові душу. Так і не зустрілися ті закохані і не милувалися жодної години. Не зробили вони цього тут, на землі, та, вочевидь, зробили-таки на небі. Помер її коханий просто біля труни. Не витримав, неборака, такого горя.

А потім баби то тут, то там почали теревенити, буцімто Панночка їм у люстерках ввижатися почала. Ніби така хороша, така ласкава, що й заговорити до неї не гріх. Ось одна й заговорила, поскаржилася на свою важку долю, і водночас усі її біди пішли геть, мов дощ у землю. Зметикували люди, що до чого: померло нещасним сотникове дитятко, поганими чутками оповите, ось і допомагає всім, хто того потребує. Візьмеш, бува, опівночі свічку освячену, станеш перед люстром, тричі проведеш над собою і скажеш: “Панночко, явись мені”, і вона з’являється, вислухує, а потім допомагає.

І стала вона з того часу вважатися святою, мало не донькою Божою, і по всьому світу люди звертаються до неї, і Панночка нікому ніколи не відмовляє».

Оновивши в пам’яті цей текст, Мафін відвів очі від монітора й замислився про своє.

Власні підозри, досить чорні, не давали йому спокою. Якщо дивитися тверезо, він щойно прочитав досить непогану любовну історію, щось на кшталт мелодрами для жінок. Красива молодиця, наклепи, таємна любов, інтрига й незбагненна смерть. Трохи містики. Та чи задовольнила легенда його цікавість? Навряд, бо хлопець відчував – чогось у ній не вистачає, адже, крім згаданого, тут було щось дуже й дуже знайоме, настільки знайоме, що буквально вертілося перед ним, але він ніяк не міг його вхопити.

Віддала Богові душу вночі Панночка…

Помер її коханий просто біля труни. Не витримав горя…

Водночас Мафін прийняв блискавичне рішення: скликати збори учасників «шабашу». Але якщо це й вдасться, що він їм скаже?

Аж раптом його осяяло.

14

ЛАНА. ЗАМЕТІЛЬ

I’ve got that summertime, summertime sadness.

Got that summertime, summertime sadness…[2]

Неможливо підрахувати, скільки разів Лана слухала цю композицію. Здається, та сумна й пронизлива мелодія зачепила її відтоді, як лише за півдоби вона мало не вилетіла з університету, потім миттю поновилася й паралельно стала коханкою професора Чигиринського. То були кілька годин, що варті років життя, і дівчина досі дивувалася, як вона їх взагалі пережила.

Залишившись наодинці після того, як її подруга виїхала, Лана взагалі перестала турбуватися про стан двісті сімнадцятої. Обох її мешканок і раніше важко було назвати дбайливими господарками, а зараз кімната скидалася водночас на кухню, шафу й сарай із мотлохом.

Попри пекельну спеку, дівчина куталася в картате простирадло й незряче дивилася у прочинене вікно, до якого тяглися пасма диму тонких сигареток «Кент». Численні недопалки купою лежали в попільничці на підвіконні. Її нинішній настрій можна було б назвати осіннім, а ще точніше – осіннім напередодні першої заметілі.

Улюблений надмірно солодкий чай у філіжанці давно степлів – вона завжди пила чай охолодженим і взагалі не розуміла, як можна пити що-небудь гарячим. Каву вона також пила холодною.

«Kiss me hard before you go…» – чулося з динаміка смартфону.

Смерть і похорони Сергія Знайди стали для дівчини важким ударом. Звісно, це можна було сказати чи не про кожного, хто його знав, але все ж таки не кожен відчував до померлого таку ж симпатію, як Лана Дементьєва.

Вона нікому про це не розповідала, навіть Дарі, але серце дівчини несамовито скімлило. Це був біль того ґатунку, коли маєш таємне кохання, але знаєш, що між вами ніколи нічого не відбудеться, бо надто вже ви різні люди. Але серцю не накажеш. Воно не дослухається до здорового глузду, раціональних міркувань або бодай якої логіки. З тієї хвилини, як рознеслася звістка про самогубство Сергія, Лана тільки й робила, що силкувалася дати собі раду. Саме через це вона усамітнилася й цілком занурилася у власні справи.

А іншим, здавалося, усе байдуже: солодка парочка майбутніх Юрчуків нарешті з’єдналася на спільній території, Алекс нібито почав усвідомлювати, що не має жодних шансів, Мафін з отим гальмівним Максом теж щось метикують, проте обидва так само усунулися. Складалося враження, що їхню компанію розкидала навсібіч якась невидима рука, роздробивши її на окремі атоми, що відтепер мусили існувати самі по собі.

За таких обставин складена на «відмінно» сесія не дуже-то й гріла. І взагалі – у світлі нещодавніх подій Лана розуміла, що й сама витягнула б ці два сесійні тижні без допомоги впливового «ментора». Адже наказ ректора ніхто з деканів не ризикнув би порушити. І якщо навіть халдей Санчо Панса сяк-так відбувся, то й вона точно не завалила б жодного іспиту.

Через такі думки дівчину охоплював смуток: навіщо знадобився той необережний крок, що вона зробила? Але це відчуття було швидкоплинним, бо Лана відразу ж згадувала, що Чигиринський – це її власний і досить надійний засіб порятунку на майбутнє, яким би воно не було. Цього разу вона, можливо, упоралася б і самостійно, але що чекає на неї через півроку? Отже, хай там як, а пан професор вчасно з’явився на її шляху…

Зі свого місця на ліжку Лана ще раз зафіксувала незрозумілу порожнечу навпроти, де нещодавно спала її найкраща подруга, а потім кинула погляд на дзеркало. Досить велике, воно було закріплене на стіні шістьма міцними дюбелями, бо міжкімнатні перегородки в гуртожитку не відрізнялися надійністю. Дзеркало прилаштував її батько. Саме він й привіз його сюди, знявши перед тим зі старої бабиної шафи, яку пустив на дрова.

Дивлячись на дзеркало, Лана мимоволі згадувала, як вони розважалися тут разом, висловлюючи побажання, і як вона висловила своє, заповітне: отримати лише «відмінно» під час сесії.

Аж раптом дівчина зрозуміла, що хоче зустрітися з Алексом.

15

ЛАНА. АЛЕКС. СВИНОБУРГ

Навколо було порожньо й тихо, і ця тиша лякала її.

Поки вона сиділа в своїй келії, це її не обходило, але, вийшовши за межі кімнати, Лана раптом відчула, як її пульс полохливо пришвидшився. Хтозна, цілком можливо, що це було пов’язане не з навколишньою тишею, а зі здогадкою, яка щойно з’явилася. Вона була настільки неймовірною, що дівчина відчула гостру потребу поділитися нею ще з кимось. І цим «кимось» мав стати саме Алекс Савицький, адже це він колись сказав їй щось схоже. Значно раніше, ще до Сергієвої загибелі.

На початку дванадцятої у кімнаті номер чотириста двадцять стояв такий сморід, наче тут розкладалися водночас кілька трупів. Тільки так можна описати те, що потужним ударом вгатило Лані в ніздрі. Дівчина мимоволі зробила два кроки назад і знову опинилася в коридорі.

Стоячи перед відчиненими дверима, вона майже наочно бачила, як та смердота, ніби зеленкуватий дим, випливає до коридора. Всередині було тихо, звідти не долітало жодного звуку, тому Лана дійшла висновку, що мешканці кімнати сплять непробудним сном.

Вона потупцяла на місці, ще раз ввічливо постукала у вже відчинені двері і лише тоді наважилася ввійти.

Перше, що впало їй в очі,– незліченна кількість пляшок з-під вина, пива, віскі й чорт знає ще яких напоїв. Стіл і підвіконня займала батарея порожньої тари, а підлога була вкрита пакунками й залишками того, що пішло на закуску мешканцям. Кімната, умебльована комфортабельними меблями з «ІКЕА», якій дехто навіть заздрив, була розгромлена. М’яті сорочки та футболки, брудні шкарпетки й труси валялися будь-де. Серед столу красувалася глибока таріль із величезною купою недопалків, а на ліжку, роззявивши рота, мов удавлений, хропів змарнілий Панса.

Алекс спав навпроти. Він теж виглядав виснаженим, але трохи менше за свого зброєносця. Схоже, цей «фестиваль» на двох тривав далеко не перший день. При цьому вони запаскудили кімнату так, що її міг урятувати тільки капітальний ремонт.

Лана спробувала десь присісти, але не знайшла вільного місця. Не бажаючи торкатися брудних лахів, вона зрештою зробила кілька кроків і вмостилася на краю Алексового ліжка. Той щось відчув, поворушився й спробував розплющити очі.

Та краще б і не розплющував, бо жодним чином не міг зосередити погляд на гості. Він спробував щось вимовити, але замість слів почувся набір якихось незрозумілих звуків. Алекс і досі був п’яний як чіп; хлопці, мабуть, полягали спати буквально перед її приходом.

Худорляве обличчя Алекса обтесалося ще більше, а щетина давно перетнула поріг триденної і наближалася до статусу бороди. Волосся теж помітно відросло. Єдине, що лишилося як завжди,– кульчик у вусі.

– Ти мене чуєш? – спитала Лана.

Вона поклацала пальцями перед Алексовим носом і знову всілася на місце. Жодного результату. Він, здавалося, ні на що не реагував.

– Агов, давай прокидайся! Є важлива розмова… Та отямся ж! – Дівчина штурхонула його в бік.– Давай-давай!

– А-а-а, це ти…– Хлопець нарешті збагнув, хто перед ним.

Підвівшись на лікті, він знову впав і міцно заплющив очі: сонячне світло з вікна різонуло просто по зіницях.

– Що таке? – промимрив він зрештою.– Що тобі треба?

– У мене важлива розмова.

Лана напружилася, бо зрозуміла, що зараз буде важко. Як утовкмачити п’яному те, що засіло в її голові? До того ж вона сподівалася бодай на якесь розуміння.

– Це справді важливо, дуже важливо.– Вона прискіпливо подивилася на хлопця.

– Розмова? До мене? Та ще й важлива? – Алекс помалу приходив до тями.

– Так, до тебе.– Лана зітхнула.– Пам’ятаєш, як ти розповідав про Сергія і ноутбук, що він його виграв у якомусь там конкурсі? І що ти тоді казав про бажання і їхні здійснення?

Вона одразу перейшла до суті справи, хоча й не була впевнена, що Алекс зараз здатен хоч щось згадати. Але він згадав. І майже одразу.

– Ага,– якось замислено кивнув хлопець.– Тож ти прийшла, щоб здійснити й моє бажання? Нарешті!

Він знову спробував підвестися. Лана помітила, що під простирадлом він був у своїх чорних фірмових «кельвінкляйнах», тобто лягав не роздягаючись.

– От що я маю тобі сказати: це треба було зробити давно.– Він на мить зупинився, посилено міркуючи.– А чого це ти раптом надумала? Не маю нічого проти, і все ж таки… Ну, сама розумієш…

– Моє бажання також здійснилося,– перебила вона.– Як і бажання Сергія. Він не єдиний, чиє бажання перетворилося на реальність.

– Ну, щодо цього ми в курсі.– Алекс посміхнувся.– І не лише ми, а й весь гуртожиток…

– Я зараз не про це,– якомога стриманіше продовжила дівчина.– Дивись, бажання Сергія здійснилося. Моє теж. І Дара з Богданом так само отримали те, чого прагнули. І це вже не жарти, бо…

– Бо тобі стало прикро, що моє досі не здійснилося?

Алекс розтягнув пересохлі вуста в нахабній посмішці й рвучко скинув із себе брудне простирадло. У нього була ерекція.

– То давай, часу в нас удосталь…

– Боже, ну що ти за свиня! Та ще й брудна!

Лана підхопилася й прожогом кинулася до дверей. Але на порозі обернулася й зміряла хлопця розгніваним поглядом.

– Коли протверезієш, подумай ось про що.– Вона спробувала промовити це якнайспокійніше.– Ми разом зробили дивну дурість, а потім наші забаганки почали збуватися. Хай там як, проте кожен зрештою почав отримувати те, про що прохав. А потім один з нас помер, розумієш? Він першим висловив бажання й першим помер! Затямив? От на цьому й зосередься, якщо знайдеш час…

Лана вийшла в коридор, а звідти попрямувала до сходів. Зараз їй кортіло якомога швидше дістатися своєї нори, забитися в неї і відокремити себе від усього світу.

– Моє досі не здійснилося.– Алекс гепнувся на подушку й зітхнув, але Лана цих слів уже не чула.– Тому й помирати якось не на часі.

На мить йому спало на думку, що він, мабуть, повівся з дівчиною надто брутально. Але що поробиш? Лана була жорстокішою за нього, це факт, до того ж зробила так, що він почав її зневажати, майже ненавидіти.

Однак у цьому Алекс Савицький був не дуже впевнений, бо так глибоко взагалі ні про що не замислювався.

Замість того щоб роз’ятрювати душу, він піднявся з ліжка, підійшов до столу і відшукав першу-ліпшу пляшку з водою. Залишки теплої «Бон Буасон» здалися цілющим нектаром. Його отруєне тіло всотувало вологу, мов суха земля. Хлопчина спустошив пляшку й почав шукати ще, але нічого не було. Тому Алекс підійшов до Сашкового ліжка й злегка копнув зброєносця по ребрах.

– Уставай! Чуєш мене? – Він нахилився до самого Сашкового вуха.– У нас немає води, чуєш? Тобі треба злітати за водою. Швидко. Мухою.

Сашко нічого не відповів – тільки замотав головою. Він був явно не в тому стані, що кудись рухатися.

«Що, бунт на кораблі? – здивувався Савицький.– Спочатку одна не хоче трахатися зі мною, хоча своє бажання здійснила, а тепер ось цей. Треба щось негайно робити…»

16

ДАРА. БОГДАН. ПРИТАЄНИЙ ЖАХ

Зустріч Дари й Богдана навряд чи слід вважати романтичною. Вони познайомилися за досить буденних обставин, і те знайомство з самого початку пророкувало близькі стосунки. Тільки тоді ніхто з них ще не міг сказати напевне, як далеко вони сягнуть. А хто б зміг?

У тих двох все склалося одразу – як то кажуть, з першої спроби. Богдан, малопомітний у галасливих компаніях, спокійний, вольовий та амбітний, і Дара, гламурна прихильниця будь-яких веселощів, співпали, наче Інь та Ян у давньому даоському символі. Взаємодоповнення, постійна взаємодія і чутливість створили ту саму гармонію, що зазвичай тримає закохану пару разом.

Як природженого консерватора, Богдана рухало вперед чітке уявлення про те, хто він і чого хоче від життя. Хлопець розумів – чи вважав, що розуміє,– що таке «доросле життя», і тому особистий план його дій після закінчення вишу був розписаний мало не на десятиріччя вперед. Він добре знав, чого має досягти у двадцять п’ять років, у тридцять, у тридцять два, і впевнено рухався в заданому напрямі. Власне житло, до речі, було одним із пунктів із позначкою «до 30», тож тепер він потай радів, що все склалося саме так.

На відміну від нього, Дара не мала сталої мети. Її різнобічну й поступливу натуру буквально розривало на шматки, і вона не могла зосередитися на чомусь одному. У якийсь момент дівчина навіть злякалася: чи може бути в них, таких несхожих, спільне майбутнє? Але, зваживши все, вона зрозуміла абсурдність таких сумнівів. Хай там як, але гендерна рівність, фемінізм, самодостатність, кар’єра, небажання народжувати дітей і бозна ще які бздури, якими вона захоплювалася,– все це блякло в порівнянні із відчуттям, що поруч з нею є міцний, врівноважений, надійний чоловік. Тому, визнавши, що останнє слово все одно залишиться за Богданом, Дара заспокоїлася й дозволила життю нести її туди, куди воно вважає за потрібне. Адже насправді це не так уже й погано, як здається на перший погляд, особливо якщо є можливість вносити деякі корективи.

А потім сталося непередбачуване: ота щоденна квола брехня. І сни…

То були страхітливі сновидіння, що мучили дівчину майже щоночі. Вони зазвичай з’являлися перед світанком. Кошмари огортали Дару своїми липкими мацаками, хапали за горло й стискали його, контролюючи кожен вдих. Сни висотували з неї життя. Поступово, повільно, але невідступно, крапля за краплею.

У тих сновидіннях Дара бачила різне. Наприклад, те, що трапилося з Сергієм, кожного разу виглядало іншим – інколи навіть жорстокішим за його справжню загибель. Або Богдана, який із зашморгами на ногах і шиї стрибав з даху їхнього будинку, Лану, яка виколупувала собі очі виделкою, Макса, який блукав у цілковитій темряві. Іноді з’являлася й вона сама, точніше, її загибель від рук якогось безлицього маніяка, який ні з того ні з сього приходив по її життя.

Усі ці марення мали загальну відзнаку – у них була смерть.

Щосвітанку на очах у Дари хтось помирав. Ці сни були настільки реальними, що, схоплюючись із ліжка, вона відразу починала прислухатися, дихає Богдан чи ні.

Залишаючи за собою бридкий слиз, мацаки кошмарів беззвучно виповзали зі спальні. До наступної ночі. А Дара на власні очі бачила цю липку гидоту на підлозі.

Богдан не вірив у те, про що вона розповідала. Він приводив начебто розумні доводи, заспокоюючи її, і намагався пояснити, що причина її кошмарів ховається в загибелі їхнього приятеля. Це стало шоком для всіх, а для неї, певно, найбільше. До цього додалися нові стіни, новий вид з вікна, нові умови життя – все це наклало свій відбиток на її без того збуджену уяву.

– Все це минеться,– казав він,– просто потрібен час.

– Ти мене не розумієш,– відповідала Дара,– і взагалі нічого не розумієш…

Він дійсно не розумів. Як спортсмен, Богдан звик до існування суто матеріальних перешкод, які, якщо бути досить уважним, завжди можна оминути. Коли людина гепається на асфальт, розбиваючи ніс, у цьому винен не чорний кіт, який тільки-но перетнув дорогу, і не цеглина, що опинилася на шляху. Винна сама людина, вважав він, бо замість того, щоб дивитися під ноги, ловила ґав. Те саме з проблемами в особистому житті. Їхнє існування залежить не від того, що тобі кимось «пороблено». І щоб позбавитися тієї напасті, треба не до баби-шептухи звертатися, а мінятися самому й змінювати спосіб життя.

Приблизно так він думав і про Дарині кошмари. І це стало причиною чи не першої в їхніх стосунках розбіжності в думках. Богдан вперто стояв на своєму й вважав правильним усе, що вони зробили. Дара ж, натомість, у всьому сумнівалася, питаючись знов і знов, чи не помилилися вони, відгородившись від друзів. Чи треба було терміново міняти житло, хай би як вони про нього не мріяли?

На цьому тлі сталася й перша серйозна сварка.

Дарина мала кепський вигляд. Вона схудла так, що можна було порахувати ребра. Привабливі форми кудись поділися, дівчина здавалася незграбною, виснаженою й сухорлявою. Волосся теж зблякло, її запальні руді кучері набули того кольору іржі, що виникає після використання дешевої косметичної фарби. Обличчя зблідло, очі запали, мов у важкохворої. Вона не могла й хвилини всидіти на місці, постійно вешталася квартирою, наче шукаючи, де притулитися, нервувала й заламувала пальці так, що їхній хрускіт дратував навіть завжди врівноваженого Богдана. До того ж вона невпинно торочила, що вони нібито рухаються не туди, і це найменше подобалося хлопцеві.

Богдан страшився собі зізнатися, але глибоко всередині розумів: це його найслабше місце. Якщо Дара зненацька впаде в розпач, збере свої речі й піде геть, витримати це буде складніше, ніж ганебну поразку у змаганнях. Йому остаточно набридло те, що коїлося між ними, проте він розумів, що краще їхати повільно, але все ж таки їхати, а при нагоді обережно тиснути на гальма, щоб рано чи пізно зупинити все це божевілля. У той же час Дара так дошкуляла йому своєю нісенітницею в дусі «Містичної України», що він всерйоз замислювався над тим, чи не відправити її до батьків на канікули, а самому відпочити й зосередитися на поточних справах.

«Так,– міркував він,– Сергій загинув, його дійсно шкода. Проте він сам у всьому винен. Це був його власний вибір. А життя на місці не стоїть. Треба рухатися далі, бо час не чекатиме…»

17

МАКС. У СКЛЕПІ

Того літа в липні почало здаватися, що спекота, яка почалася ще в травні, була лише прелюдією до симфонії. Так би мовити, квіточками. А ближче до екватора цієї пори року не забарилися й пекельні ягідки. Тому навколишні поля, що Макс бачив з вікна рейсового автобуса, можна було вважати за американські прерії або всесвітньо відому Долину Смерті. Тільки пригнічені спекою лісосмуги відкидали слабку й майже позбавлену прохолоди тінь, що все ж таки свідчило про незмінність географічного положення країни. Утім, жодного полегшення це не надавало.

Макс уперто дивився у вікно, намагаючись відігнати нав’язливі спогади. Зокрема, про те, як кілька років тому на цьому самому рейсі його жорстоко краяли смуток і страх. У вологій долоні, як і зараз, він стискав квиток, придбаний на автостанції.

Саме тоді, після влаштованого йому однокурсником наркотичного трипу і спричинених цим візій, він твердо вирішив переступити поріг рідної домівки, зустрітися з матір’ю і вперше за життя змусити її розмовляти з ним про речі, що й досі його аж надто цікавили. Ще купуючи квиток, хлопець подумав, що його наявність якимсь чином змусить урватися нескінченний внутрішній діалог, що він вів із самим собою, і тоді все стане по своїх місцях. Але він помилився: клаптик паперу із вказаною на ньому вартістю і номером місця в автобусі ще більше роз’ятрив його острах. І що менше залишалося часу до від’їзду, то більше з’являлося сумнівів, а чи варто це робити.

З одного боку, Макс чіплявся за думку, що в цьому світі дійсно існують речі, що їх краще не знати. Наприклад, деякі моменти дитинства, яких він взагалі не пам’ятав удень, проте постійно бачив у снах, або мотиви розлучення батьків, що, вочевидь, й стали причиною його особистого пекла. Хлопець і тоді здогадувався, що заховані у минулому прикрощі можуть перетворитися на ту ж таки скриньку Пандори, і водночас прагнув, щоб усе, що йому привиділося під «балтійським чаєм», як і все, що сталося протягом його недовгого життя, отримало чітке пояснення. Відповіді на ці питання чекали на нього вдома. Певна річ, якщо мати захоче з ним про це розмовляти.

– О, я впізнаю цей погляд…– тільки й промовила підігріта дешевою випивкою жінка, поки він дивився, як вона потроху, однак упевнено прямує до забуття.– Я такі вже бачила… Бог знає, я цього не бажала, та з нечистого мисливець кращий, ніж з мене втікачка. І зрештою він мене наздогнав…

Що мати мала на увазі, вона відмовилася пояснити, і у Макса після цього майже зірвало дах. Вони люто посварилися, наговорили одне одному зайвого, хоча говорив переважно юнак, а мати лише слухала й кивала, і це ще більше лютило його. Він згадав про загублене дитинство. Про людей, які цуралися його й вважали, що з нього нічого путнього не вийде, про однолітків, які завжди відштовхували його попри всі намагання Макса стати частиною спільноти, про те, що це мати в усьому винна, бо відмовилася вирішувати проблеми, натомість втекла від них світ за очі, а він тепер змушений розплачуватися за її гріхи самотністю… Він узагалі багато чого наговорив і швидко пошкодував про це, але дурнувата юнацька гординя не дозволила визнати помилку й вибачитися за все. Однак матір, мабуть, все ж таки зрозуміла, що всьому приходить свій час. І розповіла синові все, що приховувала впродовж усіх цих років. Макс нарешті дізнався правду й отримав відповіді, що його цікавили.

Та їхня зустріч закінчилася новою сваркою, і після того вони майже не бачилися. Почуте настільки вразило хлопця, що наступного ранку він уже стояв на узбіччі траси й ловив попутку до Чернівців, намагаючись повернутися до міста якомога швидше…

Наразі село Букове зустріло колишнього мешканця цілковитою тишею. Приголомшливий спокій відразу ж почав діяти на нерви, і у Макса знову почалося щось на кшталт параної.

«Тут стільки всього сталося…»

Звичайно, село за час його відсутності не вимерло, але контраст із великим містом, до якого він вже звик, все ж таки був разючий.

Крокуючи вулицею, що мала назву Садова, хлопець чув лише поодинокі пташині співи і бачив візерунки тіней, якими рухав ледь відчутний вітерець. Навколо не було жодної автівки, мотоцикла чи хоча б звичного для сільської місцевості трактора. Вуха міського жителя немов би позатикали ватою, і йому здавалося, що він чує, як кров прискорено пульсує в скронях. Цілковита відсутність звичного для міста хаосу викликала тривогу. Та чи була ця тривога якось пов’язана з навколишньою тишею, Макс не знав. Можливо, його просто лякає думка про подвір’я, де він виріс і до якого зараз наближався, а ще зустріч із матір’ю, яку він не попередив про відвідини. Хтозна, як вона зустріне його, може, й взагалі не впустить до хати.

Він ще здалека помітив Павла Метушенка. Його родина жила в тій же хаті – то була типова радгоспна споруда на дві сім’ї. Літній чоловік порався в садку на своїй половині подвір’я, здається, щось там поливав.

Хлопець спробував зібрати шматки пам’яті докупи, але це виявилося надто складно. Хто він, той сусід? Пересічний український селянин. Більш-менш хазяйновитий ґазда, хоча здебільшого напідпитку, лає уряд за бездіяльність, торочить про чергову зраду. Завжди замурзаний, із брудними руками, оточений важким духом поту та навозу, але доброзичливий, готовий будь-коли прийти на допомогу.

Щоб не перетнутися із Метушенком, Макс підступив ближче до старого паркана і сховався за кущами. Добре, що обидві половини хати мали власний вхід, тому не було жодної потреби проходити через сусідське обійстя. Яке не є, а полегшення.

Усередині їхнього з матір’ю гнізда нічого не змінилося: ті самі меблі, ті самі ікони, та сама атмосфера розпуки. Тільки пилу й бруду побільшало. Він пам’ятав, що обидві кімнати й кухня були наче просякнуті слізьми, самотою й негараздами, до яких колись додавалася потаємність, із якою його мати зберігала минуле. Той час, коли вони були мешканцями села Ласки, звідки потім довелося втікати…

Мати й цього разу вже кілька тижнів поспіль «ловила Кайдаша». Її невеличке житло потопало в смітті, що зазвичай притаманне лігвам невиліковних п’яниць. Нею володів саме той настрій, коли людині все по цимбалах. І хай навіть завтра світ полетить у три вирви, вона тільки щиро зрадіє, бо це звільнить її від щоденної муки – бачити, на що перетворилося її власне життя та життя близьких людей.

Вона не привіталася і не здивувалася появі сина. Макс спочатку подумав, що мати прийняла його за примару, однак швидко зрозумів, що їй просто начхати на нього. Утім, могло бути інакше: вона підсвідомо чекала на нього, тому й не здивувалася, коли він увійшов до хати.

Обидва спочатку мовчали. Мати виглядала непривітно, однак справа, вочевидь, була у звичайному похміллі. Макс теж не спішив розкривати обійми й виливати душу. Прикро, але він вже навчився обережності у спілкуванні з людьми, хай це була навіть його матір. Власне, він і рідною людиною назвати її не наважувався. А поміркувавши, зрозумів, що насправді так склалося вже давно, ще наприкінці школи. Єдине, що їх тоді поєднувало,– це життя в одному приміщенні. Потім він, скориставшись допомогою соціальної програми, вступив до університету, невдовзі після чого вони розсварилися.

Єдиним містком між ними залишалася картка «Приватбанку». Мати регулярно отримувала гроші на свій рахунок. Як і кожному з місцевих селян, їй належали кілька паїв землі, виділених сільрадою. Мати без коливань віддала цю землю в оренду фермеру із сусіднього села – той сплачував за це непогані гроші, що слугували добрим додатком до її дрібних сільських заробітків. А коли Макс став студентом, гроші за оренду пішли до нього, бо утримувати сина самотужки мати не могла. Отже, фермер переказував кошти на її картку, а син нею користувався. Він міг не повертатися додому місяцями, бо відчував нагальну потребу забути пекло, у якому виріс. Але це не вдавалося: зачинившись тут, брама, що вела до зневаги й самотності, відчинилася в університетському гуртожитку номер шість…

Слово за словом, відповідь за відповіддю, і нарешті обоє трохи повідтанули, а невдовзі й заговорили так, ніби між ними нічого не сталося, наче тієї сварки взагалі не було.

Та коли за два дні по тому Макс спробував розповісти матері про речі, що мучили його й шарпали його свідомість, усе знову повернулося на круги своя. І аж до наступного ранку, коли хлопець – вже вкотре – прожогом втік до міста.

18

ЛАНА. ДАРА. ЗА СТІНОЮ СНУ

Лана уникала Валерія Чигиринського вже кілька днів поспіль. Певна річ, це суперечило їхньому «пакту про співпрацю», та, захопившись власними підозрами, дівчина забула про свої обіцянки.

З тим чоловіком вона переспала двічі. Принаймні сама дівчина вважала, що враховується лише секс, тобто «фул контакт», але не оральні ігрища, петтінг і таке інше, після чого доводилося обтиратися серветками, а потім довго відмиватися в душі. Із нею професор нібито знову став підлітком. Мабуть, слушно вважають, що вік чоловіка залежить від віку жінки, що поруч із ним. Лані ця думка лестила, та й якій би дівчині не лестила така оцінка її сексуальності?

На жаль, усе це було грою в одні ворота, адже Чигиринського насправді цікавили тільки він сам і його примхи. У якийсь момент вона навіть засумнівалася: чи знає він взагалі, що оргазми, до яких він жадібно прагнув, інколи трапляються й у жінок? І дійшла висновку: швидше за все, це йому невідомо.

Якби Чигиринський був вимогливим лише в інтимних справах, це була б половина біди. Але він вередував у всьому. До того ж гребував звичайними речами, притаманними відносинам чи не кожної пари коханців. Побаченнями, прогулянками, посиденьками в кафе або ресторані… Чигиринський ігнорував усе це: просто запрошував Лану до себе додому, де вони й нашвидкуруч злягалися, інакше це не назвеш. Були й доданки – вони зазвичай мали місце за замкненими дверима кабінету завідувача кафедрою. Це приміщення стало настільки ненависним дівчині, що, якби її воля, підірвала б увесь корпус до бісової мами, аби більше не бачити оті квадратні метри килима й диванчик, на якому зазвичай все й відбувалося.

Рабство? Так, але цілком добровільне. Хай би що Лана не думала про Чигиринського, вона знала, що сама обрала той шлях, ніхто її не примушував. І щоразу, прямуючи до голови кафедри за викликом, казала собі: усе могло б бути значно гіршим. Що, як її насправді вигнали б з університету? Удома розлючений батько посадив би дочку на ланцюг і змусив відпрацьовувати все, що вони з матір’ю вклали в Ланине навчання. Отже, конче необхідно догодити професорові, бо наразі він і тільки він є для неї персональною перепусткою до шоу світлого майбутнього. Де для Лани Дементьєвої зарезервована заслужена роль королеви балу.

Протягом цього дня абонент, позначений в її телефоні як «Дармограй», вже кілька разів намагався з нею зв’язатися, але дівчині було не до нього. Зараз Лану більше напружувало те, що їй не вдалося толком поговорити з Алексом. А те, що вона встигла собі навигадувати, непокоїло її ще більше.

Загадки і секрети мають властивість інфікувати думки. Та якби знав, де впадеш, соломки б накидав, як любила приказувати Ланина бабця, мудра жінка. Попри минуле членство в партії, вона мала абсолютно тверезий погляд на світ й завжди вважала, що все в руках Господа, а не генерального секретаря чи президента. Саме тому баба Шура ні за яких обставин не взяла б участі в тій дурній витівці перед дзеркалом, як її відв’язна онука та її друзі. Ця літня жінка, коли Лана ще була дівчиськом, могла б розповісти їй багато цікавого про такі речі, але мала зазвичай віддавала перевагу забавкам на подвір’ї або в саду. Саме слушна порада ой як знадобилася б дівчині, але де вона зараз, покійна баба Шура? Час сплив, а з ним пішло й все, чим Лана колись нехтувала.

Коли телефон вкотре нагадав про існування життя поза межами гуртожитку, вона вирішила, що то черговий запит від Чигиринського. Однак то було повідомлення, і навряд чи від пана професора. Той був надто розумним, щоб необачно залишати докази їхніх стосунків.

Відкривши месенджер, Лана прочитала послання від абонента Dara Kovalevska: «Привіт! Ти як? Є термінова справа, треба зустрітися».

«Нарешті я не сама. Слава Богові!» – подумала дівчина й відразу ж заходилася відповідати…

Дара звернулася до подруги саме тому, що їй було необхідно хоч із кимось поділитися своїми видіннями. Розраховувати на Богдана в цьому марно, Дара це знала, тому зоставалася лише Лана. Якою б дурістю все це не виглядало, але тут був бодай якийсь шанс на розуміння. Лана не дивитиметься на неї як на божевільну, бо добре її знає. І тільки їй вона наважиться розповісти про останній кошмар, що навідав її сьогодні зрання.

На відміну від попередніх жахіть, цього разу дівчина опинилася посеред сільської хати. Старезної, суто автентичної, ніби в ній провів дитинство сам Тарас Григорович. У хаті було сутінно, та завдяки невеличким вікнам і світлу, що пробивалося всередину крізь листя дерев надворі, можна було розгледіти розписану квітками й павичами піч, грубий стіл, лаву під стіною і кілька саморобних стільців. На покутті видніли ікони, а під ними, спиною до Лани, стояла дівчина у довгій білій сорочці. Її густе й темне, наче вороняче пір’я, волосся було розпущене й сягало попереку, а голову прикрашав вінок, здається, із ромашок. Складалося враження, що вона ось-ось покладе на себе хресне знамення перед образами, однак із цим дівчина чомусь не поспішала.

Дарине тіло взялося сиротами. У незнайомці відчувалося щось моторошне, лячне, таке, що прагнуло вирватися на волю, але ікони на покутті заважали лиховісному єству звільнитися повною мірою.

Панночка повільно повернулася до Дари. Дівчина затулила рот долонею, щоб не скрикнути. Бліде, мертвотне обличчя примари перелякало її не на жарт. Чорні очі небіжчиці простромили Дару навиліт, а червоні, наче змочені кров’ю вуста раптом розтягнулися в знущальній посмішці, оголивши гострі, білі як сніг зуби. Вона подивилася на Дару й зненацька зайшлася божевільним реготом. Виставивши вперед гачкуваті пальці, Панночка зробила крок до Дари, намагаючись схопити її. В очах примари палав диявольський жовтий вогонь…

«Кістлява чекає на всіх, хто…»

Дара скрикнула й схопилася з ліжка. Перші промені сонця лежали на підлозі їхньої нової спальні. Змокла від поту, дівчина розторсала Богдана, але коханий навіть слухати її не забажав.

Лягати знов нема сенсу. Дівчина пішла на кухню й поставила на конфорку каву. Й досі перебуваючи під враженням від кошмару, Дара незчулася, як кава вибігла й розтеклася по плиті бурою лавою. Наче, не помітивши цього, вона вихлюпнула залишок напою у філіжанку, а коли той трохи охолов, зробила перший ковток.

На щастя, доза кофеїну допомогла їй отямитися й опанувати себе. Саме тоді в Дари з’явилася думка, що поділитися своїми почуттями їй нема з ким, окрім Лани, хоч вона й потребує термінової допомоги. Ні, телефонувати не треба, бо як у швидкоплинній розмові пояснити подрузі нагальну необхідність зустрічі? Краще написати коротке повідомлення…

– Мені здавалося, що ти на щось образилася й навмисне мовчиш,– сказала вона Лані при зустрічі.– Вибач, коли щось не так.

Вимовивши це, Дара знітилася. Вона намагалася не дивитися подрузі в очі, хоча та все добре розуміла. Вона сама повелася так само, тільки, на відміну від Дари, не насолоджувалася дарунками долі, а важко їх відпрацьовувала.

Протягом наступної години дівчата поділилися всім, що наболіло. Дара розповідала про жахливі сни й власні підозри щодо здійснення бажань, а Лана час від часу перебивала її згадками про такі самі сумніви і спробу відверто поговорити з Алексом.

– Але у нього самі дурощі у голові,– зауважила вона,– хоча від здійснення бажаного він, попри важке похмілля, не відмовлявся. Я звернула на це увагу. Ба більше: він сам колись заходив до мене в кімнату. Без свого Панси. Розповів про Сергієв виграш, а потім додав, що чекає на здійснення свого бажання щодо мене. Між іншим, незважаючи на спиртне, мозок у нього ще працює, хай він і ховає свої здогадки за паскудними жартами.– Лана зітхнула.– І зверни увагу: оці паралелі він відчув майже одразу, хоча й не усвідомив їхнього значення.

Нарешті, обговоривши все, що трапилося за цей час, дівчата вирішили звернутися до Остапа. Це рішення, хоч і трохи дивне, було вмотивоване тим, що людині, яка твердо вірить у виникнення людства в результаті схрещування приматів і позаземних істот, таємні властивості старого дзеркала не повинні здатися надто фантастичними.

19

МАКС. ОСТАП. НА КРАЮ ПРІРВИ

До Чернівців Макс повертався вщент розбитим. Він планував провести вдома кілька днів, але витримав лише два. Дорогою, втупившись у запилюжене скло автобуса, він вкотре замислювався про батькову спадщину, що стала йому чи то винагородою за всі поневіряння, чи то каменем на шиї.

Коли за вікном потяглися передмістя, хлопцеві раптом спало на думку, що той спадок зіграв із ним доволі цікавий і водночас небезпечний жарт.

Ще в школі Макс дізнався про паразитичний гриб кордицепс однобокий, що перетворює мурах на щось подібне до зомбі. Тих грибів налічується більше чотирьохсот видів, але цей вважається найпідступнішим. Він розпиляє мільйони спор, і ті сідають на мурашок. Проростаючи в тільце комахи, гриб заволодіває жертвою й примушує її шукати комфортні для його розмноження умови. Керована господарем мураха знаходить годящу місцину, залазить туди, а потім гриб її вбиває, а тільце використовує в якості сховища для спор, з якого згодом так само розпилятиме їх, вишукуючи чергові жертви.

Згадавши про це, юнак подумав, що щось подібне могло трапитися й з ним. Дізнавшись кілька років тому правду про свого батька, він тим самим відкрив ментальному паразиту доступ до своєї свідомості, а соціально-побутові негаразди стали справжнім добривом для його проростання.

– Диявол виявився підступнішим,– сказала йому мати, перш ніж хлопець залишив їхнє обійстя.– Значно підступнішим, ніж я вважала…

Гуртожиток зустрів Макса тишею, яка зазвичай панує там тільки о цій порі року, і смородом залишків їжі, що їх Мафін не прибрав зі столу. Через таке відверте нехлюйство їхня кімната мала шанси стати домівкою для нової цивілізації, що вже подавала ознаки життя на рештках харчів.

Утім, Остап мав поважні підстави. Поки Макс був відсутній, він із головою занурився у віднайдену легенду. Він записував, розшукував, знову занотовував, завдяки чому доволі швидко почав нагадувати класичного міського божевільного. Він і зараз вештався кімнатою в запраній, смердючій від поту футболці з відповідним принтом: фото НЛО, що зависло над лісом, зроблене свідком події, а нижче – славнозвісний слоган: «I WANT TO BELIEVE». Макс пам’ятав, що Мафін вдягнув її напередодні його від’їзду, тож виходило, що він не перевдягався вже кілька діб поспіль. Його борідка виглядала засмальцьованою, адже весь цей час не бачила води, а свої дреди хлопець зібрав у великий пучок на маківці, бо так було легше чухати спітнілу шию.

Справа, якою він займався, настільки захопила Мафіна, що він навіть не привітався з сусідом по-людськи. Буркнувши щось на кшталт «Це ти?», він одразу ж повернувся до свого блокнота, що лежав поруч із ноутбуком.

Отямився Мафін лише тоді, коли Макс, зітхнувши, заходився прибирати наслідки його бурхливої діяльності.

– Даруй за гармидер,– пробурмотів приятель.– Маю купу невідкладних справ…

Він всівся за стіл, подивився на здивовану Максову фізіономію й вимовив:

– Поки тебе не було, у нас тут багато чого сталося…

Здавалося, Мафіну справді було що розповісти. Про це свідчив знайомий вогник у його очах.

– Мене не було лише два дні,– зауважив Макс, знизавши плечима.

Водночас він міркував, із чого почати прибирання: із миття посуду, підмітання долівки чи з виклику співробітників райсанстанції. Бо хтозна, яка холера могла оселитися на Мафінових покидьках.

– То що тут могло статися? – байдуже спитав він, дивлячись, як приятель нетерпляче совається на стільці.

– О, багато чого!

Мафін підвівся, його очі запалали ще дужче. Макс те полум’я добре знав, позаяк спостерігав його щоразу, коли приятеля охоплювала лихоманка з приводу якихось «надсекретних матеріалів», оприлюднених у Світовому Павутинні. Щось на кшталт одкровень чергового втікача з військових лабораторій НАТО, де «жорстокі нелюди-вчені експериментують із новітньою біологічною зброєю».

– Ти згоден, що останні півтора місяця у нас склалися досить нестандартно? А тобі не здається, що все це почалося з вечірки, на якій другокурсники відзначали свій «екватор»? – Мафін уважно подивився на приятеля.

– Ні,– відповів той.– Мені якось не до цього.

– От і я кажу,– замислено протягнув Мафін.– Вечірка тут справді ні до чого, бо справа, перш за все, у тому, що ми робили перед дзеркалом у двісті сімнадцятій. Пам’ятаєш?

Його обличчя напружилося, ніби він намагався уявити всі подробиці скоєного. Потім додав:

– Це те, що справді має значення. Ну ж бо, спробуй згадати!

Він потягнувся за пляшкою води, і Макс тільки зараз помітив, що приятель не в шортах, а в трусах із малюнком на сідницях – листям коноплі.

– Гаразд, я коротко… У нас тут ось що… Пам’ятаєш, як ми з Сергієм сиділи в «Cat-n-roll» після вечірки? Саме тоді він уперше повідомив, що виграв той клятий «MacBook», про який згадував перед дзеркалом. І його бажання здійснилося.– Мафін утупив очі в Макса.– Проте це не все. Лана так само забажала сесію на «відмінно». І склала її саме так. А отже…

– Тут є нюанси,– перебив Макс,– тому що…

– Що «тому що»? – Остап не дав йому договорити. Він, вочевидь, жив із цими думками не перший день.– Тому що вона з тією старою сракою Чигиринським? Це не має значення. Байдуже, як саме воно склалося. Зрозумій головне: Ланине бажання здійснилося. Тямиш? Може, скажеш, теж збіг?

Спідлоба дивлячись на Мафіна, Макс нічого не відповів.

– Ну гаразд,– здався той і демонстративно підняв руки вгору.– Хай збіг, хоча два збіги за такий короткий проміжок часу, це надто дивно.– Він раптом знову пішов в атаку.– Але що тоді скажеш про Дару з Богданом? Га? Яка ймовірність того, щоб забажати власне житло й отримати його менше ніж за місяць? Та й взагалі отримати? Це тобі не конкурс у соцмережі, не «добродій» на чолі кафедри.

– Узагалі-то вони його придбали,– заперечив Макс.– Себто не вони, а Богданові батьки. Чи не так?

– Міркую ширше, Максе! Ширше!

Мафін починав дратуватися – як завжди, коли хтось не дослухався до його аргументів.

– Вони забажали одне й те саме! І ось Богдан ні з того ні з сього знаходить можливість переїхати в нову квартиру на дуже крутих умовах. Тобто їхнє бажання теж здійснюється, ось у чому заковика. По факту: вони висловили бажання і отримали те, що забажали. А яким чином – то справа десята.

– Добре,– зітхнув Макс.– І що ж далі?

– А далі Сергій помер.– Остап не забарився з відповіддю ані на мить, рубонув, наче тільки того й чекав.– Слідство дійшло висновку: самогубство. І досі багато хто впевнений, що це так і є.– Він відвернувся до вікна.– А насправді все це – лайно собаче. Ми з тобою добре знаємо, яким він був. І не лише ми. Усі в курсі, які у нього були мрії та амбіції, плани на майбутнє, і все таке…

– На жаль, так часто буває,– обережно вимовив Макс.– Віку собі вкорочують ті, хто завжди був «хорошим другом», «хорошим братом», «життєрадісним і дуже чемним сусідом»… Не знаю. Але є такий факт.

– Думай як хочеш, але Лана через це не спить ночами.– Мафін знову зосереджено подивився на Макса.– Дарі дошкуляють кошмари. Алекс взагалі заліг на дно. Я розмовляв із дівчатами, точніше, вони самі на мене вийшли. Хоча по правді, я збирався зробити те саме, але трохи згодом, бо мав ще одну справу.

– Яку справу?

– Досить нестандартну. Тож тепер маю що сказати. І думаю, що нам треба зібратися і дещо обміркувати.

Мафін сів на ліжко, кивнувши на блокнот і ноутбук, що лежали поруч.

– Маю підозри, що наші життя – всі! – у небезпеці. Над нами тяжіє реальна загроза. І якщо це дійсно так, то Знайда був лише першим у списку. Можеш не вірити, але подивись, що я накопав!

Він потягнувся до ноутбука й відкрив збережену в браузері закладку. Поглянувши на екран, Макс побачив ту ж таки темряву, черепи зі свічками, павутиння з павуками і невеличкий текст. Судячи з назви, саме він колись так зачепив його приятеля.

– Цікаво,– погодився Макс за півтори-дві хвилини, прочитавши викладене на сторінці.– Тільки там про смерть жодного слова. Чи я щось прогавив, Остапе?

– Кажу ж: мисли ширше, Максе,– знову нагадав Мафін.– Тобі вся ця історія нічого часом не нагадує? – Він зітхнув і вкотре подивився у вікно.– Ні, мені одному думати про це просто несила. Конче необхідно поділитися з кимось, бо я точно з глузду з’їду…

20

АЛЕКС. КОХАННЯ З АЛКОГОЛЕМ

Тричі вимовлена Алексом Савицьким спросоння брудна лайка зруйнувала тишу в кімнаті гуртожитку. Чи не всю ніч тут панував спокій, наче в якійсь глибокій печері, де єдиним джерелом звуків є шелестіння крил кажанів, що повертаються сюди днювати. Благословенне умиротворіння було остаточно порушене.

Перший пасаж, вимовлений досить стримано, висловлював лише відверте невдоволення якістю життя і був пов’язаний із шаленим дзвоном у похмільній голові. І навряд чи справа була в тій пляшці віскі, що її розполовинили вони із Сашком перед тим, як провалитися в сон. Давалася взнаки довга серія щоденних гульбищ, які розпочиналися мало не зрання й тривали доти, доки хлопці буквально не падали з ніг.

Друге лихослів’я було пов’язане з намацаною під ліжком пляшкою від учорашнього пійла. Оцінивши її вміст, Алекс зауважив, що там залишилося грамів п’ятдесят, не більше. Не вагаючись, він миттю виплеснув їх у горло, після чого вилаявся втретє. Тепла, мов сеча, ядуча рідина повільно здолала свій шлях, і хлопчина одразу ж відчув, як протестує змучений шлунок. До того ж легше від того ковтка не стало.

Він піднявся на ліктях й окинув очима свій барліг. Назвати те, що він побачив, кімнатою, а тим паче житловою кімнатою, було надто складно. Валялися частини потрощених меблів, цілі й розбиті пляшки, якийсь незнайомий посуд… Господи, якби його батько побачив цей бедлам, він миттю б позбавив сина всіх дотацій, опустивши його тим самим до рівня звичайних смертних на зразок Сашка Кравича…

За цими думками настала черга спогадів про вчорашнє.

Першою випливла сцена в кафе, і Алексові на якийсь час навіть стало соромно за скоєне. У пам’яті побігли кадри: ось пожбурений ним дешевий сандвіч спочатку прилип до стіни, а потім повільно сповз на підлогу. Залишки кетчупу відразливо поповзли по стінному розпису, ніби на цьому місці хтось вистрілив собі в скроню.

На те, що відбувалося, боязко дивилися близько десятка пар очей. Люди намагалися триматися подалі від Алекса з Сашком, мов від прокажених. Алекс спочатку навіть здивувався, бо щиро вважав, що в подібних закладах, де зазвичай харчується офісний планктон, така поведінка є майже нормою. Проте він помилився. Їх занесло у «Сomme il faut» – чи то кафе, чи то паб, біс його знає. Напевне можна було сказати тільки одне: відвідувачі цього закладу не звикли до таких інцидентів. Тому його очі наступної миті вихопили серед відвідувачів ґевала в темно-синій уніформі. Зброї в нього начебто не було, але одного погляду вистачало, щоб заспокоїтися й припинити бешкетувати. Єдиним розумним кроком у тій ситуації був такий: заткнутися, показати руки, запевнити, що в них із приятелем усе о’кей, з ними точно все гаразд.

Вони так і вчинили, тому розлючені й червоні, мов у призового бика, очі охоронця поступово змінили вираз. Далі виникла думка вшитися звідти якомога скоріше. Алекс обережно засунув руку в кишеню джинсів – чолов’яга прикипів до цього руху очима й навіть сіпнувся вперед,– потім повільно витяг звідти кілька купюр, десь пару сотень гривень, і поклав гроші на стіл.

Охоронець нічого не второпав, проте офіціантка, що стояла поруч, все зрозуміла. Алекс звернувся до чолов’яги:

– Даруйте! Я щось трохи знервований. Здається, цього вистачить за ваш клопіт…

Він кивнув Сашкові, і вони рушили до виходу.

Літній вечір обхопив обох задухою й смогом. Зорі, як завжди, ховалися за світлом сотень ламп і неонових трубок. Чернівці мали власні «білі ночі», так само, як і будь-яке велике місто. Алекс звичним рухом підняв комір теніски і закрокував геть. Невдовзі хлопці розчинилися у вечірньому натовпі серед гамірливих, зморених спекотним літом людей…

У наступному епізоді спогадів фігурували білборди, що пропонували заповнити шафи, шухляди та кишені різноманітним непотребом, а неподалік від вулиці Кобилянської він побачив зображення привабливої дівчини. Вона дивилася на Алекса з лайтбокса хтивим поглядом відьми. Вогники у її зелених очах палахкотіли бажанням, і кожен, хто в них зазирав, ризикував бути зачарованим назавжди. Зваби додавали оголені плечі й безсоромне декольте – ще трохи, і шоколадні вишеньки красуні з’явилися б перед глядачем. Червоні вуста пашіли жаданням, а кінчик язика ніби закликав вп’ятися в її рота і зацілувати до нестями. Одразу було зрозуміло, що в спокусах ця кралечка є неперевершеною майстринею. А ще вона дуже нагадувала Лану Дементьєву.

Лана і Ліна.

Згадка про схожу на Лану дівчину тільки посилила дзвін у голові, і Алекс мимоволі заплющив очі. Він намагався не думати про те, що всі події напередодні передували справжньому нервовому зриву. Так, він казився вже хтозна скільки, але пік кризи прийшовся саме на цей тиждень, коли в ньому з’явилася незрозуміла ворожість до всіх і вся.

Він і досі не міг змиритися з ситуацією. Відчуття, ніби його привселюдно зґвалтували, а потім залишили на поталу натовпу, гризло зсередини. Бій за першість, за особисте щастя він безумовно програвав. Через це хотілося плюнути на все й бігти далі й далі, залишаючи по собі лише жах та руйнування.

Першою під удар потрапила порожня пляшка з-під пива – хлопець щосили жбурнув її Сашкові під ноги. Кросівки зброєносця засипало битим склом, і якби він був у іншому взутті, не обійшлося б без крові. Але Сашкові було не звикати – він лише обдарував свого «сюзерена» лихим поглядом, але так, що той не міг його помітити. Згодом на їхньому шляху виникла величезна коробка зі сміттям. Її вміст Алекс розмітав носаками по парковці, що поруч із супермаркетом «Сільпо». Перехожі обходили схиблену парочку стороною, бо чіпати психів небезпечно – можна наразитися на проблеми. А приблизно за півгодини відбувся інцидент із тим самим сандвічем, одним із чотирьох, що їх принесла хлопцям симпатична офіціантка в кафе…

Як же її звали?

Алекс на хвильку втратив нитку спогадів. Тоді наважився піднятися з ліжка, але швидко пошкодував. В очах раптом потемніло, а дзвін перетворився на шалений гул і стугін, тому довелося знову залягти й найближчим часом взагалі не рухатися.

Обережно повернувшись і глянувши на Сашка, що й досі спав, він зненацька подумав, що вчора своїми витребеньками ледь не втягнув їх обох у ще той маргарин. Так він зазвичай називав негаразди, що з’являлися наче нізвідки й приносили відверто кепські наслідки. Довготерпеливий Санчо Панса звик не звертати уваги на забаганки свого лицаря ордену батьківської кредитки. Та коли він жбурнув у стіну той клятий сандвіч, то побачив в очах свого служки страх. Це Алекс добре запам’ятав, адже то був непідробний, справжнісінький переляк. Але зброєносець має бути зі своїм господарем до кінця, і обидва це прекрасно розуміли…

Продовжуючи копирсатися в спогадах, Алекс зауважив, що ранок, як завжди у такому стані, не обіцяє йому нічого доброго. Химерне відчуття падіння в прірву лише посилилося через згадану дівчину з реклами. Господи, як же вона нагадувала Лану Дементьєву! Так нагадувала, що…

Дзинь!

Сигнал месенджера вирвав Алекса з полону думок.

Він обережно опустив руку на підлогу і поруч із порожньою пляшкою намацав телефон. Дисплей відображав кілька повідомлень від Дари Ковалевської, надісланих ще вчора ввечері. Перша спроба була о 21:04, а потім ще кілька звісток.

«Привіт! – писала дівчина в найпершому.– Нам треба поговорити якомога скоріше».

Далі:

«Є одна термінова справа. Усі в курсі. Треба зібратися. Це про Сергія, також стосується нас усіх. Дуже важливо».

Наразі Дара питала:

«Ти ок? Сьогодні ввечері збираємося у нас з Богданом десь о 18:00. Це у невідкладній справі. Треба поговорити про все, що сталося. Телефонуй або напиши».

Поклавши айфон поруч і заплющивши очі, Алекс зненацька згадав, як до нього приходила Лана. Теж намагаючись обговорити щось термінове. Він повівся тоді, м’яко кажучи, не надто чемно, та, з іншого боку, від кого в такій ситуації можна чекати чемності? Добре, що в нього тоді розколювалася голова, майже як зараз. Якби не жахливе самопочуття, він наговорив би їй значно гірших речей. Утім, і тоді тон дівчини здався йому надто стурбованим. Вочевидь, існував якийсь зв’язок між тим візитом й тільки-но отриманими повідомленнями. Схоже, відбувається щось дійсно серйозне.

Він спробував пригадати, що саме казала того разу Лана. Щось на кшталт «Ми трохи почаклували, і наші бажання почали збуватися». Хіба ж це погано? Однак потім мова зайшла про Знайду… Типу «першим отримав своє й першим помер»… Так чи ні? Хай там як, але зараз у них у всіх наче гвіздки під дупами, що не дають спокою. Що вони там собі навигадували?

Алекс не став морочитися з цим і відвернувся до стіни. Він вже знав: тільки-но трохи попустить, він візьме телефон і відповість Дарі згодою. Це треба зробити хоча б із цікавості. Водночас він розумів, що обманює себе. Надто вже йому небайдужа Лана, тому якщо він і піде туди, то виключно заради неї.

«Та ми всі про це ще пошкодуємо»,– раптом звідкись спливло в голові.

Поки Алекс віддавався рефлексії і мучився з перепою, часом поринаючи в тривожний сон, його вірний слуга вже прокинувся. Сашко давно усвідомив усі вади свого становища, і воно починало його серйозно діставати. Нескінченні приниження, знущання, кепкування…

«Та за кого, нарешті, цей Савицький себе має?» – думав хлопець, вдаючи, що й досі спить.

Сашко знав, що у цього мажора завжди лише крок від одного нападу люті до іншого – як від кохання до ненависті. Колись він у черговий раз злетить із котушок та встряне в бійку. У справжню вуличну бійку, мерзотну й відчайдушно жорстоку. Боєць він кепський, як, певна річ, і сам Сашко. Тобто пики натовчуть їм обом. І дай Боже, щоб обійшлося без кийків, переламів кісток, ножа під ребро чи травмата.

У кафе Алекс повівся як закінчений кретин, і Сашко Кравич чи не вперше за весь час їхнього «приятелювання» задумався: а чи не залишити свого господаря напризволяще? Мабуть, Макс все ж таки мав рацію, намагаючись триматися осторонь від цієї компанії і не привертати до себе уваги.

21

УСЕ ЗЕМНЕ — ЗЕМЛІ

Сонце ще не встигло як слід виповзти з-за обрію, як уже було зрозуміло, що в Дари з Богданом цей день буде досить важким. Ніч минула в цілковитій тиші, та, на жаль, її причиною стали не затишок і спокій, а страшенна сварка, що відбулася напередодні.

Хоч у квартирі й панував нервовий настрій – переважно через Дарині зриви,– майбутні молодята досі жодного разу не лаялися так, як учора ввечері. Однак ані крик, ані вимахування руками, ані грюкання дверми не призвели до обопільного порозуміння. Обидва вперто стояли на своєму, не бажаючи відступити ні на крок. Отже, згоди вони не дійшли, і перемир’я не відбулося.

Дара відчайдушно захищала свою позицію. Смерть Сергія, на її думку, була лише спусковим гачком подій, що розпочалися потім. Вона знала: лячні сни, що виснажували її, а тепер ще й негаразди, пов’язані з новою квартирою, лише посилюють й без того складну ситуацію. Саме тому це житло їй не подобалося.

Тут дійсно коїлося щось надто дивне, тому вона взагалі перестала почуватися безпечно. Їй дошкуляли незрозумілі звуки з сусідніх квартир. Звідти хтось нашіптував Дарі всілякі жахіття, знущально підсміювався з неї, інколи гатив у стіну, вочевидь, перевіряючи її нерви на міцність. Наче там мешкало щось невідоме й лячне, що всюди ходило, гупало, бігало й стрибало. Здавалося, що це ніколи не скінчиться.

Відчуття чогось, що зачаїлося в цих стінах, не відпускало дівчину ні на мить. Інколи здавалося, що оболонка здорового глузду, що захищає її свідомість від чогось насправді жахливого, ось-ось прорветься. Бо як виявилося – сусідні квартири стояли порожні, ніхто там не жив.

Представник компанії «Білд Стар» пан Орій вже відверто дратувався через Богданові дзвінки і постійно повторював те саме:

– Не кажіть дурниць! У тих квартирах немає мешканців! І найближчим часом не буде… Літо надворі. Усі, хто має гроші, роз’їхалися у відпустки. Поганий час для серйозних покупок…

У суперечках із Дарою Богдан хитрував, як міг. І вперто обстоював своє, незважаючи на те, що на власні вуха чув те, на що скаржилася Дара. Те, що коїлося у цій будівлі, виходило далеко за межі раціонального світогляду, тому його свідомість «зависала». Не в змозі усвідомити такі речі, хлопець намагався просто не звертати на них уваги, спираючись на запевнення пана Орія: мовляв, у їхньому під’їзді немає нікого й нічого, і бути не може без відома керуючої компанії.

Водночас він міг би заприсягтися, що сусідні квартири не порожні. Може, туди якимсь чином заселилися бомжі? Але ж існує цілодобова охорона житлового комплексу. Згодом телефонні суперечки з Орієм закінчилися тим, що він особисто прибув «на об’єкт» і продемонстрував Богданові всі підозрілі помешкання. Ті дійсно виявилися порожніми. Там було більш-менш чисто – тобто так, як їх залишила бригада, що відмивала кімнати від будівельного бруду. Жодних слідів сторонньої присутності… Але ж хлопець щось постійно чув, його вуха й надалі свідчили про наявність сусідів. І попри це він все одно намагався переконати Дару в тому, у що не вірив сам.

Остаточно збитий із пантелику, Богдан відтепер щоранку з неприхованим полегшенням тікав на роботу. Він улаштувався на посаду тренера у фітнес-центрі, там платили непогані гроші. Відмовлятися від них гріх, тим паче, коли є такий тягар, як квартира в розстрочку. Тож Дара щодня залишалася наодинці з усіма тими нез’ясовними жахіттями.

Почувши ж переказ, яким з нею і з Ланою поділився Остап, дівчина відчула себе ще гірше. Думки про Панночку не виходили з її голови, і кінець кінцем вона схилилася на бік Мафінової версії – цьому сприяли ще й обставини її нинішнього життя: неспокій, постійна тривога, кошмари, потойбічні голоси за стінами.

Рішення про «загальні збори» було прийняте втрьох – Дарою, Ланою й Остапом. Інших, як вони вважали, доведеться тягнути мало не силоміць, особливо Богдана й Алекса. Останній взагалі злетів з котушок, тож шанси на його присутність були вельми примарними. Однак Дара все ж таки вирішила скинути йому кілька повідомлень.

Що ж до Богдана, то звістка про збори розлютила його не на жарт. Власне, це й стало причиною найбільшої за всю історію їхніх з Дарою стосунків сварки і того, що цю ніч вони провели нарізно: вона в спальні, він на канапі у вітальні. І це був сигнал, що відверто попереджав про небезпечний поворот у стосунках, але наразі про це ніхто навіть не згадував.

Учасники зборів – вони ж і гості так і не відсвяткованого новосілля – почали прибувати відразу ж після п’ятої вечора.

Спочатку на захаращене подвір’я житлового комплексу заїхало таксі – сірий «Мерседес» від «Uber». Водій висадив пасажирів, покрутив головою і замислився, як йому розвернути автівку й забратися звідси якнайшвидше. Приїжджі, у свою чергу, здивовано озиралися навсібіч.

П’ятиповерхова новобудова височіла в центрі обгородженої бетонними плитами ділянки. Сама ділянка розташувалася між пустирем і чимось дуже схожим на незаконне сміттєзвалище. Огорожа була вкрита безліччю написів і малюнків, серед яких переважали політичні гасла, задерикуваті пересварки між гомофобами та лібералами, а також злостиві побажання всім, хто заселиться в будинок, землю під яким начебто відчикрижили в якоїсь місцевої громади. Серед живопису найяскравіше виглядала сцена злягання чоловіка з жінкою у досить неприродній формі. Всюди валялися шматки арматури впереміш зі сміттям, що його бродячі пси й коти розносили з контейнерів. Вочевидь, комунальні служби зазирали сюди дуже й дуже нечасто. Краєвид довершували купи битої цегли, дощок та інших будматеріалів, а з-під навалених поряд із домом викорчуваних кущів і зрізаних гілок тхнуло дохлятиною.

Біля в’їзду на територію стояв старезний, замурзаний кіптявою вагончик охоронця. Хтозна, чи був там хтось усередині, принаймні на появу таксі й незнайомців ніхто не зреагував, крім двох миршавих псів, що гризлися за щось знайдене на смітнику. Та й ті спершу здивовано позадкували, а потім, забувши про сварку, втекли геть.

Намилувавшись пейзажем, прибульці – а це були Алекс із Сашком – неквапом рушили до другого під’їзду.

Хвилин за двадцять у цей самий двір зайшли ще двоє хлопців. Побачене їх майже не вразило, а тому Макс з Остапом відразу ж попрямували до відчинених дверей із табличкою «Під’їзд № 2» над ними. Остап, як завжди неуважний, забув номер квартири, однак це навряд чи мало значення, бо він пам’ятав, що в цьому під’їзді Дара з Богданом мешкають самі. Отже, їм належало йти на звуки музики, що лунала чи то з третього, чи то з четвертого поверху.

Він не помилився, і в тридцять другу квартиру вони потрапили саме в той момент, коли Богдан замірився висловити своє невдоволення тим, що тут відбувалося.

Лана не відходила від Дари мало не з обіду, що постійно дратувало хлопця. Коли ж з’явилися Савицький із Кравичем, Богдан почав поступово розжарюватися, і загальну ситуацію рятувало тільки те, що його ніхто не чіпав. Хлопцеві не давала спокою думка про ті абсурдні речі, що тут збиралися обговорювати. Але згодом, трохи навівши в голові лад, Богдан зрозумів: передусім його розлючує те, що кохана пішла всупереч його бажанню і все ж таки зібрала цю компанію. Стерпіти таке було важко, тому Богдан стримувався як міг.

Ще однією червоною ганчіркою стала для нього літрова пляшка «Бушміллз». Алекс невимушено грюкнув віскі на стіл і відразу ж попросив у господині посудини для питва. Богдан розлютився ще більше, бо цей алкоголік поводився тут ніби вдома. Він помітив і дещо інше: Савицький за останній місяць зовнішньо постаршав років десь на чотири-п’ять, і це, вочевидь, тільки початок. Опухле обличчя, глибокі зморшки й свинцеві кола під очима – і все це аж ніяк не вплинуло на його жагу до спиртного.

Алексові ж усе було байдуже. Його сюди запросила господиня, до того ж вона збиралася пригостити приятелів якимсь салатом і чимсь схожим на стейки. На кухні гарувала Лана, і все це разом піднімало настрій до неймовірної висоти. Що йому до того Юрчука? І навіщо кривити мармизу, якщо ти у власній хаті не пан?

Тому він, як і його відданий зброєносець, знехтувавши оглядинами нещодавно придбаного житла, відразу плюхнувся за стіл.

З підключених до ноутбука динаміків лунала якась жвава пісенька про кохання – вічно актуальний дівочий хіт. Дара хоча б таким чином намагалася забути про власні проблеми.

Коли прибули Остап із Максом, всі, крім Богдана, вже встигли хильнути по чарці. Нарешті вся компанія була в зборі. Віскі подіяв на всіх, пом’якшивши настрій, та найкраще почувалися Алекс із Сашком. Трохи випивши, інші пригальмували, і тільки Лана пила нарівні з хлопцями, чим здивувала Алекса. Через внутрішній розлад і порожнечу, через нескінченні нічні розмови з Сергієм дівчина конче потребувала розрядки, а алкоголь бодай якось допомагав знайти рівновагу.

Утім, попри смачну їжу, музику й застільні розмови, настрій компанії недовго протримався на висоті. Одні вважали, що наразі їх звела разом смерть приятеля, інші не розуміли мети цієї зустрічі й вважали за краще залишити все як воно є. Алекс із Ланою та Сашком потроху наливалися віскі; Дара спідлоба переглядалася з Ланою й Остапом, а той, попри відому всім балакучість, зараз ніби води в рота набрав. Макс узагалі поводився так, ніби не розуміє, що тут коїться, і тільки Богдан обдивлявся присутніх зверхнім господарським оком. Він усе ще не міг заспокоїтися: те, що тут коїлося, йшло всупереч його бажанням і волі.

– Люди! – несподівано проголосив він.– Гаразд, але я не дуже розумію, навіщо ми тут зібралися. Вибачте за відвертість, я чомусь не бачу в цьому ніякого сенсу.

Він зіщулився і знову глянув на присутніх. Ті так само дивилися на нього.

– Зрозумійте мене правильно, зазвичай я доволі гостинний. І не маю нічого проти того, щоб ми зібралися за цим столом, адже ми з Дарою так і не відсвяткували входини… Не до того було… Але я не розумію, навіщо збиратися, щоб обговорювати відверто дурні байки… Дара мені все розповіла. І ви ж дорослі люди, між іншим. От саме це мені й не подобається. Чесно так чесно…

Богданові значно покращало після тієї промови, він майже заспокоївся.

– Дідько! – перехопив ініціативу Остап.– Розумієш, чувак, тут не все так просто, як може здатися на перший погляд. Насправді непросто. Погодьтеся, з нами відбуваються вельми дивні речі, треба просто трохи замислитися – і розплющити очі. Тоді з’явиться ціла низка питань, на які нема жодної відповіді. Зокрема це стосується тієї легенди, яка…

– Що там за легенда? – насмішкувато вигукнув Алекс, пригальмувавши з черговою порцією питва.

Остап тицьнув йому ноутбук:

– На ось, читай. Тільки, будь ласка, вголос. Це буде корисно для всіх.

Хлопець утупився в екран. Там, у п’ятнадцятидюймовому прямокутнику, панувала темрява. Потім з’явилися якісь черепи зі свічками й павутиння з павуками. Далі – текст. Зітхнувши, Алекс поклав ноутбук перед собою й сперся ліктями на стіл. На його щастя, тексту було не так вже й багато.

– «У козацького сотника була вродлива донька,– почав він уголос.– Така вродлива, що, коли настав час, до неї приїздили свататися мало не з чужих країв. Але дівчина була надто вередливою. Вона мордувала женихів своєю холодністю й небажанням віддати жодному з них своє серце…»

Навколо панувала тиша. Усі дослухалися до кожного слова, навіть Богдан.

– І що це я тільки-но прочитав? – спитав Алекс, коли історія скінчилася.– Ви маєте на увазі, що ми того разу зверталися саме до цієї кралі? Із побрехеньки на якомусь відстійному сайті?

На його обличчі заграла зневажлива, надто знайома всім присутнім посмішка.

– Знаєте, радо сказав би, що я зараз про вас думаю, але не хочу нікого ображати…– Алекс потягнувся за пляшкою. Вмісту залишалося лише на чверть.

– Увімкни мозок бодай на хвилину,– озвалася Лана.– Ми зібралися перед дзеркалом опівночі зі свічками, і кожен загадав бажання…– Вона говорила так, ніби зверталася до неуважного учня.– А потім усі наші забаганки почали збуватися! Це невідпорний факт. Ти ж і сам мені про це казав, пам’ятаєш?

– У принципі, так,– погодився Алекс,– пам’ятаю. От тільки…

– А давай без «от тільки», гаразд? – Лана кинула на нього погляд, сповнений відвертого роздратування.– Сергій був першим…

– Сергій, до речі, був би на моєму боці,– перебив її Алекс.– Ти й сама це добре знаєш. І всі ви знаєте. Він би реготав з нас, як з дурних…

– Але він взагалі більше не здатен сміятися! – втрутилася Дара.– І є вагомі підозри, що все це пов’язане з тим, що ти тільки-но прочитав. Тямиш? У травні нас було на одного більше,– додала дівчина,– а невдовзі може стати ще на когось менше. І так далі, поки все не скінчиться…

Знову запала лячна тиша. Дарина озвучила те, про що думали хай і не всі, але, принаймні, більшість присутніх. Ніхто не хотів називати речі їх іменами, та комусь, зрештою, треба було зробити перший крок. Якщо вони зібралися тут, для цього є підстави, а за таких умов треба бути відвертими, інакше все це не має сенсу.

– І як це пов’язане? Які взагалі паралелі ти бачиш між прочитаним і тим, що сталося? Знайда вкоротив собі віку. На цьому все. А в тому, що ви тут роздмухуєте, немає ніякої логіки.– Алекс зараз розмовляв із Дарою так, ніби мав справу з пацієнткою психдиспансеру.– Про що ми взагалі говоримо? Я думав, справа в почуттях, у неможливості впоратися з тим, що сталося… Вважав: треба підставити плече чи що там роблять у подібних ситуаціях, щоб людина не накоїла дурниць…– Він подивився на дівчат.– Спом’янемо хлопця, позаспокоюємо одне одного…

Він махнув рукою й вхопився за пляшку. Цього разу налив усім, навіть Богданові.

– Ти просто нічого не осягнув, тому й не віриш,– докинув Остап. Замовк на хвильку, зітхнув, бо, вочевидь, і йому було непросто повірити в те, що накопав.– Міські легенди – це такі історії, що ніхто точно не скаже, правда воно чи брехня. Але кожна з них має якесь підґрунтя. Як, наприклад, ті ж меми в Мережі. Їх же ніхто навмисно не вигадує, так? То звичайні побутові ситуації. Ну, може дещо перебільшені, але загалом справжні. І з міськими легендами так само. Ніхто не може довести або заперечити їхню правдивість. Усе, про що вони розповідають, відбувається, приміром, з покійним двоюрідним братом троюрідної сестри чиєїсь сусідки. Або з племінницею другої дружини першого чоловіка чиєїсь бабці. А в нашій ситуації маємо оповідь чи не середньовічної давнини. Саме тому…

– Навіщо ти мені компостуєш мізки? – Савицький починав дратуватися.– І всім іншим? Що це має означати?

– Зрозумій,– вимовив Остап, поки Алекс намагався заспокоїтися,– будь-яка історія не може з’явитися сама по собі. І з легендою про Панночку так само. Щось стало поштовхом для її виникнення. То чому б не припустити, що першоджерело нашої легенди дійсно десь у сивій давнині. А ще той сюжет скидається на…

– Та ти жартуєш, і тупо, як завжди! Все це суцільна маячня.

– Цілком згоден! – нарешті подав голос Богдан.– Чого ще чекати від людини, яка постійно шариться в Інтернеті, вишукуючи докази існування прибульців та іншу чортівню. Яка не розуміє, що єдиний прибулець тут – це він сам.

– Ви просто послухайте, добре? – встала на захист Остапа Дарина.– Без упередженості. Вам не здається, що у нас забагато збігів? Надто багато, я вважаю.

– Так,– підтримала Лана,– є і таке, що пояснити дуже важко.

– Ви довго над цим міркували? – Алекс знову зневажливо посміхнувся.– Бо тут взагалі пояснювати немає чого.– Він тицьнув пальцем в Остапа.– Мафін сам свідчить, що ніхто не в змозі довести, що правда, а що – ні. Це всі чули чи я один? То якого біса ми тут товчемо воду? Чого шукаємо?

У кімнаті знову запанувало мовчазне напруження.

– Давайте я скажу, як воно є, а далі самі думайте, що до чого. Згода? – першим порушив тишу Остап.– Чесно, мені ця легенда одразу сподобалася. Саме тому я вигадав ту зустріч у двісті сімнадцятій, щоб випробувати її на ділі. Щось у цьому тексті здалося мені переконливим, тим більш, що багатьом дітлахам батьки й бабусі розповідають схожі історії. І я не виняток.

Дівчата дослухалися до кожного його слова, натомість Богдан презирливо кривився. Алекс затулив обличчя долонями, наче все це його остаточно зморило.

– То чому не припустити,– продовжував Остап,– що десь і колись справді жила красива дівчина, до якої багато хто сватався, а вона всім відмовляла. А потім закохалася. А хтось побив її, тобто, можливо, помстився через розбите серце. Дівчина померла і згодом типу повернулася – робити добро, хоч її вважали злою відьмою… І, до речі, ця історія має досить цікаву паралель, що, у свою чергу, робить її більш правдивою за інші оповідки…

Остап замовк, ніби збираючись із думками.

– Усе ж було нормально, пам’ятаєте? А далі Сергій дізнався, що переміг у конкурсі, де призом став «MacВook Pro». Той самий, що він попросив у дзеркала… І тієї ж ночі… Далі й інші бажання почали здійснюватися, це ви й самі знаєте.– Остап обвів присутніх поглядом.– Але тільки після його смерті я відчув, що з легендою про Панночку щось не так. Що в ній є щось таке, чого я спочатку не помітив, і тому…

– О’кей,– знову втрутився Алекс,– припустімо, це правда. Що далі? До чого тут смерть Сергія? У твоїй оповіді про це жодного слова, хіба ні?

– У тому-то й справа, що це звичайна міська легенда.– Мафін чомусь стишив голос.– Ми не знаємо, звідки вона взялася і як виглядало її першоджерело. Цілком можливо, що це насправді не романтична, а жахна історія, а потім її перекрутили на інший лад. Це ж фольклор, так буває. І я майже впевнений, що знаю, куди сягає коріння. Бо воно…

– Тобто ми маємо повірити у надприродне? – втрутився в розмову Богдан.

– Саме так,– нарешті подав голос Макс.

До цього часу він сидів на куті столу, уважно спостерігаючи за приятелями. Всі, крім нього й Сашка, який вмостився напроти, втягнулися в порожню балаканину, на якийсь час забувши про головне. Про те, що зібралися вони не сперечатися про «буває – не буває», а докопатися до суті. Однак, як відомо, інтелектуальні здібності натовпу, навіть якщо він складається з кількох осіб, дорівнюють інтелекту найдурнішої людини в ньому. А зараз тут таких налічувалося двоє: Алекс і Богдан. Кожен з них керувався чимось своїм, тож обидва й почали суперечку, що всіх відволікла від мети.

– Овва! Та в нас тут друге пришестя месії!

Савицький знову був у своєму амплуа, однак Макс чи не вперше за весь час їхнього знайомства не зважив на цей ущипливий коментар.

– Гей, охолонь, чуваче! – звично вступився за приятеля Остап.

– Та хай,– посміхнувся Максим.– Йому ж усе одно, що буде далі. А коли здохне, то татко поховає любого синочка як належить, ще й встановить йому надгробок у вигляді кредитної картки, так?

Алексові аж дух перехопило від такої наглості. Інші вирячилися на Макса мов на навіженого. Кожен міг би поклястися, що ніколи не чув від нього бодай чогось схожого.

– Га? Ти щось сказав? – сторопіло перепитав Алекс за мить.

– Ти чув, що я сказав. Як здохнеш, то батько поховає, не хвилюйся…

Богдан кинувся на Савицького точно в ту мить, коли той рвучко змахнув кулаком,– спортивна реакція далася взнаки. Завдяки цьому Макс залишився неушкодженим. А був шанс вилетіти з-за столу із заюшеним обличчям – стільки люті вклав Алекс у свій рух.

Усе, що було на столі, полетіло на підлогу. Відштовхнувши стіл ногою, Савицький знов був кинувся на Макса, але Богданові на допомогу наспів Остап. Дівчата шарахнулися врізнобіч, а Сашко залишився на місці, наче загіпнотизований тим, що відбувалося.

За хвилину супротивників розтягли по кімнатах. Туди ж подалися й обидва «табори»: розлючений Алекс, Сашко і Богдан засіли в спальні, де й намагалися отямитися від того, що тільки-но сталося; інша сторона в особі Остапа, Дари, Лани й Макса перемістилася до кухні, де можна було покурити, перевести подих і зібратися з думками, бо, чесно кажучи, ніхто з них не чекав такого розвитку подій.

Відчинивши вікно, Лана закурила, жадібно затягуючись. Вона відчутно нервувала й весь час скоса поглядала на Макса.

«Ніколи б не подумала, що в цього хлопця є яйця,– посміхнулася вона подумки.– Тож не такий він вже й пропащий, як ми звикли вважати…»

Мафін мовчки дивився на сусіда по кімнаті – дивина, та й годі. Трохи посидівши з ними, Дара подалася до хлопців у спальню. Звідти й досі чулася брудна лайка Алекса, перемішана з погрозами, причому не лише в бік Макса, а й всіх «дебілоїдів, які наслухалися казочок у дитинстві й досі казяться через якусь хрінь».

Конфлікт треба було хоч якось залагодити.

Вийшовши з кухні, дівчина зненацька збагнула, що сьогоднішня ніч, проведена нарізно одне від одного, для них із Богданом стала першою, але далеко не останньою на шляху майбутніх поневірянь. І навряд чи все налагодиться найближчим часом.

У спальні Алекс гримав на Сашка: той перебував ні в сих ні в тих, тобто обрав нібито нейтральну позицію. І коли «господар» поцікавився його думкою, висловився дуже обережно: мовляв, потрібно мирне вирішення інциденту, а разом із тим й об’єктивний розгляд «теми зборів». Вочевидь, у нього теж стався перелам – швидше за все, під впливом ситуації із сандвічем у кафе. Тож несподіванок виявилося вже дві – Макс і Сашко Кравич. Алкоголь лише розпалював пристрасті.

Дара з’явилася вчасно, щоб хоч трохи вгамувати Алекса.

– Це все для нас самих, розумієш? – промовила вона, сідаючи поруч.– Повір, ніхто не став би морочитися з дурнею, якби не бачив чогось дивного. Настільки дивного, що просто не вкладається в голові. Я й сама почуваюся так само…

Дівчина побіжно глянула на Богдана.

Той стояв під стіною, за звичкою тримаючи руки в кишенях спортивних штанів. І напевне розумів, що сказане Алексові адресувалося також і йому.

– Чесно тобі кажу: ще ніколи в житті я не почувалася так жахливо, як протягом останнього місяця. Ці сни… Не знаю, як пояснити. Це просто неможливо переповісти, просто повір мені, гаразд? Ми всі стоїмо на порозі чогось… Ні, ми вже перетнули поріг чогось незбагненого, і це точно не на добро. Ти все зрозумієш, просто тобі потрібно більше часу, щоб переконатися. А ще…

Її перервав відчайдушний крик.

Усі, хто був у спальні, ошелешено втупилися один в одного й навіть не помітили, як у дверях виникли Остап із Максом.

– Хто кричав? – стривожено спитав Богдан.

– Що там? – смикнувся Алекс.– Що сталося?

Відповіді вони не отримали.

Богдан схопився з місця й вискочив до вітальні – там було порожньо. Коли за ним кинувся Алекс, хлопця в кімнаті вже не було – він прожогом летів до кухні. Усі метнулися за ним, але й там їх зустріла порожнеча. І запах свіжого тютюнового диму.

– Де Лана? – розгублено звернувся до присутніх Богдан.– Де вона?

У цей момент пролунав ще один, значно голосніший скрик. Але не в сусідній кімнаті, а просто тут, на кухні. Несамовито скрикнула Дара, яка опинилася поруч із розчахнутим вікном.

Коли вони визирнули надвір, їм здалося, що температура в приміщенні раптом впала. Кожного обдало морозом. Вони миттю зауважили очевидне, та наразі ніхто не розумів побаченого, бо воно аж ніяк не вкладалося у свідомості. Такого взагалі не могло бути.

Лана лежала внизу, під стіною будинку, на купі уламків бетону. Обличчям додолу. Одна нога дівчини вивернулася під якимсь жахливим кутом і судомно здригалася. Її голову прохромив шматок іржавої арматури. Такий самий сталевий шпень стирчав між її лопаток. Світлий одяг поступово просякав кров’ю.

Частина третя

ПРОКЛЯТТЯ

22

ЧУЖИМИ ОЧИМА

Хто першим кинувся до сходів, цього вже ніхто не пам’ятав.

Мабуть, то все ж таки був Алекс. А може, Богдан? Чи Дара? Макс із Остапом разом вилетіли з квартири. Здається, хтось із них навіть упав, ударившись коліном на сходах. Синець потім виявився у Макса, хоча й в Остапа було забите стегно, там теж розпливався синець. А звідки той взявся, хлопець так само не пам’ятав – той жахливий день для всіх залишився огорнутим якоюсь імлою.

«Швидку» й поліцію викликала літня жінка з четвертого під’їзду. Вона теж почула галас, та намагалася не звертати уваги, вирішивши, що то молодь святкує входини. Марина Прокопівна Ріверна добре пам’ятала власну студентську молодість, тому не дуже й переймалася. Однак коли почулися крики перед другим під’їздом, жінка вирішила, що там почалася бійка, й кинулася надвір, аби розібратися що там і до чого. Проте вже за півтори хвилини вона наче вкопана заклякла біля сусіднього під’їзду.

Під вікнами на купі будівельного сміття лежала дівчина з неприродно вивернутою ногою. Із її потилиці й спини стирчали закривавлені штирі арматури. Тож Марині Прокопівні не знадобився її тридцятирічний досвід роботи дільничним педіатром, щоб зрозуміти: дівчина померла майже миттєво, жодних шансів на порятунок.

Згодом у висновках судмедекспертизи напишуть, що перший шматок арматури ввійшов у праву очницю жертви, пробивши наскрізь мозок і череп загиблої; другий розірвав підшлункову залозу, зачепив аорту й вийшов у ділянці хребта. Друге поранення також виявилося однозначно смертельним через стрімку втрату крові. Зупинити внутрішню кровотечу самотужки неможливо, а на термінову появу «швидкої» у цьому районі та госпіталізацію розраховувати не доводилося. Тож Олена Дементьєва загинула б, навіть якби не отримала першого поранення.

Патологоанатом, який складав висновок, мимоволі подумав, що небіжчиці загалом дуже пощастило: вона віддала Богові душу швидко й безболісно.

Попри віддаленість, першими за викликом прибули патрульні поліцейські, за ними слідча група, а вже потім «швидка допомога».

Поки медики констатували смерть дівчини, правоохоронці оглянули місце події та прилеглу територію. Виглядала вона кепсько: цегла, потрощені дошки з цвяхами, бите скло, покручена арматура – найбільше її було просто під вікнами квартир. Загиблу могли прохромити не два штирі, а три, чотири й навіть більше. Якби дівчина просто випала з вікна четвертого поверху, то отримала б серйозні ушкодження, але при цьому залишилася живою. Довколишній безлад такого шансу не давав, і тут виникали питання до забудовника й комунальників, що мали опікуватися житловим комплексом «Зірка» й відведеною під нього ділянкою.

Що стосується загибелі Лани, то сержант Стефан Лебединський за кілька років служби бачив не одну подібну ситуацію. Не треба бути суперкопом, аби зафіксувати запах алкоголю від свідків – тих молодих людей, серед яких перебувала в останні хвилини померла.

Та й розводити їх «по кімнатах» для індивідуальних допитів, як воно зазвичай робиться, не було жодного сенсу. Все й без того зрозуміло: гості з господарями святкували новосілля, випивали й час від часу бігали до кухні на перекур. Жертва нещасного випадку явно перебрала з алкоголем, всілася на підвіконня й, імовірніше за все, не втримала рівновагу і випала з вікна.

Пенсіонерка Ріверна підтвердила банальність інциденту, якому передували гучна музика, гомін, а потім несамовитий галас.

Нечисленні сусіди з інших під’їздів свідчили те саме.

Попри трагічність, ситуація вимальовувалася стандартна. Подібні, на жаль, трапляються в різних містах мало не щодня. Тож Олениним батькам відразу ж повідомили про нещасний випадок, спричинений зловживанням алкоголю.

Саме так. Бо в той час ніхто й гадки не мав, що в цій компанії друзів це була вже друга смерть.

23

АЛЕКС. ОСТАП. МАКС. ПОЦІЛУНОК КОЩАВОЇ

Похмілля в Савицького не було вже кілька днів. Замість звичного вранішнього синдрому з’явилася чорна діромаха, незбагненна порожнеча.

Це справді якесь прокляття. І воно вбиває.

Уперше в житті Алекс зіткнувся зі смертю віч-на-віч; ще гірше – зі смертю людини, яка була йому небайдужа. Лана отримала суперприз в якійсь гаспидській грі. І якщо досі думки про вічне іноді заходили йому в голову – типу всі коли-небудь помруть,– він, як і більшість людей, не надавав їм особливого значення. Аж тут таке…

Дні перемішалися з днями, стіни кімнати здавалися в’язничними мурами, і Алекс розумів, що повною мірою заслужив ув’язнення. Він бачив денне світло й нічну пітьму, що навперемінки наповнювали його житло, однак взагалі не цікавився тим, як мчить час.

У чотириста двадцятий він залишився сам. Сашко Кравич, вірний зброєносець, кинув свого «сюзерена» напризволяще й подався додому, де планував тишком-нишком перебути до кінця літа. Невідомо, як вплинула на нього смерть Лани, та вочевидь Сашко зрозумів: усе, що досі сталося з Алексом,– дитяча забавка в порівнянні з тим, що почнеться, коли той вийде з депресії і встане з ліжка. Тож чекати на нове пекло хлопець не збирався. Та й взагалі, здавалося, дійшов висновку, що від цієї компанії треба триматися якнайдалі, бо так буде безпечніше.

«Щури першими побігли з корабля»,– подумав Остап про хлопця, коли дізнався, що Алекс Савицький залишився на самоті. Правду кажучи, він і сам був би радий ушитися кудись, але біда полягала в тому, що бігти нікуди. Небезпека хмарою нависла над ними всіма, тож байдуже, де б він не заховався. Тому єдиний варіант порятунку – розібратися з проблемою, докопатися до істини, інакше всі вони закінчать як Сергій та Лана…

Тупо фіксуючи очима стелю, Алекс відмовлявся вірити в очевидні речі. Його тіло перебувало тут, у теперішньому часі, але свідомість жила минулим. Тим, що закарбувалося в його пам’яті й у пам’яті його смартфону.

Лана.

Лана.

Лана.

Вона залишилася влітку в Чернівцях, бо професор, керівник кафедри Валерій Чигиринський начебто потребував її допомоги в якійсь науковій розвідці. Це здавалося плюсом, сприяло професійному зросту й, у свою чергу, мало б колись допомогти з працевлаштуванням у стінах університету. Саме так Лана повідомила батькам, щоб ті не переймалися зайвими питаннями. Це була напівправда: пан професор дійсно потребував її допомоги, а за те обіцяв допомогти з навчанням. Нічого іншого старим не треба було й знати. А тепер, коли їм відкрилася інша частина істини, вони картатимуть себе до скону, адже прогавили, коли їхня дитина звернула не на той шлях.

Що до Алекса, то він залишився в місті просто так. Він не замислювався, чи пов’язане це з Ланою – просто в якийсь момент утратив контроль над собою й почав опускатися на дно. Батько з матір’ю про це взагалі не знали, тому й не намагалися втрутитися. Вони довіряли синові й могли б заприсягтися, що він людина відповідальна, тому не здатен накоїти якихось дурниць. Якби це було правдою…

Не накоїти дурниць…

Ухопившись за цю думку, Алекс повернувся до теперішнього й поступово почав усвідомлювати прикрість ситуації, в якій йому випало опинитися. І не тільки йому, а й всім, хто брав участь у тому збіговиську в двісті сімнадцятій, що кілька сотень літ тому назвали б безбожною ворожбою або чаклунством і покарали б належним чином. Зараз усе це здавалося сірою плямою на білій сорочці, якої хлопець раніше не помічав.

Далі – більше: Знайда, Лана… Якщо дати віри бздурам Дари та Сікорського, наступним у цьому списку був він, Алекс. Саме він звернувся до дзеркала третім, одразу після Лани, ще й глузуючи з того, що відбувалося. Зараз уже точно не до сміху. І найкращий тому доказ – поховання дівчини на ім’я Олена Дементьєва в її рідній Новоселиці, куди він, власне, як й інші члени їхньої компанії, не поїхав.

Той внутрішній веселун, що мешкав усередині Алекса Савицького, кудись зник. Його місце посів інстинкт самозбереження, що торочив одне: треба негайно рятуватися. А за цих обставин у цій справі у нього було лише двоє спільників: Остап і Дара. Можливо, і Макс. Попри власні думки щодо їхніх вигадок, наразі він повністю залежав саме від них, бо ті хоч якось розумілися на халепі, у яку вони вскочили всі разом. Отже, якщо рятуватися, то разом…

Чотириста чотирнадцята кімната й досі нагадувала захаращений хлів. Сергієва смерть вразила її мешканців не на жарт, але ще більш нищівним ударом стала загибель Лани. І попри висновки слідчих, ніхто з них жодної секунди не вірив у нещасний випадок, бо, зрештою, вони знали про це набагато більше за будь-кого. Саме тому хлопцям й досі не вдавалося повернути хоч якийсь прийнятний ритм життя.

Остап майже не випускав зі спітнілих долонь ноутбук. Він із маніякальною впертістю продовжував щось вишукувати у Мережі, маючи при цьому такий вигляд, ніби по ньому давно скучила божевільня. Воно й не дивно, недарма викладачі часто-густо прорікали Остапові саме таке майбуття.

Макс, зі свого боку, глибше й глибше занурювався у безодню думок, що були відомі лише йому, і зрідка скоса поглядав на сусіда.

Коли у двері кімнати постукав, а потім зазирнув стурбований Алекс Савицький, Макс мимоволі подумав: «О, і цей нарешті дозрів!» І поки Остап з Алексом обмірковували нагальну необхідність нарешті розставити всі крапки над «і», й далі продовжив розмишляти про знаки.

Бо ті, як на нього, з’являлися тоді й таким чином, щоб попередити нечестивих: на них чекає черговий бич Божий, невідворотне покарання.

24

ДАРА. ПОКИНУТИЙ ДІМ

Удаваний спокій, що панував у гуртожитку, Дару Ковалевську відверто лякав. Це була тиша того ґатунку, за якою ховається не умиротворення або можливість відпочити від негараздів. Навпаки – у ній відчувалася моторошна невідомість, наче десь за рогом на тебе чекають потворні монстри. Принаймні один із них тут точно зачаївся.

Що буде далі?

Побоюючись виходити з кімнати, дівчина годинами дивилася у вікно – те саме, біля якого її померла подруга знов і знов слухала ту саму пісню і палила сигарету за сигаретою. Через те здавалося, ніби з моменту Дариного переїзду до гуртожитку минула ціла вічність.

Відтоді, як вона втекла звідси, прагнучи якогось іншого, дорослого життя, стільки всього сталося, що просто неможливо осягнути. А потім апатія, непорозуміння, сварки… Здавалося, весь світ із самого початку налаштований проти неї, однак чим, власне, вона завинила, Дара не розуміла. Можливо, зарано відчула себе настільки дорослою, щоб взяти й знічев’я з’їхатися з хлопцем, якого фактично й не знала? Але відчувати готовність і дійсно бути готовою – це різні речі, і саме тому на неї чекало гірке розчарування.

Смерть подруги, наче спалах блискавиці, зрештою висвітлила всі темні кутки. І якщо під впливом Богдана вона ще трохи сумнівалася в своїх здогадах, після «нещасного випадку» з Ланою все стало ясним, мов Божий день: усі, хто брав участь у маніпуляціях із дзеркалом, пов’язані між собою, на всіх чекає те саме. Однак Богдан навіть слухати не бажав про такі дурниці. І вперше за місяці, проведені поруч із цим хлопцем, Дара дійшла висновку: адже він геть немудра людина. Бовдур, якщо казати простіше. Раніше така впертість її приваблювала, бо здавалася ознакою вольової вдачі, але наразі вона зрозуміла, що життя поруч із таким чоловіком має більше недоліків, ніж переваг.

Дівчина усвідомила: сварка – це пробний камінь, що якнайкраще виявляє характер і світогляд людини. Вона перестає себе контролювати й вихлюпує все, що в ній є насправді. І тут на Дару чекала купа неприємних відкриттів. Її хлопець намагався всім опікуватися, а вона якийсь час слухалася його майже в усьому. Навіть погодилася на переїзд, хоча, як нині усвідомлювала, те житло їй одразу не сподобалося: далека околиця міста, захаращена й небезпечна. Так, вони дійсно мріяли, як почнуть самостійне життя, це факт,– саме тому вона й пристала на пропозицію Богдана. Відомо ж: із коханим і в курені ніби в раю…

Отже, під час останньої жорстокої сутички, що спалахнула між ними, саме перед тим, як почати збирати речі, дівчина нарешті зізналася собі: вона остаточно розчарована в Богдані.

– Нам конче необхідна пауза,– тільки й вимовила Дара тоді.

Це були останні слова, сказані між ними. Дара не хотіла й надалі занурюватися в безодні обопільних докорів й звинувачень. Їй кортіло залишитися на самоті й багато чого обдумати. Саме цього вона потребувала. А досягти цього можна було тільки повернувшись до гуртожитку.

Сидячи на валізах й чекаючи таксі, Дара всіляко намагалася не зустрічатися поглядом з Богданом. Він також уникав цього, хоча дівчина розуміла, що то дається хлопцеві важко. Не така він людина, щоб просто взяти й змиритися. Залишалося сподіватися, що він не влаштує нової сцени, коли вона остаточно піде звідси.

Місце в гуртожитку залишалося за Дарою. Батько ще восени заплатив за її проживання протягом року, тож дівчина мала повне право мешкати тут до тридцятого серпня. І тільки в тому випадку, якщо вона не сплатить у вересні хоча б за два-три місяці наперед, Корчинський міг її видворити звідси. Тому, й далі спостерігаючи з вікна за тим, як, рятуючись від пекучого сонця, городяни перебігають із тіні в тінь – ніби перестрибують із каменя на камінь серед потоку розжареної лави,– вона подумки подякувала своєму старому за далекоглядність.

Стіни їхньої з Ланою кімнати мимохіть навіювали купу спогадів. Зі сльозами на очах дівчина згадала, як познайомилася з подругою й те враження, що вона справила на неї. Попри те, що Дарина сама вандрувала з компанії до компанії, тоді їй здалося, що Лана з’явилася з абсолютно іншого світу. Вона й сама глибоко змінилася завдяки її впливу, до того ж обидві мали спільні погляди на багато речей. За винятком хіба що спілкування із такими типами, як, наприклад, Мафін, що відверто западав на Дару. Лана навчила її дуже простій штуці: ти можеш скільки завгодно тусуватися з людьми на зразок Сікорського, але не треба спізнаватися з ними надто близько. У цьому, на її особисте переконання, був глибокий сенс.

Згадавши про це, Дара замислилася. Якогось дня вона просто зробила хибний крок: позбавилася однієї компанії і майже одразу опинилася в іншій, а потім ще в іншій, і цей шлях нарешті привів її до Богдана. А той спочатку здався їй лицарем на білому коні, а згодом виявився звичайним віслюком, який понад усе цінує власний розсуд. Тепер нехай сперечається сам із собою. Перерва в стосунках, ще й досить тривала, дійсно не завадить, бо кожен із них матиме досить часу, щоб дослухатися до власного внутрішнього голосу й скласти бодай якийсь план дій на майбутнє. А збігатимуться ті плани чи ні, покаже час…

Усе це, однак, було лише інтермедією. Які там плани на майбутнє… Свідомість миттю повернула дівчину до виру повних жаху думок, які щодалі, тим болісніше катували й лякали її.

Панночка…

О, вона не відступалася від них ні на крок, ні на хвилину. Кощава пані йшла за всіма, дотримуючись тієї диявольської черги, згідно з якою кожен з них підходив до дзеркала. Так, до цього самого дзеркала, у цій самій кімнаті. І коли бажання Сергія та Лани здійснилися, вони…

Саме так, вся справа в послідовності.

Після того як бажання подруги – відмінна сесія – здійснилося, раптом було виконане і її власне прохання. Тож тепер та клята розвага мала вийти їй боком, тобто домовиною, хрестом і купою неоковирних вінків. Але є одне «але», і воно полягає в тому, що…

Дійсно! Увесь сенс у послідовності!

…Що насправді вона нічого не побажала – лише підтримала Богданове бажання. А той і собі попрохав власне житло для них обох. Так і сказав, вимахуючи свічкою перед дзеркалом: «Хочу мати власну квартиру, де ми житимемо разом».

Уперше за цей час Дара злякалася через те, що залишила Богдана на самоті. Смерть здатна чатувати будь-де, і зупинити її не в змозі ніхто, навіть сам Господь. Бо якби він міг, обов’язково втрутився б. А тут все просто: погралися – платіть!

Дарина схопила телефон і поспіхом набрала номер.

25

АЛЕКС. ДАРА. ОСТАП. МАКС. НА КРАЮ ПРІРВИ

Атмосфера в чотириста чотирнадцятій панувала майже така, як і того вечора, коли загинув Сергій Знайда. Лячна тиша в коридорі й сусідніх кімнатах навіювала неспокійні думки, і різниця між тодішнім і теперішнім полягала лише в наявності куп сміття, через що гуртожитська кімната скидалася на захаращену туристами печеру.

Алекс Савицький сидів за столом. Від нього тхнуло так, ніби він і сам був невід’ємною частиною бруду, що його оточував.

Хоч і складно в це повірити, однак зараз Алекс виглядав значно гірше за Остапа в найгірші часи. Одяг, що його він бозна-коли міняв, шкіра, волосся, яке неохайно повідростало,– все було просякнуте їдким алкогольним перегаром. На щастя, мешканцям цієї кімнати до таких речей було не звикати. Кожен із них мав до цього сталий імунітет.

– Все правильно. Добре, що прийшов,– нарешті зауважив Остап, вислухавши Алекса.

Він розумів, що загибель Лани перевернула світогляд Савицького догори дриґом. Після того, що сталося, той може й не оговтатися, і всередині нього залишиться порожнеча, що зрештою його й доконає.

– Я тут дечим займався й багато чого накопав,– вів далі Остап.– Про це й хотів розповісти тоді у Дари з Богданом. Але мені й слова вимовити не дали…

Його перервало дзижчання вібродзвінка. Мафін глянув на дисплей і миттю натиснув зелену позначку.

– Так… Авжеж, вдома… Тут Алекс із нами… Гаразд….

Буркнувши в слухавку ще кілька незрозумілих слів, він поклав на підвіконня мобільник і звернувся до присутніх:

– Це Дара. Каже, що зараз прийде…– Мафін зробив паузу, ніби чекаючи загальної згоди.– Ще вона сказала, що на деякий час знов оселилася в гуртожитку й хоче докладно про все поговорити.– Він кинув швидкий погляд на гостя.– А тобі буде корисно послухати…

Дівчина з’явилася хвилин за п’ятнадцять. З першого погляду кидалося у вічі, як вона змарніла. Навіть у порівнянні із посиденьками в квартирі Юрчука, що завершилися черговою трагедією, Дара ще більше схудла. Легка літня сукня висіла на ній, наче на вішаку. Зібране в жмутик на потилиці волосся здавалося бурим, воно ніби поріділо. Білки очей здавалися рожевими від недосипу, а сині кола під ними робили дівчину радше схожою на небіжчицю, ніж на живу істоту.

– Я до вас по допомогу,– не вітаючись, кинула Дара,– бо згадала дещо важливе… І мені… Мені здається, що Богдан – наступний за чергою…

– Саме так,– несподівано погодився Макс.– Все точно, наче за планом.

Усі вирячилися на хлопця, який досі переважно відмовчувався. Взагалі під час останніх подій Макс поводився дивно, можна сказати, неприродно для себе. Це помітив кожен, але з чого саме те почалося, ніхто не пам’ятав. Та й навіщо? Відверто, уголос про це не говорили, однак всі так чи інакше розуміли: халепа, у яку вони вскочили, поступово змінює їх усіх, і, певна річ, не на краще. Узяти хоч би Мафіна, який ледь не збожеволів зі своїми судомними пошуками правди про Панночку, або цінителя гламуру й елітного алкоголю Алекса – той виглядав і пахнув так, ніби його щойно витягли з могили. Дара Ковалевська, навпаки, скидалася на таку, якій пряма дорога на цвинтар.

І що тут дивного? Усі вони скуштували таких негараздів, яких досі навіть уявити не могли. Ну що їх могло налякати? Максимум – перспектива вигнання з університету. Та якщо поглянути тверезо, хіба це проблема? Що таке втрата студентського квитка поряд із можливістю втратити життя? Адже двох з їхньої теплої компанії кощава вже прибрала до своїх рук. І найгіршим було передчуття, що все це – лише початок чогось набагато страхітливішого…

– Не мели дурниць,– стиха відповіла дівчина Максові, ховаючи очі.– Ми дамо собі раду. Досі ми просто були до цього не готові.

– А тобі, виходить, відомо, як можна бути готовим? – уїдливо поцікавився Алекс.

Зробивши кілька непевних кроків до вікна, він раптом повернувся до Дарини, що вже сиділа поруч із Мафіном. Уважно подивився на неї, чекаючи відповіді, однак не дочекався.

– Нам тут тільки сварки бракувало,– втрутився Остап.– Припиніть негайно! Нам і без цього непереливки… А може стати значно гірше,– додав він, на секунду затнувшись.– Тоді розмови в нас не вийшло, пам’ятаєте? А зараз ми зібралися тут учотирьох тільки з однією метою. Згодні?

Всі мов води в рот понабирали.

Остап потягнувся до ноутбука, клацнув мишкою, а потім показав знайому заставку.

– Ось вона, наша легенда,– почав він.– Пам’ятаєте? Гадаю, що так… Знаєте, друзі,– хлопець узяв блокнот і переглянув написане,– коли я вперше прочитав цю історійку, вона здалася мені просто цікавою. А ще в ній могло бути приховане зерно якоїсь істини, ми про це говорили… Однак згодом, коли я її згадував, мене одного разу осяяло. Якщо й ви згадаєте подробиці, дійдете такого самого висновку. Бо все це надто очевидно…

Ніхто не поворушився, тоді Остап якомога впевненіше вимовив:

– Наша легенда наче списана з гоголівського «Вія».

26

МЕРТВІ ДУШІ

У кімнаті запала тиша. Її порушували лише звуки знадвору. До гуртожитку під’їхала невелика вантажівка. Можливо, привезли речі якогось першокурсника, який готувався до заселення у рай, де, як казали, домінують секс і алкоголь. З початком першого семестру ці принади відкривав для себе кожен новачок, варто було лише опинитися на якійсь вечірці, влаштованій старшокурсниками з приводу завершення канікул.

Коли двигун вантажівки замовк, поруч промчав легковик, й надворі стало зовсім тихо. Через аномальну спеку чернівчани щодня влаштовували собі сієсту, наче природжені іспанці або греки.

– Що скажете? – спитав Остап.– Круто, еге ж?

– І як ти до цього додумався? – нарешті порушив загальну мовчанку Алекс.– Хочеш сказати, що всі ми тут – заручники якоїсь допотопної книжки?

– Про це трохи згодом,– посміхнувся Остап.– Все, що наразі потрібно,– це трохи заглибитися в історію, тобто почати з самого початку. Себто з автора.

Він знову зазирнув у блокнот, ніби шукаючи, з чого саме почати. Наче занотоване ним було якоюсь невимовною таїною, і він вагався, висвітлювати її чи ні. Потім, виразно зітхнувши, хлопець почав:

– Не буду розводитися щодо містичності натури пана Гоголя та його непересічної вдачі. Це всім відомо ще зі школи. Але чого ми не знаємо – тобто зазвичай нам цього не розповідають,– це деякі речі, що їх аж ніяк не можна вважати нормальними. Зокрема, у побутовому розумінні. Письменник, виявляється, був великим диваком…

Остап уважно подивився на присутніх, ніби чекав, що хтось втрутиться із запереченнями.

– Гоголь був не схожий ні на кого,– продовжував він.– Найбільшими загадками в його біографії вважаються знищення другого тому «Мертвих душ» і його смерть… Але передусім треба зауважити, що він вів дуже незвичний, як на той час і на його статки, спосіб життя. Тобто сповідував максимально можливий аскетизм. Із чим це могло бути пов’язане? Поважні етнографи вважають, що в минулому так зазвичай робили християнські відлюдники, чаклуни та шамани. Ніби зрозумівши щось особливе про сенс буття, вони майже відмовлялися від усього мирського й зводили контакти з навколишнім світом до мінімуму. І життя Миколи Гоголя цьому певною мірою відповідало. На відміну від більшості приятелів, для яких світ обмежувався околицями Санкт-Петербурга та Москви, Гоголь постійно відчував потяг до подорожей. І поки приятелі сиділи в родових маєтках, письменник роз’їжджав Європою й часто зупинявся в таких місцях, на які людина з грошима ніколи не накинула б оком. Мандруючи Італією, Францією чи Німеччиною, Гоголь зазвичай вибирав житло якомога ближче до найзлиденніших кварталів…

Він на мить замовк, ніби замислившись.

– Зважаючи на це,– знов почав Остап,– можна припустити, хай це навіть здається безпідставним, що письменник практикував якісь магічні ритуали. І сусідство з бідацькими халупами обирав свідомо. Адже коріння середньовічного окультизму ховається саме в таких місцях, і в ті часи кожен знав: якщо є потреба в чомусь такому, що забороняє церква, шукати його треба там, де знаходять прихисток не лише злочинці та жебраки, а й чаклуни та відуни. Доказом на користь цієї гіпотези можна вважати таємничу скриню Миколи Гоголя. Від’їжджаючи з Рима, він залишив її у приятеля – художника Олександра Іванова, заборонивши відмикати без його особистої згоди. Іванов, як відомо, був не тільки товаришем Гоголя, а й ревним християнином, недарма його найвідомішою картиною є «Явлення Христа народу». Він виконав обіцянку, але в листах до приятеля зазначав: «Завжди тримаю ключ від Вашого скарбу при собі, щоб, не приведи Господи, він нікого не спокусив на гріх».

Але повернутися за своєю скринею Гоголю не судилося.

Іванов свого слова дотримав. Та після його кончини все майно митця успадкував його брат Сергій. Не маючи жодних зобов’язань, той скористався ключем і нарешті відкрив скриню, про яку в їхній родині мало не складали легенди.

Родичі вважали, що там зберігається золото покійного письменника, але вони помилилися: всередині були книжки. Багато книжок. Більшість із них були написані невідомими мовами, пістрявіли невідомими символами та зображеннями дивних істот. Окрім того там виявилося кілька сторінок щоденника чи чернеток. Є свідчення, що вони зберігалися в Харківському історичному музеї аж до початку Другої світової.

Дослідники, які мали змогу ознайомитися з цим рукописом, зазначали, що він здався їм геть нехарактерним для письменника. Однак те, що він був написаний рукою Гоголя, не викликало жодних сумнівів. Вірогідно, під час відвідин Рима, куди автор рушив одразу після перебування в Празі, він працював над чимось зовсім незвичним, абсолютно не схожим на його тогочасні твори. Але Гоголя щось зупинило, тож письменник вирішив відкласти цю роботу, а вже написане, принаймні його частину, залишив на зберігання Іванову. На жаль, ці сторінки зникли під час окупації Харкова. Війна поглинула їх так само, як сліди іншого вмісту його скрині, що зберігався в одному з римських музеїв. Подейкують, буцімто не останню роль у цьому зникненні відігравало містичне «Товариство Туле»…

Остап скоса зазирнув у блокнот.

– Ще одним доказом зацікавленості Гоголя в містичних практиках є його робочий кабінет у родовому маєтку в селі Василівці на Полтавщині. Зараз воно відоме як Гоголеве. У батьківському домі письменник мав власне приміщення – флігель, збудований за наказом матері, щоб ніхто не заважав її синові працювати. Гоголь зазвичай писав стоячи, а над його столом, виготовленим за особливим замовленням, що нагадував водночас і кафедру і конторку, висів на стіні портрет невідомого чоловіка. Це полотно він привіз із Європи, можливо, з Праги. Звідти на глядача дивилося лячне обличчя з настільки лютим поглядом, що люди, які випадково бачили його, вважали, що то зображення нечистого духа. Сам Гоголь із цією картиною ніколи не розлучався, навіть забрав її, від’їжджаючи до Москви. Хтось чув, як він казав, нібито ті страшні очі попереджали його й допомагали уникнути хибних вчинків…

Остап замовк. Складно сказати, про що саме думали його слухачі, але на їхніх обличчях читалася відверта невтяма. Мабуть, ніхто поки не розумів, яким чином у Мафіновій голові спадщина класика пов’язана із тим, у що вони втрапили. Та зрештою кожен думав, що зараз краще помовчати й послухати, куди його заведе ланцюжок міркувань. Хтозна, адже нещодавно ніхто з них так само не повірив би в можливість подій, жертвами яких стали дві не чужі їм людини.

– Кабінет Гоголя був чимось на кшталт його персонального вівтаря,– продовжив Остап,– ніхто не мав права туди заходити. Казали, що це здебільшого через портрет, але в моєму переліку доказів причетності письменника до окультизму є ще дещо – наприклад, зацікавлення властивостями рослин. Де б Гоголь не жив, він всюди збирав гербарії. І настільки цим захоплювався, що його приятель, науковець-ботанік Михайло Максимович, одного разу запропонував письменникові скласти власний довідник рослин. Але Гоголь не пристав на цю пропозицію, а як з’ясувалося згодом, його цікавість обмежувалася лише рослинами з певними властивостями. «Коло його інтересу,– Остап знову зазирнув до нотатника,– насправді звужувалося до кількох видів, наприклад, salvia officinalis та salvia divinorum, ширше відомих як “шалфей лікувальний” та “шалфей віщунів”. Ще його цікавили atropa belladonna та olibanum electum. Першу в народі називають “сонним дуром” і “скаженою вишнею”, а друга – не що інше, як добірний ладан вищого гатунку». Отже я думаю,– хлопець відволікся від написаного,– що не треба мати наукового ступеня, щоб з’ясувати, у яких випадках використовуються ці рослини й скільки з ними пов’язано чуток і забобонів. Перш за все, це всілякі магічні ритуали.

Останні роки життя Гоголь провів у Москві – і саме тут починається найцікавіше. Перебравшись туди, він оселився в маєтку графа Олександра Толстого, з яким приятелював і який був чи не головним меценатом письменника. Гоголю відвели дві кімнати на першому поверсі. Ця будівля на Нікітському бульварі в Москві нині є музеєм. Саме там класик знищив свої рукописи, у тому числі й другий том «Мертвих душ», у якому «воскрешав» мерців заради фінансової вигоди. І про той будинок досі розповідають…

– Ну викапаний «Герберт Вест»![3] – зненацька докинув Макс, і в нього одразу втупилися три пари очей.– Ну добре, добре,– погодився він,– мовчу.

– Про той будинок досі розповідають дивні речі.– Остап ніби й не почув глузливий коментар.– Зазвичай після смерті митця його останнє житло перетворюють на музей і надають йому статус культурної спадщини. Але у випадку з Гоголем ситуація склалася по-іншому. Музеєм маєток графа став не одразу. За радянських часів там зробили комунальні квартири для «пролетаріату», а той жодного уявлення не мав, де живе та які таємниці зберігають навколишні стіни. Утім, неосвічені люди в більшості забобонні, і невдовзі мешканці почали скаржитися на якісь кроки, що чуються серед ночі, дивний стогін та інші звуки, схожі на тріск дрів у грубці, хоча печей ніхто не палив. Люди почали боятися виходити вночі з кімнат, і більшість тих скарг зафіксована в їхніх заявах і старих протоколах, складених дільничним міліціонером.

У міліції спочатку вирішили, що це чиїсь хуліганські жарти або помста сусідів, які щось не поділили. Зрештою, жодна революція не відміняє таких речей, тим паче в комуналках. Однак до наших часів збереглася історія й про те, як одного разу дільничний мент, що прибув за викликом, не просто був здивований, а настілки перелякався, що його довелося відпоювати – спочатку самогонкою, а потім водою. Але документальних свідчень про той випадок не існує. Вочевидь, ніхто не зробив жодного запису, бо марксизм-ленінізм, як відомо, вважає: якщо щось не вдається пояснити – того не існує в природі. Тому…

– Остапе,– перервала Дара,– давай якось ближче до суті. До чого тут легенда про Панночку і всі ми заразом?

Алекс мовчки кивнув, погоджуючись із дівчиною, а Макс лише знизав плечима.

– Ти так нічого й не зрозуміла! – обурився Остап.– Зважаючи на підвищений інтерес Миколи Гоголя до потойбічного, якщо зіставити цей факт із легендою про Панночку, вимальовується дуже цікава, я б навіть сказав – занадто цікава картина…

27

«ВІЙ»

В коридорі несподівано почулися кроки, і в чотириста чотирнадцятій запала тиша. Кожен напружено прислухався до цього звуку, якого, здавалося, не було чути тут вже бозна-скільки часу. Невідомий швидко проминув увесь поверх, потім десь у глибині коридора відчинилися двері й так само швидко зачинилися.

– Мабуть, хтось повернувся за речами,– припустив Остап.– Або набридло сидіти вдома з батьками.

– То що там із легендою? – нагадала Дара, обмінявшись поглядами з Алексом і Максом. Ті, судячи з їхніх облич, чекали продовження історії.

– А з легендою все просто,– відповів Остап, відкладаючи записник.– Микола Васильович загравав із потойбічними силами. Гадаю, після почутого ви з цим не сперечатиметеся…

Він потягнувся до ноутбука й «оживив» темний екран. Там досі висів той самий сайт для любителів гнітючих вражень.

– І так само ви не сперечатиметеся, що вміщений тут переказ багато в чому співпадає з повістю «Вій», чи не найвідомішим твором Гоголя. Я тут дещо скопіював. Гадаю, це допоможе вам усвідомити, що всі ці нібито збіги насправді такими не є. І гоголівський «Вій», і легенда дійсно мають спільний виток. Кажіть, що хочете, але я більш ніж упевнений, що славнозвісний письменник десь почув цю історію й увічнив її своїм геніальним пером.

Остап знову на мить замовк.

– Так, він скористався творчою уявою і трохи переробив сюжет, точніше – доповнив,– продовжив він.– Однак це не скасовує той факт, що Гоголь на хвилі захоплення магією й окультизмом надавав цій легенді неабияке значення. Отже, він створив повість, але оригінальна історія, що надихнула письменника, теж жила своїм окремим життям. Люди у всі часи люблять слухати такі речі, і легенда про Панночку в дзеркалі мала право на існування так само, як, наприклад, історія про бабусину подругу, яка видивлялася у дзеркалі майбутнього нареченого…

– Ага, ти нам ще якусь бабину локшину на вуха навішай,– не витримав Алекс.– Бо ми тут мало не репаємося через захват від твоєї обізнаності. Коротше, Сікорський!

– А що «коротше»? – підвищив голос Остап.– Гадаєте, мені одному відома байка про мисливця в люстрі? Сумніваюсь. Подібним чином історія про Панночку могла передаватися з покоління в покоління. Тільки за часів Гоголя то була жахаюча чутка, а зараз – звичайнісінька міська легенда, що її виклали на відповідному порталі в тематичному розділі.

Хлопець кивнув на монітор і раптом упіймав себе на дивному відчутті. Здавалося, що оті черепи з павуками на тлі непроникної темряви ось-ось вибухнуть несамовитим реготом.

– Згадаймо «Вія». Якщо пам’ятаєте, там йшлося про бурсаків. Їх відпустили на свята додому, і троє з них заблукали вночі серед степу. Потім вони опинилися в садибі якоїсь бабусі, і та пустила їх переночувати. А далі бурсак Хома Брут зрозумів, що насправді та бабця – відьма, й відлупцював її. Згодом, коли Хома вже перебував у Києві, до нього приїхали кілька селян. Їх по нього послав один пан, до речі – сотник, щоб Хома прочитав над його помираючою донькою відповідні молитви. Побачивши дівчину, бурсак якимсь чином зрозумів, що це та сама відьма, яку він побив. Словом, вона померла й почала мститися. Знайомий сюжет?

Мафін згорнув сайт і відкрив вордівський файл, що зберігався на робочому столі. Фоном робочого стола його ноутбука слугувала світлина із зображенням Дональда Трампа, який власноруч шматував своє пихате обличчя, а з дір, що утворювалися, виглядала мармиза потворного ящера.

– Отже,– мовив Мафін,– поки що першу частину «Вія» відкладемо, але обов’язково до неї повернемося. Почнемо з другої.

– Чому? Давай рухатися по порядку,– запропонувала Дара.

– Я так і роблю,– відповів Остап,– не збивай мене з думки.– Він на мить завмер, пробігаючи оком рядки на екрані.– Дивіться, у нашій легенді про Панночку зазначено: «У козацького сотника була вродлива донька. Така вродлива, що коли прийшов час, до неї приїздили свататися мало не з чужих країв».

А Микола Гоголь лише підсилює цю тему: «…Перед ним лежала красуня, якої ще й світ не бачив. Здавалось, ніколи ще риси лиця не творили такої гострої і водночас гармонійної краси. Вона лежала мов жива; чарівне чоло, ніжне, як сніг, як срібло, здавалося замисленим; брови – ніч серед сонячного дня, тонкі, рівні, гордовито підвелися над заплющеними очима; а вії стрілами впали на лиця і пашіли огнем таємних жадань; уста – рубіни, ладні розквітнути усміхом щастя, повінню радості…»

Бачите, яка Панночка гарна? І це зазначено в обох текстах. Збіг? Не думаю.– Остап знову зиркнув на екран.– До того ж її краса не зійшла навіть після смерті. Ось: «Він наблизився до труни, торопіючи, подивився в лице померлої – і не міг не заплющити, злегка здригнувшись, очей своїх: така страшна, осяйна краса!» Ну, що скажете?

Хлопець гордовито окинув поглядом приятелів.

– Валяй далі,– озвався Макс.

Він спостерігав за всіма присутніми, і здавалося, що його більше цікавить їхня реакція на Остапові співставлення, ніж те, про що в них йшлося.

– А що далі? – скинув брови Остап.– Далі маємо майже те саме.

Легенда: «Та одного дня сталася біда. Повернулася Панночка додому з прогулянки геть побита, та так, що місця живого на ній немає, ледь до хати дісталася. Злякався сотник, скликав усіх, кого знав і про кого чув: лікарів, знахарів і навіть баб-шептух, хай як недобре про них говорили. Проте дати ради його дитині ніхто з них не зміг».

А Гоголь: «Тим часом скрізь пішла чутка, ніби дочка одного з найбагатших сотників, що жив на хуторі за п’ятдесят верстов од Києва, одного дня вернулася з прогулянки додому геть побита, ледве мавши снаги добутися до батькової хати…»

Що, скажете, ще один збіг? Добре, читаємо легенду далі: «Кілька днів промучилася бідолашна від болю, то сміючись, наче божевільна, то проклинаючи всіх поспіль. А потім наказала батькові послати людей за одним молодим хлопцем до семінарії, мовляв, хай помолиться за неї, бо він знає… Кинувся тоді старий сотник до слуг і звелів привезти до села доньчиного коханого. “Помирає кровинка моя,– тужив козак,– хай хоч наостанок помилуються, бо зустрінуться колись тільки на небесах”».

А ось наступний уривок з повісті: «Вона вже на божій дорозі і перед смертним часом своїм заповіла, щоб відхідну по ній і псалтиря аж три дні по смерті читав такий собі київський семінарист Хома Брут». Це по-перше. А по-друге: «Якби ж ти хоч хвилиночку ще прожила,– тужливо мовив сотник,– то, мабуть, знав би я всю правду. “Нікому не давайте читати по мені, а пошліть, тату, зараз оце до київської семінарії та привезіть бурсака Хому Брута; нехай три ночі молиться по грішній душі моїй. Він знає…” А що саме знає, я вже й не почув. Вона, голубонька, тільки це встигла сказати та й померла».

– Ну і як вам такі «збіги»? – Мафін переможно посміхнувся.

У кімнаті стояла та сама тиша, однак зараз у ній нібито щось змінилося. Мабуть, через те, що приятелі посилено працювали звивинами. Зрештою, всі думали про те ж саме: зважували «за» й «проти», пов’язані зі щойно почутим.

Ця нібито гра в мовчанку змусила Остапа напружитися.

Він розумів, що в цьому світі є речі, повірити в які не те що складно, а майже неможливо, і причина цього полягає в стереотипах, що закладаються під час виховання, ще в дитинстві. Тому й вважав, що людей навмисне виховують сліпими, аби вони не бачили того, що коїться насправді. Усілякі правила, заборони, табу, моральні цінності та інші бздури – їх єдиним призначенням є звичайне замилювання очей. Але Остап був переконаний: його очі здатні розпізнати істину, тому й не мав жодних сумнівів щодо походження «збігів», про які йшла мова. Це не літературознавчі ігрища – усілякі жарти скінчилися в той час, як знівечене тіло його друга витягли з петлі. І хай там як, він був переконаний, що рухається в правильному напрямку, і все, що треба для вирішення проблеми,– не зупинятися, далі розмотувати клубок, нитка з якого одного пізнього вечора зв’язала їх усіх разом.

– Не знаю,– раптом озвався Алекс,– мені, чесно кажучи, здається малоймовірним. Але… Маємо те, що маємо…

Він сидів біля Дари, і коли поглянув на дівчину, побачив у її очах відверту довіру.

– Гаразд,– видихнув Остап,– я нікого не примушую. Але що ми наразі маємо? Не буду згадувати про ті бажання й загибель Сергія та Лани, але ж фактично все почалося з цього самого сайту.– Він тицьнув пальцем на ноутбук.– Розумієте? Уся чортівня почалася з легенди, опублікованої на сайті, з історії, яка мало не один в один нагадує гоголівського «Вія». Саме це підштовхнуло мене до пошуків у Мережі, де я виявив купу свідчень про те, що Гоголь мав причетність до окультизму. Він скористався легендою, що її всі ми читали, і, здається, заклав у свій твір певну інформацію. Я чомусь переконаний, що вона допоможе нам звільнитися з цієї жахливої халепи, що зараз…

– І де цю інформацію шукати? – перебила Дара, бо не бажала чути того, що він намагався вимовити, і водночас кинула швидкий погляд на мовчазного Макса.

– Вона закодована в повісті,– проказав Остап.– Треба уважно читати. Вона там, і ми її знайдемо.

28

ДАРА. У СПЕКОТНІЙ КІМНАТІ

Дівчина повернулася до себе приблизно за три години. Увесь цей час вони обговорювали те, що накопав Мафін. А її мобільний не зафіксував жодної ознаки існування Богдана. Це ще більше занепокоїло дівчину, вона навіть спіймала себе на думці, що треба було б відправити йому повідомлення, поцікавитися, як справи.

А якщо щось не так? А якщо вже запізно?

Водночас вона згадала, чому зараз змушена нидіти в гуртожитку, а заразом і те, що саме її сюди повернуло.

Полохливе серцебиття ніби вгамувалося, не зважаючи на те, що під час розмови з Остапом і подальших обговорень вона додала собі снаги двома філіжанками надміцної кави.

Дара поглянула у вікно й спробувала зосередитися на чомусь іншому. Згадалися слова Мафіна, на які вона пристала. Та й Алекс, здається, почав щось розуміти, а Макс і раніше, судячи з усього, був на боці сусіда по кімнаті, хоч і не на всі сто. Та то байдуже – адже вона на собі відчула мерзенну присутність чогось стороннього, чогось бридкого й до біса лячного. Воно всіх їх затягувало у свої тенета, вірили вони Мафіновим здогадкам чи ні.

– Маємо усвідомити,– наполягав Остап ще півгодини тому,– масштаби збігів у цих текстах. І якщо ви досі вагаєтеся, ось вам дещо про саму Панночку. Пам’ятаєте в легенді: «А чи не віддала вона свою душу нечистому, чи не почала із самим сатаною перелюби?» Проте у Гоголя бачимо таке:

«А чи правда,– почав такий собі молодий вівчар, що начіпляв на свого ремінця від люльки стільки ґудзиків та мідяних бляшок, що скидався на крамничку роздрібної перекупки,– чи правда, що Панночка, не тим би згадувати, зналася з нечистим?

– Хто? Панночка? – обізвався Дорош, що вже знайомий був нашому філософові.– Та вона ж була таки нестеменна відьма! От хоч і заприсягнутися, що відьма!

– Та годі тобі, Дороше,– мовив другий, той, що дорогою так охоче всіх потішав,– яке нам діло; Бог з ним! Нащо про те говорити.

Та Дорошеві ніяк не мовчалося; він щойно перед тим сходив до льоху з ключником у якійсь пильній справі і, нахилившись разів зо два над двома чи й трьома бочками, вийшов відтіль щось дуже веселенький і все говорив, не вгаваючи.

– Що ти хочеш? Щоб я мовчав? – сказав він.– Та вона на мені самому їздила! От їй-богу, їздила!»

І ще уривок легенди з сайту:

«Та не всі вони добрими очима на дівчину дивилися. Чутки про її чорне око і віддане нечистому серце ходили давно. А з якогось часу в селі і взагалі дива почалися: то молоко за ніч скисне, то корови кров’ю цідяться, то пси знічев’я брехати починають, а у степу вовки вночі цілими тічками виють, хоча їх тут вже давно не було. “Відьма серед нас,– казали старі й хрестилися,– їй-богу, відьма завелась”».

Гоголь також далеко від цього не відходить:

«Розмова про відьом потяглася без кінця-краю. Кожний навперейми хотів про своє розказати. До одного відьма скиртою сіна присунулася аж до хатніх дверей, а в того вкрала шапку чи люльку; багатьом дівчатам на селі пообрізала коси, а з тих випила по скількись там відер крові».

– І, до речі, про кров! – похопився Остап.– Ось, дивимось легенду:

«А чутки не вщухали. У кожній хаті шепталися люди, що відьма їздить уночі на чоловіках, що хлепче кров дитячу і зводить з розуму всіх, хто їй в очі зазирне. Але більше за Панночку боялися селяни сотника, тому ніхто не наважувався йому хоч щось сказати».

У відповідь – потужний пассаж від Миколи Васильовича:

«– Хотів би я спитати, чого це ви всім товариством, що тут сидите за вечерею, узиваєте Панночку відьмою? Чи ж вона комусь що лихого заподіяла, чи кого звела зі світу?

– Всяко бувало,– відповів один із гурту, з лицем гладеньким, чиста тобі лопата.– Хто не пригадає псаря Микити… Гарний був псар! Тільки з якогось там часу почав він усе на Панночку задивлятися. Чи він таки справді вклепався в неї, чи вже так вона його причарувала, тільки ж напропале пішов чоловік, обабився вкрай; стало таке чортзна-що, пху! Соромно й сказати… Тільки Панночка було гляне на нього, то й поводи з рук пустить, Розбоя називає Бровком, спотикається і не знать що робить. Одного разу Панночка прийшла на стайню, а він саме коня чистив. «Дай,– каже,– Микито, я покладу на тебе ніжку». А він, дурень такий, і радий тому: «Та не тільки,– каже,– ніжку, а й сама сідай на мене». Панночка підняла свою ніжку, і як побачив він ту голу, повненьку та білу ніжку, то, каже, аж чад шибнув йому в голову. Нагнув він, дурень, спину і, схопившись обома руками за її голії ніжки, давай скакати, мов той кінь, по всьому полю, і куди вони їздили, того він не міг сказати; а тільки вернувся ледве живий і з того часу зсушився весь, як тріска; і коли одного разу прийшли до стайні, то замість нього лежала попелу купка та порожнє відро: геть згорів, сам собою згорів! А що вже був псар, то й на всьому світі такого не знайти»…

А далі ось таке:

«Є в нас на селі козак Шептун… Об таку саме пору, як оце ми сіли вечеряти, Шептун із жінкою полягали спати… А в колисці, що висіла посеред хати, лежала дитина-однорічок, не скажу вже, хлопець чи дівчина. Шепчиха лежала собі, а далі чує, що за дверима шкребеться собака і так скавулить, що хоч з хати втікай. Вона злякалася, бо ті баби – такий дурний народ, що покажи їй під вечір з-за дверей язика, то й душа втече в п’яти. А проте думає: “Дай лишень звезу по морді триклятого собаку, може, таки перестане скавуліти”,– та, взявши кочергу, й вийшла відчинити двері. Не встигла вона дверей прочинити, як собака кинувся попід ногами і просто до колиски з дитиною. Бачить Шепчиха, що то вже не собака, а Панночка; та нехай би вже Панночка в такій подобі, як вона її знала,– було б ще півбіди; та ось яка штука й притичина, що вся вона була синя, а очима як жаром сипле. Схопила дитину, прокусила їй горло і давай кров з неї пити. Шепчиха тільки й устигла крикнути: “Ой, лишенько!” – та з хати. Тільки бачить, що двері з сіней замкнені. Вона на горище; сидить та й труситься дурна баба; а далі бачить, що Панночка лізе до неї на горище, кинулася до неї та й почала кусати. Уже тільки вранці Шептун знайшов свою жінку, всю покусану та синю. А на другий день і померла дурна баба. Ось такі трапунки та спокуси бувають! Воно хоч і панського кодла, та вже коли відьма, то відьма»…

Наостанок дівчина згадала сказане Остапом перед тим, як їхня розмова завершилася: «Отож хай би як ми дуркували перед дзеркалом, та, здається, все ж таки випустили на волю справжнісіньке зло».

Сонячні промені нещадно випалювали місто, і двісті сімнадцята кімната перетворювалася на справжню піч. Це літо не щадило нікого, тому Дара приймала таке покарання як щось цілком нормальне й зрозуміле. До того ж після того, як вона повернулася з четвертого поверху, із-за думок про Богдана мимоволі почали визирали згадки про Лану. Здавалося, душа подруги блукає поруч, серед речей, що їй належали. Забрати ці речі її батькам просто не стало сили. Тож вона блукає й бачить усе, що коїться.

Лана.

Її чисті, ясні, наче зорі, очі на незворушному обличчі… Тільки через обставини й бажання стати «кимось більшим» дівчині довелося вчитися твердості та здатності дати собі раду в складних ситуаціях. Водночас вона опанувала вміння добре маскуватися, тому часом справляла враження цнотливо-безпорадного дівчати. Тим самим Лана Дементьєва принаджувала чоловіків, які, щоб побачити вогник радості в тих очах, були готові на все. А тепер це сяйво перетворилося на тлін. Отакі вони, чорні жарти долі…

І знову Дара повернулася думкою до сьогоднішньої зустрічі в кімнаті хлопців, згадавши прикінцевий Остапів висновок. Той її, як не дивно, підбадьорив. Мафін пропонував вирушити в мандрівку гоголівськими місцями з єдиною метою: відшукати останній прихисток Панночки. Він був цілком упевнений, що саме там можна знайти дещо таке, що здатне врятувати їх усіх.

Дзинь!

Мобільний просигналив, що отримав повідомлення.

Мабуть, знову Остап. У нього завжди є щось додати до сказаного. Дівчина провела пальцем по темному екрану телефону – і її очі навіть розширилися від подиву.

То була звістка від Богдана: він наполягав на терміновій зустрічі. Сухо, без звичних смайликів або дужок-посмішок, що нагадували обрізані нігті. Він, вочевидь, був налаштований вельми рішуче.

Слава Богу, живий…

29

БОГДАН. ЛЮДИНА НАТОВПУ

Той день можна було б вважати чи не найпоганішим з усіх, що він пам’ятав. Але хтось чи щось на небесах нарешті зглянулося й подарувало йому промінь надії на те, що правота все ж таки була за ним.

Залишившись у квартирі на самоті, Богдан ледве втримався, щоб не визирнути у вікно й не подивитися, як Дара сідає в таксі. Він знав, що це абсолютно нічого не змінить. А от якби дівчина озирнулася – а він був упевнений, що вона так і зробить,– і побачила його у вікні, то, звісно, розцінила б це як прояв слабкості. І через те відчула б себе ще впевненішою та твердішою в своїх намірах. Цього не можна було допустити.

Решта дня проминула наче поганий сон. Він вештався кімнатами, визирав то в одне, то в інше вікно, валявся на дивані, ретельно вивчаючи спочатку стелю, а потім підлогу квартири. Інакше кажучи, намагався зібратися з думками й відшукати вихід з ситуації, але з цього нічого не виходило. Усе, про що він мріяв, пішло прахом чи, принаймні, тріснуло. І замурувати цю тріщину ой як складно. Це можна зробити лише вдвох, а він наразі залишився сам.

За якийсь час з-за стіни долинули чиїсь тихі, однак виразні кроки, що стали вже звичними. Хтось ніби потупцяв на місці, а потім почав нарізати кола сусідською кімнатою. У цьому рухові не було жодного сенсу, тому здавалося, що тупотить мала дитина, якій все одно куди прямувати. Однак правда – і досить лячна – полягала в тому, що ані дорослих, ані тим паче дітей у тій квартирі не було і не могло бути, він переконався в цьому особисто.

Та що тут, до біса, відбувається?

Наступної миті Богдан згадав ту маячню, що її намагалися втерти йому оті схиблені разом із Дарою. Але цей спогад одразу зник, коли кроки за стіною згасли. Хлопець заспокоївся. Зараз йому точно не до цього, адже в перспективі – самотність і пошуки відповіді на питання: що робити далі?

Тільки коли засутеніло, він нарешті знайшов, чим відволіктися. Якось вони з Дарою почали дивитися серіал «Шерлок» – ця сучасна адаптація твору Конан Дойла була тоді на піку популярності. Богданові серіал не дуже сподобався, але його дівчина була в захваті, тож певну кількість серій вони передивилися. Не знайшовши жодної альтернативи, хлопець узявся за ноутбук, відшукав сайт, на якому «Шерлока» можна було крутити онлайн, а потім умостився на тому самому дивані, на якому ночував після їхньої з Дарою шаленої сварки. Без особливої уваги почав дивитися першу-ліпшу серію, зміст якої, на відміну від попередніх, виявився досить містичним.

«Мені мов пороблено,– похмуро посміхнувся він.– Усюди та клята містика, хоч вішайся».

Але буквально за годину хлопець ладен був подякувати вищим силам за те, що випадково натрапив на це кіно.

У сюжет він спочатку не заглиблювався. Упівока, як то кажуть, слідкував за зміною кадрів на екрані. Але невдовзі сталося дещо таке, що змусило його зосередитися на пригодах головних героїв, бо серія «Сусіди з потойбіччя» зрештою виявилася досить цікавою.

Ішлося в ній про такого собі лондонського бізнесмена, що придбав квартиру у старому реставрованому будинку. Ця вікторіанська халупа багато років стояла порожня через аварійний стан. Однак нарешті знайшлася будівельна компанія, що викупила дім, відремонтувала і почала продавати квартири всім охочим. Таких виявилося небагато, однак бізнесмен пристав на вигідні умови й став власником непоганих апартаментів.

Згодом цей чоловік почав помічати дещо дивне: раптом зникали дрібні побутові речі, а потім він знаходив їх у найнесподіваніших місцях. Далі з’явилися незрозумілі, але моторошні звуки, а з часом він почав гостро відчувати присутність у кімнатах когось стороннього.

Спочатку бізнесменові здалося, що над ним хтось знущається, проте спіймати жартівника на гарячому не вдавалося: жодні пристрої не зафіксували у квартирі когось, крім нього самого. Але загадкові явища продовжувалися, і коли чоловік виявив на простирадлі в спальні чиюсь кров, то з переляку звернувся до поліції. Однак поліціянти його лихові не зарадили, бо, знову ж таки, жодних слідів вторгнення не було виявлено.

У розпачі господар квартири наштовхнувся на вулиці на якусь напівбожевільну стару. Та розповіла йому, що в цьому будинку колись замордували цілу родину і тепер привиди загиблих не дають спокою нікому, хто там оселиться. Саме через те проклятий дім багато років залишався порожнім і занедбаним. Наляканий бізнесмен, однак, не втратив здорового глузду, тому й звернувся до знайомого полісмена. Той, у свою чергу, відправив його на Бейкер-стрит, до уславленого Шерлока Голмса.

Розслідуючи справу, Голмс з’ясував, що замовник насправді став жертвою аферистів. Відремонтувавши будинок і розпродавши квартири в ньому, власник розпочав залякувати покупців усіляким мракобіссям, примушуючи позбавлятися від «проклятого» житла за безцінь. У підсумку він отримував і гроші, і вільне житло для наступного продажу. У змові брали участь голова компанії, літня жінка, яка розповіла бізнесменові про привидів, пара консьєржів, які ніколи нічого не бачили, майстер з догляду за системою спостереження, детектив, що приїздив на виклик, і покупці, які, зважаючи на терміновість, пропонували жертві хитромудрої афери мізерну суму за її житло. Це була згуртована команда професійних шахраїв, і бідолашний бізнесмен значився в їхньому списку далеко не першим. А якби не Шерлок Голмс зі своїм другом Джоном Ватсоном, то й не останнім.

«Бінґо!» – тільки й подумав Богдан, коли на екрані з’явилися титри.

Вже за кілька хвилин пошуковик викинув йому більше десятка назв та адрес приватних агенцій, що за певну винагороду пропонували так звані «неофіційні розслідування».

Переглянувши деякі посилання, хлопець виявив, що ці послуги надають профі з юридичною освітою і досвідом роботи в адвокатських конторах чи навіть в органах слідства. І це було саме те, що треба. Проте серіал змалював надто ідеальну картинку, тому, заглибившись у вивчення сайтів агенцій, Богдан відчув певне розчарування. Виявилося, що приватні детективи з високою кваліфікацією і багатим досвідом вимагали за свої послуги майже астрономічні гонорари. Щоби скористатися цими послугами, йому довелося б негайно продати квартиру, а навіщо тоді розслідування? Однак хлопець не втрачав надії. Зрештою, приблизно на сьомій сторінці посилань, він натрапив на таку собі приватну агенцію «Песиголовець».

Назва здалася Богданові войовничою і водночас загадковою. Агенція пропонувала клієнтам досить широкий вибір послуг. Однак, на відміну від пишно оформлених сайтів, що займали перші рядки в пошуку, докладний перелік цих послуг був відсутній. Це можна було пояснити хоча б тим, що співробітники агенції готові надавати допомогу як у дрібних, так і у вельми серйозних справах, тому заходити в подробиці нема жодного сенсу. Окрім загальної інформації, там також підкреслювалося, що діяльність агенції жодним чином не порушує вимог цивільного та кримінального кодексів України.

Побачивши це попередження, Богдан усміхнувся, бо розумів: більшість послуг, що їх замовляють приватним детективам, так чи інакше суперечать законодавству або порушують конституційні права людини. Однак будь-яка структура, що веде подібну діяльність, обов’язково має попередити про власну непричетність до темних справ, і «Песиголовець» у цьому не був винятком.

Зберігши про всяк випадок закладку із адресою сайту, Богдан знову вмостився на дивані.

Все іноді значно простіше, ніж ми уявляємо.

Тому завтра він перш за все зробить дзвінок за номером, указаним на сторінці агенції. І якщо почуте його влаштує, домовиться про зустріч. Гроші? Здається, на ту послугу, якої він потребував, їх мало вистачити. Саме тому хлопець розслабився, і лише десь на краєчку його свідомості промайнула думка про те, що навколишнє й справді незбагненне. Тільки-но він мав питання, що здавалося нерозв’язним, аж ось якась зовнішня сила підкинула відповідь у вигляді випадково обраної частини телесеріалу, завдяки якій він знайшов потрібну стежку. Думка здалася цікавою, але заглиблюватися в неї хлопець не став…

Наступний день почався з четвертої ранку. Богдан прокинувся від того, що у квартирі на п’ятому поверсі хтось нібито намагався ковзати підлогою, використовуючи замість капців важезні цеглини.

Якого біса?!

Це було нестерпно, але з попереднього досвіду він знав: підніматися туди й гамселити в двері – марно. Певна річ, ніхто не озветься й не відчинить.

Зрозумівши, що за таких обставин всі спроби заснути марні, Богдан протер очі й подався на кухню варити каву. Шалена активність нагорі тривала ще хвилин десять, а потім все стихло так само несподівано, як і почалося. Однак це вже не обходило хлопця – у нього був номер агенції.

Перший дзвінок він зробив на початку десятої, але ніхто йому не відповів. Не було відповіді й опів на десяту. Однак після одинадцятої на дисплеї його смартфона висвітилося «прихований номер» – і Богдан швидко відповів.

Телефонувала дівчина чи, може, жінка – визначити вік за голосом було доволі складно. Передусім вона поцікавилася приводом, з якого він дзвонив. Богдан сяк-так виклав свою проблему. Жінка трохи завагалася, але швидко з’ясувалося, що вона просто шукає вільне місце в розкладі призначених зустрічей.

– Оскільки ваша справа термінова,– нарешті сказала вона,– гадаю, нема сенсу відкладати зустріч. Якщо вас це влаштовує, можете зустрітися з нашим співробітником уже сьогодні. Що скажете?

– Мене це повністю влаштовує,– відповів Богдан.

– Гаразд. Тоді я передзвоню найближчим часом і повідомлю про місце зустрічі. На все добре! – Жінка натиснула «відбій».

Прихований номер, суто діловий тон, призначення зустрічі, що напевне відбудеться поза офісом агенції… Все це налаштовувало на думку, що «Песиголовці» займаються значно більш серйозними справами, ніж міг уявити. Цей здогад на якусь мить збентежив хлопця – хтозна, що за структура ховається за тією назвою.

Міркуючи, Богдан дійшов висновку: під час зустрічі він уважно слухатиме і ще уважніше вивчатиме людину, яка з’явиться. І коли виникне бодай один нюанс, що йому не сподобається, він скасує замовлення й шукатиме інші варіанти.

Прихований номер висвітився на екрані о 12:23. Та сама жінка повідомила, що його чекатимуть о третій по півдні на Театральній площі біля пам’ятника Ользі Кобилянській. Богдан сподівався, що зараз йому назвуть пароль і відгук або, принаймні, спитають, за якими прикметами його впізнати, але марно. Ще раз нагадавши час зустрічі, жінка знову побажала йому гарного дня й пішла з лінії. На мить хлопцеві здалося, що він розмовляв із роботом, а не з живою людиною.

Наступні два дні були в нього вихідні, тому Богдан радо скористався можливістю відвідати центр міста. Якщо не враховувати поїздок на роботу, він давно нікуди не виходив. Дара обурювалася цим, а він, зі свого боку, намагався переконати її, що власне житло є значно важливішим, тому вони не мають права марнувати гроші на безглузді розваги. Наразі ж він і сам відчував, що, можливо, вона все ж таки мала слушність. Хай тільки трохи. Зважаючи хоча б на те, що їхні вікна з одного боку виходили на пустир, де на звалищі постійно тусувалися бомжі, а з іншого – на захаращений будівельним мотлохом двір. Очам, як відомо, треба відпочивати, власне, як і мозку. І один із найкращих способів – це споглядання краси, наприклад архітектури старого міста. Вона дивним чином заспокоює людину, серед трьохсотрічних кам’яниць та храмів завжди хочеться думати про вічне.

Богдан добре пам’ятав свої перші враження від Чернівців. Найбільше захоплення в нього викликала відсутність ознак глобалізації. Великі міста, хай би якими культурними центрами вони не були, із часом перетворюються на скупчення моллів, гіпермаркетів, пихатих бутиків, білбордів, що рекламують відомі бренди, оптових та роздрібних ринків. Чернівці такої долі поки що уникали. На відміну від інших, місто зберігало свою неповторну атмосферу будь-якої пори року, і це Богданові подобалося найбільше. І хоча він не був цінителем старовини або знавцем місцевої історії, та сама вулиця Кобилянської та площі зі скверами викликали в нього зовсім інші почуття, ніж сучасні будівлі зі скла, бетону та пластику, а сурмач, який щодня сповіщає з вежі ратуші про настання обідньої пори, вартий більше за будь-які електронні годинники, що прикрашають центри інших міст.

Опинившись на Театральній площі за двадцять хвилин до призначеної зустрічі, Богдан укотре окинув очима давно знайомий, але в той же час ніби й абсолютно незнаний простір.

І недивно: сонце наче прирекло місто на страту, забувши про милосердя. Поодинокі перехожі тинялися в пошуках тіні, а виробники газованих напоїв і соків долали чергові рекорди продажів. Синоптики, своєю чергою, не мали чим заспокоїти, сповіщаючи лише стабільність температури.

Вирішивши не стовбичити біля пам’ятника, хлопець усівся на найближчій лаві. Там уже сидів якийсь чоловік, який передивлявся на екрані фотокамери щойно зроблені знімки. Звичайний турист – про це свідчив не лише фотоапарат, а й дешевий путівник, що лежав поряд із наплічником кольору хакі. Милуючись кадрами, він не витягав сигарету з рота й навіть не глянув на Богдана, коли той улаштувався поруч.

Мобільний показував 14:53, а площа досі залишалася практично порожньою. Напроти сиділи ще кілька літніх людей, час від часу майдан перетинали хлопці й дівчата з наплічниками, чоловіки і жінки з камерами, а ще екскурсоводи, яким, попри пекло, доводилося щодня виконувати свою місію. Дослухаючись до розповіді одного з них, Богдан раптом згадав, що за роки життя в Чернівцях жодного разу не відвідав театр. А там, судячи зі слів екскурсовода, було на що подивитися.

Через це відкриття він замислився над тим, що спорт в його житті, мабуть, дійсно займає забагато місця. Думка була нібито побіжною, але гострою, мов голка. Він знову спіймав себе на тому, що вже вдруге за сьогодні мусить погодитися із Дарою: він дійсно живе у власному світі згідно зі своїми інтересами, а те, що навколо є речі значно більш важливі й цікаві, йому, відверто кажучи, по цимбалах.

Коли на телефоні було 15:00, турист із камерою почав збиратися. Він сховав камеру в кофр, запхав путівник в одну з кишень наплічника, але замість того, щоб кудись вирушити, раптом спитав:

– Тебе звати Богдан?

– Так,– здивовано відповів хлопець.

– Чудово. Я з агенції, ти нам телефонував. Мене звати,– секундна пауза,– Олег. А зараз давай трохи прогуляємося.

Вони неквапом вийшли з площі й рушили вулицею вгору. Богдан скоса поглядав на чоловіка, і те, що побачив, йому не дуже сподобалося: зріст трохи вищий за середній, худий, згорблений – скоріш за все, через постійну роботу за столом, лице не голене як мінімум кілька днів, та й вираз його якийсь інфантильний. На цьому Олегові були м’яті літні штани й запрана смугаста сорочка поло з емблемою якогось гольф-клубу. На голові – потерта бейсболка, з-під неї вибивалися пасма спітнілого волосся, а на козирку сиділи сонцезахисні окуляри. Словом, викапаний турист і аж ніяк не Джеймс Бонд. Таких у центрі Чернівців вештаються сотні, але не це засмутило Богдана: цей чоловік не справляв враження надійності.

«Треба заспокоїтися й бути реалістом,– наказав собі Богдан.– Хтозна, якби на місці “туриста” опинився випещений метросексуал зі стильною борідкою і в дорогому костюмі, ти б такому довірився?»

Він знову поглянув на Олега, після чого почав складати до купи все, що знав досі й побачив зараз. Згадав, як його здивувала таємничість, якою були оповиті «Песиголовці». Мабуть, у цієї каламутної контори навіть офісу порядного немає, а тільки сайт-візитка з номером телефону. Навіть електронна пошта була відсутня, а це в наш час взагалі дикунство. І, знову-таки, цей Олег не прийшов на зустріч хвилина в хвилину, а байдикував на лаві бозна-скільки часу. Що він тут робив? Удаючи, що знімає архітектуру, фотографував напівоголених дівчат? Утім, може, він цього й прагнув – щоб його вважали недоумкуватим роззявою туристом? Чим взагалі займаються ці приватні детективи?

Може, вони й замовними вбивствами не гребують?

– Ну то як? – зненацька звернувся до нього Олег, ніби прочитавши хлопцеві думки.– Надивився? Готовий довіритися?

– Думаю, так,– відповів Богдан після миттєвого коливання, зрозумівши нарешті, що поки він вивчав незнайомця, той так само вивчав його самого. Це чомусь його заспокоїло – і в наступні десять хвилин хлопець розповів «туристові» про свої підозри відносно компанії «Білд Стар». Виклав геть усе, починаючи з випадково побаченого оголошення аж до сьогоднішнього дня. Однак чомусь не став згадувати про смерть Лани Дементьєвої і про оте лайно, у яке його намагалися втягнути Дара з її пришелепкуватими приятелями.

Поки Богдан говорив, чоловік мовчав, лише іноді ніби ненавмисно озирався. Мабуть, щоб переконатися, що за ними не стежать.

Почавши свій рух вулицею Бандери, вони проминули Банкову, потім Грушевського і вийшли на вулицю Франка. Далі не поспішаючи обішли художній музей і опинилися на центральній площі, а звідти повернулися до пам’ятника Ользі Кобилянській.

Олег не перебивав хлопця, лише поцікавився фамілією юриста, який оформляв угоду. Потім знову ані пари з вуст, поки вони не опинилися на Кафедральній.

– Добре, я тебе почув,– нарешті проказав він.– Ситуація дійсно цікава. У моєму списку справ досі нічого подібного не було.

– То яка ціна питання? – напрямки поцікавився Богдан.

Його раптом узяв сумнів: чи зможе він заплатити за послугу, яку збирався замовити, ні – яку вже майже замовив, хоча офіційної згоди поки що не дав.

– Про це наразі нічого не скажу,– невимушено кинув Олег.– Зробимо так: спочатку з’ясую все, що мене зацікавило в цій ситуації. Коли виявиться, що тут є за що зачепитися, тоді й узгодимо деталі.

Він трохи потупцяв на місці й знову роззирнувся. Поруч пройшли хлопчина з дівчиною, обом років по п’ятнадцять. Парочка трималася за руки й жваво теревенила про якийсь фільм.

– І ще одне: мені потрібен номер твого мобільного.– Чоловік уважно подивився просто Богданові в очі.

– А хіба він не висвітився у вас, коли я телефонував? – здивувався той.– Ви що, не зберігаєте вхідні дзвінки?

– Продиктуй номер.– Олег недвозначно ухилився від відповіді.– І давай без зайвих питань, гаразд?

– Добре, записуйте.– Богдан почав диктувати.

Агент і не подумав дістати з кишені телефон – дивився собі під ноги й кивав після кожної групи цифр. Вочевидь, фіксував номер просто в голові.

– Хлопче,– усміхнувся чоловік, знову прочитавши Богданові думки.– Хочеш добру й безкоштовну пораду? Ніде й ніколи не записуй дійсно важливі номери. Завжди тримай їх при собі, тобто в пам’яті. Це про всяк випадок.

Він витер спітніле чоло й поправив наплічник на плечах, збираючись іти.

– Я зателефоную за кілька днів. Може, й раніше. Якісь новини обов’язково будуть…

Не прощаючись і так само, як при зустрічі, не подавши руки, агент швидко розвернувся й попрямував у бік Вірменської, озираючись на всі боки.

Богдан постояв ще близько хвилини, а потім рушив назад по вулиці Кобилянської.

Післяобідній час видався найспекотнішим. Зазирнувши до одного з численних вуличних кафе, хлопець підійшов до холодильника й дістав звідти охолоджену пляшку «Фанти». В інші часи він обрав би негазовану мінералку, проте зараз чомусь дуже хотілося цієї солодкої гидоти, напханої синтетичними ароматизаторами.

Він дав дівчині за шинквасом купюру, забрав решту і неквапом попрямував до площі. Побачивши кінотеатр, він чомусь згадав, що з давним-давно не бував у кіно, а тим більше – сам.

Тепер завжди сам.

Не гаючи часу, хлопець пірнув у прохолоду напівтемного холу і зупинився біля каси, роздивляючись афіші. Зараз він був зовсім не проти подивитися якийсь крутий бойовик, і вибір був непоганий.

30

ОСТАП. ВІДЧИНЕНІ ДВЕРІ

Дух щойно розкуреної марихуани трохи освіжив атмосферу в чотириста чотирнадцятій. Принаймні перебив сморід, який тут панував.

Мафінові «засіки» майже спорожніли, а для поповнення запасів «палива для польотів» бракувало коштів. Отже, він мав ті самі проблеми, що й будь-який нужденний студент. Залишившись на літо в місті, він прирік себе на животіння за рахунок стипендії і взаємодопомоги з тими, хто теж не схотів повертатися на ці місяці до своїх старих. Та таких, на жаль, виявилося небагато, саме тому вони з Максом перебувалися, як могли.

Добре знаючи, що розділяти косяк із приятелем не доведеться, він поволі насолоджувався процесом. У навушниках лунав божественний баритон Френка Сінатри. Ні, Мафін не дуже захоплювався цим співаком, але в подібних ситуаціях містер Сінатра був одним із небагатьох, хто сприяв спокою і не перевантажував мозок зайвими думками.

Утягуючи в легені терпкий, солодкавий і трохи нудотний дим, хлопчина дивився в стелю й радів штилю, що наразі запанував у його голові.

Сьогодні йому нарешті вдалося, так би мовити, відкрити шлюзи й випустити на волю інформацію, яка мало не рвала його свідомість на шмаття. Здобуте гризло не гірше за голодного звіра, а це, у свою чергу, свідчило, що той баласт обов’язково треба скинути комусь, в іншому разі він ризикував просто з’їхати з глузду.

Добре, що на його слова нарешті пристали. Попри впевненість у їхній слушності, Мафін дуже боявся, що з нього кепкуватимуть. А загальна згода повністю його влаштовувала і дозволяла діяти далі на власний розсуд, знаючи, що інші обов’язково підтримають. Це багато важило, адже він був переконаний: пекельне коло зрештою має замкнутися. І якщо бути відвертим, має замкнутися саме на ньому, бо це він був останнім, хто загадав бажання перед дзеркалом у двісті сімнадцятій кімнаті.

В уяві виникла моторошна картина: ось він заходить на свою сторінку в Фейсбуці, а там на нього чекає допис:

«Вітаємо! Ви виграли квиток на єдиний виступ “Snoop Lion” в Україні!»

Далі темрява, а потім наступна сцена: він лежить пошматований на клапті у домовині, оточений родичами і представниками деканату. Труну спускають в яму, і хтось першим кидає на неї жменю землі. Його друзів поруч немає.

Заглибившись у похмуре видиво, Мафін незчувся, як обпік косяком палець. Матюкнувшись, він жбурнув недопалок під ліжко. Відклав навушники і, облизавши опік, поглянув на ноутбук і блокнот, що постійно лежали на столі поруч із ліжком. І знову згадав про дивовижні результати своїх пошуків.

О, він відкопав багато цікавого про будь-які люстра. Це й стало однією з найголовніших зачіпок, бо, попри сюжетну схожість їхньої легенди з гоголівським «Вієм», Мафін розумів, що цього буде замало. Тож задля здобуття цілковитої довіри він мав запропонувати хоч якесь пояснення походження Панночки, яка виявилася жорстокою примарою-вбивцею.

Гортаючи відповідні сайти, він відштовхувався від загального погляду на дзеркала як окультний предмет, відомий мало не всім світовим культурам. Ними користувалися європейські й арабські алхіміки та шамани Маньчжурії, давньоєгипетські жерці та чаклуни Крайньої Півночі. Якщо вірити найдавнішим міфам, царство померлих майже тотожне світові живих. Різниця полягає лише в протилежності: що в нас праве – там ліве, а що в нас живе – там мертве. Тож люстро, що обертає праве на ліве, і навпаки, застосовували в якості коридора між світами, і робити це мали лише особливо втаємничені особи. Усім іншим такі дії заборонялися, адже необережне поводження із дзеркалом могло накликати біду на все місто або навіть країну.

Шукаючи навмання хоч якийсь натяк, Мафін, однак, раптом виявив усе, що йому було треба.

Середньовічні містики стверджували: найстрашнішу загрозу дзеркала становлять під час поховальних обрядів, тому традиція завішувати їх, якщо в хаті покійник, досі живе. Про це знають усі, цього ритуалу несвідомо додержуються як жителі закарпатських сіл, так і мешканці мегаполісів, чиї квартири оздоблені найсучаснішою технікою. Тож вимога закривати люстро міцно пов’язана з уявленнями про коридор, що веде до потойбіччя. Мовляв, що ближче смерть, то ширше відчиняються двері з іншого боку. Але якщо звичайна людина, якій ще жити й жити, побачить власне відображення в тому коридорі, вона ризикує назавжди залишити в ньому душу. І та душа, не маючи змоги вирватися на волю, скнітиме в замкненому просторі. Із часом світло в ній згасне, і вона перетвориться на лиху примару, керовану силами пітьми, що діятиме відповідно до своєї демонічної природи, насолоджуючись злом. Саме з цієї причини люди чи не на всіх континентах завжди боялися привидів, бо серед тих, хто помер, але залишився в світі живих, добрих істот взагалі не існує.

Зваживши на це, Мафін одразу ж схопився за гоголівську повість та легенду, і в обох на нього чекали неабиякі сюрпризи.

«Вій» вразив його таким пасажем:

«Уся долівка була вкрита червоною китайкою. На покуті, під образами, на високім столі лежало тіло покійної на покрові з синього оксамиту, прикрашеному золотою торочкою й китицями. Високі восковії свічі, калиною перевиті, горіли в ногах і в головах, світячи своїм кволим проти білого дня світлом. Лице покійної заступив йому нерозрядний батько, сівши проти неї спиною до дверей».

Померла Панночка лежала в хаті. А трохи далі:

«Філозоф, почувши таке, прожогом метнувся до кухні, де він бачив примазаний до стіни, загиджений мухами, трикутний шматочок люстерка, біля якого були понатикувані любисток, барвінок і навіть віночок з нагідок, усе призначене на оздобу чепурливої моргухи. Жахнувся він, побачивши, яку правду вона сказала: чуприна йому справді наполовину пересіялася сивиною».

З написаного випливало, що слуги з якоїсь причини залишили люстро в хаті неприкритим. Можливо, ніхто спочатку й не думав про смерть, хоча та вже чатувала на порозі. А може, забули про нього або просто не звернули уваги. Але факт залишається фактом: його не завісили навіть ганчіркою!

У легенді про це, на жаль, ані слова, але там було дещо інше:

«А потім баби то тут то там почали казати, буцімто Панночка в люстерках їм ввижатися стала».

Замислившись над прочитаним, Мафін дійшов висновку: незадовго до скону Панночка все ж таки глянула в дзеркальце. Відповідно давнім переказам, її душа залишила тіло й зробилася полонянкою коридора між світами. І якщо спочатку та полонянка здавалася доброю, то згодом стала лихою і почала мститися людям. Можливо, саме за те, що вважали її відьмою, хтозна.

Винайденому Мафін повірив, і відтоді нагальним стало запитання: чи повірять у це інші?

Мають повірити, бо це очевидно.

Тепер все було позаду. І хай не всі висловили згоду з почутим, на його боці були факти. Тож наразі у них лише одна справа: пошуки рештків дівчини й заспокоєння поторочі.

Знову взявшись за навушники, Мафін кинув погляд на свого сусіда. Той останнім часом поводився так, ніби йому до шмиги все, що тут коїлося. Певною мірою, воно й не дивно, адже Макс, на своє щастя, не встиг висловити бажання. Однак, зважаючи на драматичний, ба навіть містичний перебіг подій, Макс, на його думку, мав би приділити їм більше уваги. Хоча б як любитель кіношних і літературних «жахастиків».

Усе це не могло залишити хлопця байдужим. Проте залишало. От вам і ще одне питання: чому?

31

МАКС. ЕЛЕМЕНТАЛ

«Інколи ніщо не завдає людині стільки болю, як будинок, у якому вона виросла»,– подумав Макс, згадуючи недавні відвідини рідної «хати з химерами».

Той дім був геть просякнутий загадками. І що більше хлопець про них думав, то сильніше його мучили ті питання, на які мати не наважувалася відповісти.

Усе, що стосувалося його батька, їхньої втечі з іншого села й розлучення, завжди було табу. Так, він іноді цікавився тими забороненими речами, але мати здебільшого ухилялася від таких розмов. Або просто мовчала, або ніби знічев’я змінювала тему. Тому за всі ці роки Макс так і не почув хоч чогось, що могло пролити трохи світла на постать батька і його долю. Пізніше всі спроби зачепити цю тему наштовхувалися на гостре і категоричне материне «ні». Макс плутався в припущеннях, вишукував, наполягав знов і знов, але результати все одно були заперечними. Відомі йому змалку речі: батьків алкоголізм, відсутність уваги, якісь таємні справи – і це все.

Та, як відомо, вода каміння точить, і зрештою в матері щось надломилося: вона наважилася-таки розкрити карти, поставити остаточну крапку в справі, що муляла Максові бозна з яких часів.

І зараз, поринаючи в спогади про почуте від неї кілька років тому, він почувався чимось на кшталт напівбожества, якому цілком байдужі проблеми, що ними переймаються земні істоти. Слова матері спричинили в ньому вибух, і наслідком, як часто буває після катастрофи, став Максів внутрішній світ, поділений на дві частини – «до» та «після». І хоча зовні в хлопцеві майже нічого не змінилося – хіба що відпустив більш довге волосся, щетина стала трохи густішою, а погляд гострішим,– його особистість зазнала докорінних перетворень, і загалом вони йому припали до смаку.

Отже, зараз Макс валявся на ліжку, звично покусуючи кісточки пальців та ганяючи по колу спогади про дитинство й марні спроби стати своїм серед приятелів. Окрім цього він неуважно гортав улюблений роман і скоса спостерігав за Мафіном – після розмови з усіма учасниками експерименту із дзеркалом, що й досі уціліли, його сусіда по кімнаті відверто відпустило.

Макс, до речі, трохи здивувався через те, як швидко той розкрутив історію про Панночку. Але, якщо замислитися, у цьому не було нічого дивного. Остап Сікорський – природжений історик. Шукати, розкопувати, доводити – його призначення. Він сам обрав цей шлях і, цілком можливо, був одним із небагатьох, кому дійсно пощастило знайти своє справжнє «я» ще до вступу в університет. Зазвичай це відбувається значно пізніше, коли змінити щось майже неможливо. Тому Макс вважав сусіда по кімнаті справжнім щасливчиком.

Що ж до інших… Після всього, що сталося, він помічав у кожному наочні зміни.

Нікчемний, покинутий власним рабом напризволяще Алекс Савицький нарешті хоч трохи усвідомив справжній стан речей у світі. Він, здається, навіть почав розуміти, що не все можна купити за гроші, хай скільки б їх не було. Тому зараз він не в змозі дозволити собі таку розкіш, як спокій. Неспокій став його постійним супутником замість зниклого Сашка, а смерть Лани Дементьєвої додала олії в цей бентежний та пекучий вогонь.

Дарина… Вона все ж таки прозріла. Розплющила очі й побачила Богдана таким, яким той був насправді.

Остап теж багато чого переусвідомив. Хто-хто, а Макс достеменно знав, які гріхи той має за душею. І хоч за деякі з них він мав би відповідати разом із нещасним Сергієм, але той вже сплатив за рахунками, і тепер його не стосується все скоєне.

І як би жорстоко й цинічно це не звучало, Макс дійшов висновку, що саме Сергій із Ланою – двійко амбітних й надто зухвалих людисьок – є якнайкращим попередженням для інших. Їхній світогляд відразу ж почав змінюватися на краще. І до біса те, що всі вони поки що цього не усвідомлюють.

Цікавий парадокс, відомий ще античним філософам і численним диктаторам: «Жертвуй кількома, щоб урятувати багатьох». Із цієї настанови випливало: щоби люди почувалися щасливими, їх періодично треба тицяти пиками в калюжі крові інших людей. Тільки відчувши запах і смак свіжої крові, побачивши, як згасає чиєсь життя, людина стає здатною зазирнути в очі прадавнім жахам і замислитися над справжньою цінністю власного життя.

Смерть одного – це копняк для іншого.

Доведена до відчаю й змушена повірити оповідці про Панночку із дзеркала, маленька компанія потенційних жертв невпинно наближається до розуміння істинних цінностей. І в цьому Макс убачав неспростовну перевагу. Трусячись над своїми нікчемними життями, всі вони відкривають у собі нові, раніше незнані почуття. А смерть друзів слугує їм мірою й ціною, бо в цьому світі ніщо не отримується задарма.

Беззаперечна істина: щоб по-справжньому побачити цей світ, іноді треба втратити все.

Частина четверта

У ПОШУКАХ ІСТИНИ

32

БОГДАН. БІСОВА СУПЕРЕЧНІСТЬ

Стіни квартири номер тридцять два почали тиснути на хлопця гірше тюремних ґрат. А той факт, що він обрав ці ґрати сам, лише додавав гостроти цьому відчуттю. Вдень це ще можна було терпіти, принаймні він міг хоч на якийсь час відволіктися. Але пізнього вечора чи вночі Богданові здавалося, що стіни його житла перетворюються на гідравлічний прес і хтось лихий тисне на червону кнопку, бо намагається перетворити його на місиво з потрощених кісток і м’язів, що згодом можна згодувати миршавим дворовим псам.

Все це минеться. Все це обов’язково минеться…

Після зустрічі з Олегом у центрі міста між ними відбулася ще одна розмова. Представник агенції зателефонував і, як обіцяв, повідомив новини.

– Вочевидь, усе досить серйозно,– впівголосу промовив він, бо, вірогідно, не хотів, щоб його почув хтось сторонній.– У Чернівцях про цього забудовника майже нічого не відомо. Але загалом компанія залишила чимало слідів…

Він замовк, очікуючи на Богданову реакцію, але не дочекався.

– Схема всюди та сама: розстрочка на прийнятний термін, жодних переплат, миттєве укладання угод. Але потім через відносно короткий час ті самі квартири перепродаються. Причини невідомі, власне, як і вартість. Але подейкують, що пропонована вартість значно нижча за початкову. Тобто нові покупці зрештою у виграші.

Агент знову зробив паузу, але Богдан й далі мовчки слухав.

– З усього цього роблю висновок, що твої підозри слушні. Я б навіть припустив таке: оскільки ви неодноразово жалілися керівникові філії на безлад, вам слід чекати на покупців, яких з тієї чи іншої причини зацікавить саме ваша квартира. І це, ймовірно, відбудеться найближчим часом.

На цьому розмова завершилася. Богданів телефон на довгий час замовк. Агент зник, а Дара теж не поспішала відновлювати спілкування. Тож наступні дні він просидів, ніби у вакуумі. У скриньці електронної пошти, окрім нагадувань, що його життя буцімто в турботливих руках Ієгови, і пропозицій скористатися демо-рахунком на «Форексі», нічого путнього не було. Саме тоді Богдан почав нервувати, і стіни його власного житла раптом перетворилися на невблаганний прес.

Однак час не минав дарма, бо хлопець мав можливість більш-менш спокійно обміркувати все, що сталося. З одного боку, усі його підозри підтверджувала ще одна людина, і не проста, а профі з детективної агенції. Це остаточно переконало Богдана в тому, що ніяких потойбічних явищ у реальності не існує, все це – тупі вигадки схиблених йолопів, які навіть Дарину збили зі шляху істинного, трясця їм усім. Але з іншого, на жаль, той самий профі фактично підтвердив те, чого він дуже боявся: за компанією «Білд Стар» тягнеться хвіст незрозумілих угод.

Щойно після зустрічі з Олегом хлопець вирішив повідомити про все Дарі, адже вона, судячи з усього, дійсно вирішила взяти паузу в їхніх стосунках. Саме тому не телефонувала й не писала. Але його прохання про термінову розмову залишилося без відповіді. Потім він надумав викласти всі наявні обставини в месенджері, проте вчасно схаменувся й стер усе написане.

Слабак!

Богдан укотре згадав те, про що обов’язково подумає Дара – про його слабкодухість. Певна річ, вона мовчатиме, але подумки вважатиме його тюхтієм, що не витримав характеру й першим почав шукати примирення. Звісно, колись вона пробачить його, але тоді намагатиметься крутити ним, як заманеться, а він дозволити цього не міг. Тому й подумав: привід писати з’явиться лише тоді, коли агент надасть неспростовні докази діяльності аферистів. Він із задоволенням продемонструє їх коханій – і тоді все поступово повернеться на свої місця.

На тому Богдан й зупинився.

33

ДАРА. АЛЕКС. ОСТАП. МАКС. МАЯК

Дарина тим часом готувалася вирушити в путь. Крапки над «і» було розставлено, і їхня невеличка компанія – а точніше, її залишок – конче потребувала закінчити цю моторошну історію. І бажано, щоб фінал улаштовував їх усіх.

Зі зборами не виникало жодних проблем. Савицький мав посвідчення водія і гроші, отже, міг дозволити собі взяти автівку напрокат. Провіант й одяг теж не питання. Єдине, у чому в них не було впевненості,– це в маршруті.

Однак і цю заваду швидко здолав Мафін. Ще під час пошуків необхідної інформації і прискіпливого вивчення тексту гоголівської повісті він виявив, хай хоч і не досить вичерпні, але все ж таки більш-менш конкретні координати:

«Тим часом скрізь пішла чутка, ніби дочка одного з найбагатших сотників, що жив на хуторі за п’ятдесят верстов од Києва…»

Якщо вірити Гоголю, хутір, де жила Панночка, розташовувався в радіусі п’ятдесяти-п’ятдесяти п’яти кілометрів від столиці. Площа чимала, але треба було врахувати, що за останні півтора століття місто значно збільшилося в розмірах, тож і радіус пошуків зменшився.

Письменник навіть додав уточнення:

«Він став на ноги і глянув їй в очі: світанок розгорявся, і здалеку блищали золоті бані київських церков».

Це сцена з першої частини «Вія», коли Хома побив відьму. Судячи з опису, це сталося десь неподалік тодішнього передмістя, а отже, пошук треба починати з того боку Києва, де були або й досі стоять тогочасні церкви, а потім рухатися далі й далі від міста. У повісті також виявилися деякі прикмети, за якими можна було впізнати саме ту місцевість, де жили сотник із Панночкою:

«Все село стояло на широкім та рівнім схилі. З півночі все закривала крута гора і підніжжям своїм кінчалася біля самого двору. Як глянути на неї знизу, вона здавалася ще крутіша, і на високому її вершку де-не-де стирчало покошлане бадилля сухого бур’яну і чорніло проти ясного неба. Вся гола, глиняста, скрізь розрита дощовими водориями та поточинами, вона навівала смуток… З верхогір’я вилася по всій горі дорога і, спавши вниз, проходила повз двір до села… Філозоф стояв на високому серед двору місці, і коли повернувся та глянув у другий бік, перед ним розстелився зовсім інший краєвид. Село разом зі схилом гори скочувалося до рівнини. Неоглядні луки розгорталися в далеку просторінь; ясна їхня зелень дедалі темнішала, і видно було, як синіли в далечині села, хоч було до них не менше двадцяти верстов. Праворуч від лук тягнулися гори, і ледве помітною здаля смугою горів і темнів Дніпро».

Вивчивши цей фрагмент, Остап за допомогою Google Maps пройшовся Київщиною вздовж і впоперек. Міста, села, величний Дніпро. Йому відкрилося павутиння доріг, що поєднувало безліч населених пунктів, про існування яких він досі не мав жодного уявлення. Однак на те, щоб відшукати потрібний напрям, йому знадобилося не більше десяти хвилин.

«Як люди раніше обходилися без Інтернету?» – тільки й подумав він.

Скориставшись пошуковиком, Остап відразу ж виявив кілька сіл, що за більшістю ознак здавалися підхожими. І навіть не здивувався, що одне з них так і називалося – Сотникове. Навпаки, це відкриття ще більше переконало хлопця в правильності його міркувань. Тож починати треба саме з нього, з цього Сотникового, де, напевне, заховане їхнє спасіння.

34

У ДОРОЗІ

Орендований Савицьким джип «Гранд Черокі» впевнено долав відстані між містечками й селами. Не сказати, щоб Алекс добре знався на автівках, але його знань вистачило, щоб обрати малопомітний сірий джип з коробкою-автоматом, посиленою охоронною системою, навігатором і – що найважливіше – кондиціонером. Пробіг цього підтоптаного монстра вже перевалив за двісті тисяч кілометрів, однак на потужність двигуна це не вплинуло. Працівники компанії з прокату, вочевидь, непогано доглядали за своїм майном.

Щоб не марнувати часу на придорожні магазини й кафетерії, із собою взяли все необхідне. Алекс впевнено вів джип, поруч із ним умостився Остап, а Дара з Максом розкошували на комфортному задньому сидінні.

Виїхавши ранком із Чернівців, першу сотню кілометрів вони переважно мовчали. Причиною цієї неговіркості була, скоріш за все, неспокійна ніч. Хоч про це ніхто не згадував, але напередодні нормально заснути нікому з них не вдалося. Кожен нервував, міркував, щось планував і питав себе, що саме чекає попереду і яким чином воно вплине на його власне життя. Ситуація змінилася тільки тоді, коли позаду залишився Кам’янець-Подільський. Мабуть, свіжість ранку трохи підбадьорила мандрівників або вони все ж таки дійшли висновку про успіх запланованого, але в їхніх голосах нарешті забриніла сяка-така впевненість. У якийсь момент її вистачило навіть на те, щоб повернутися до розмови про заборонене.

– Я колись бачила досить цікавий документальний фільм про потойбіччя,– промовила Дара, роздивляючись довколишні пейзажі.– Там ішла дискусія щодо існування паралельних світів, і більшість науковців сходилися на тому, що вони реально існують. Як і портали, що мають вести до них…

Дівчина відірвалася від вікна й подивилася на супутників. Ті ніби не чули – ані пари з вуст.

– Також там розповідалося, що мешканці тих реальностей іноді намагаються встановити контакт із нами, але ми їх зазвичай ігноруємо… А ще мова йшла про дзеркала як можливі ворота до інших світів… Шкода, що раніше я не звертала жодної уваги на такі речі.

Дарина замовкла, щось згадавши.

– А ти що скажеш? – спитав Остап, глянувши у дзеркало заднього огляду на Макса.

Але той так само, як і Дара досі, роздивлявся краєвиди й тримав рота на замку.

– Ти взагалі дивний якийсь став,– вів далі Остап.– Поводишся так, ніби все це тебе не дуже обходить. Ні риба ні м’ясо. Але…

– А хіба ж він не завжди таким був? – втрутився в розмову Алекс, не відриваючи погляду від дороги.– Недарма ж його лузером вважають… Удень дивак диваком, невдаха невдахою. А вночі, між іншим, може, котів та собак ріже чи вішає. Ще й кінчає від цього гейзером…

– Ти коли-небудь вгамуєшся чи ні? – обурилася Дара.

Макс промовчав – тільки зиркнув на Алекса з Остапом. У цьому швидкому погляді просвічувала зневажливість.

– Годі цього дитинства! – продовжувала Дара, звертаючись до Савицького.– Ти як пес на перелазі – гавкати гавкаєш, тільки нічого це не міняє. Заспокойся і прийми як факт: ми всі в одному човні, у нас спільна біда. Тож вгамуйся й зосередься на дорозі.

– Бачу, ти надто язикатою стала,– огризнувся Алекс.

– Я багато думав про те, що сталося,– проказав Остап, наче не помітивши сутички.– Ми ж сучасні люди, хіба ні? Тому не можемо відкидати існування будь-яких наукових теорій, філософських або релігійних течій, що стверджують можливість існування паралельних світів…

Він глянув на Алекса, потім на Дару з Максом. Ті дивилися кожен у своє вікно.

– Думаю, Дара має рацію,– вів далі Остап.– Навіть квантова фізика досліджує речі, що їх звичайні люди вважають вигадками. Я маю на увазі, наприклад, одночасне перебування частинок у двох місцях. Чому б і речам або живим істотам не долати таким чином простір і час? Існує також доволі цікава «теорія мембран». Її суть полягає в тому, що у Всесвіті існує нескінченна кількість світів. Вони межують один із одним, як більярдні кулі у величезній коробці. І наша реальність – то тільки одна з можливих…

– І що нам з цього? – насмішкувато поцікавився Алекс.

– Можливо, саме дзеркала й створюють коридори між тими кулями,– додав Остап.– І хтось, наприклад наша Панночка, може в них застряти… А можливо, всі, кого люди іменують янголами та демонами чи навіть Богом та сатаною,– то лише мешканці інших світів, що експериментують із нами…

– І як усе це має вирішити нашу проблему?

– Не знаю,– чесно визнав Остап.– Та це принаймні допоможе усвідомити, що ми маємо справу з чимсь реальним, хай навіть воно не піддається науковому поясненню. Поки що, я вважаю.

– На нашому рахунку, взагалі-то, дві смерті. Хотілося б більше конкретики…

Алекс скоса поглянув на Остапа, а сам тим часом згадав Лану. Болючий спомин, немов павук, укотре почав висмоктувати сили. Повільно, але впевнено.

Наступні півтори сотні кілометрів знову панувала тиша. Виняток склала зупинка, коли Дара запропонувала приятелям бутерброди. Трохи перекусили, кинули кілька зауважень щодо оточуючої природи. Але не більше.

Ближче до обіду Алекса почало хилити в сон, не допомагав навіть кондиціонер. Тому, подолавши приблизно половину шляху, вони таки мусили зупинитися біля одного з придорожних закладів, бо про запас кави в дорогу ніхто не подбав.

Вони зупинилися на виїзді з Нового Любара біля ресторанчика з невигадливою назвою «При дорозі». Ця типова для дорожніх забігайлівок будівля зовні більше нагадувала якийсь ангар або склад. Пофарбована в жовте, вона здалеку привертала увагу як влітку, так і взимку, тож власник з кольором точно не помилився. Метрів за сто стирчала заправка «ТНК», а великий майданчик перед рестораном був майже вільний, якщо не рахувати кілька легковиків і фур далекобійників.

Перетинаючи стоянку, джип ледь не зачепив якогось чолов’ягу. Той рухався навпростець, сонно роззираючись навколо. Алекс загнав машину в тінь у кутку майданчика і, вимкнувши двигун, розтер обличчя долонями. Йому справді бракувало дози кофеїну. Зараз це найперша необхідність, а потім знову можна в дорогу.

– Бляха! Ти очі роззуй! – почулося десь зблизька.

Біля «Черокі» маячив той самий чоловік, якого Алекс мало не збив хвилину тому. На ньому були сині вимащені джинси, сіра футболка й кепка. Неголеність та плями поту на футболці виказували водія-далекобійника. Він, вочевидь, був власником одного з тих велетнів, що ховалися позаду ресторана, виблискуючи на сонці нікелем та хромом.

– Тобі що, падло, жити набридло?

– Чого лізеш під колеса?

Алекс, ледве ступивши на бетон, рушив назустріч чоловікові й відразу ж тицьнув пальцем у бік в’їзду на стоянку. Там стояв стандартний знак-попередження.

– Он там, бачиш, для дебілів написано: «Місця для паркування». Не для пішоходів, затямив? Для паркування! Для…

– Хто тут дебіл? – Чолов’яга підступив до Алекса впритул.– Ти кого дебілом назвав? Ти що, падло, безсмертний? Ти тут…

– Спеціально для кінчених дебілів повторюю по складах! – не вгамовувався Алекс.– «Мі-сця для пар-ку-ван…»

Компанія приятелів миттю оточила чоловіка. Але той ніби й не зважав.

– Та я тобі, курво, зараз язика вирву,– заволав він, уже готовий віддухопелити зухвальця разом з його спільниками. Тим більше, що, на його погляд, тут чи не кожного можна було покласти буквально з одного удару, а до бійок далекобійникові було не звикати.

– Якого біса ти вештаєшся посеред парковки? – кинув Алекс.– Не знаєш знаків? Права за сало купував? Чи в канаві знайшов?

Він уже відчував: зараз буде гаряче. Однак у тому стані, у якому він зараз перебував, йому було байдуже: битися, то й битися.

– А ти дивися, куди їдеш!

Чолов’ягу зненацька почало попускати. Він заспокоювався, але й досі поглядав на Алекса спідлоба. Ймовірно, спрацювала наявність свідків.

– Гадаєш, узяв таткову тачку й одразу став королем траси? Та я таких, як ти, шмаркачів надвоє перекушую! Зрозумів?

– Та вдавишся! Реально вдавишся.

– Це ми ще подивимося.

Незнайомець обвів оцінювальним поглядом четвірку друзів, проте голос у нього став більш-менш стриманим. Зрозумів-таки: краще не заводитися.

– Пощастило тобі з приятелями,– кинув він Алексові.– Та пам’ятай: наступного разу через довгий язик нарвешся на когось іншого. Бо я добрий. От тоді тобі дійсно буде боляче…

Відвернувшись, чоловік неохоче рушив до трейлерів.

Алекс уже збирався кинути йому в спину якийсь ущипливий жарт, однак утримався, бо ситуація нормалізувалася. Треба тримати себе в руках, бо інакше все стовідсотково закінчиться бійкою. А в них наразі інша мета, про яку не треба забувати.

– Усе о’кей!

Він вишкірився у звичній посмішці. Потім звернувся до приятелів:

– Ну що, ходімо пити каву?

Вони всілися за стіл у дальньому кутку залу. Просто над ними мигтів чималий плазмовий екран: канал М2 крутив новий кліп гурту «Фіолет». Атмосфера була якась сонна, у ресторані сиділи лише кілька відвідувачів. Двоє з них, що сиділи за різними столиками, точно були водіями, згодом до одного з них приєднався третій – вони відразу впізнали того чолов’ягу, з яким посварився Алекс. Ще тут була сімейна пара з немовлям і дві дівчини за столиком поруч. Запилюжений одяг та чималі наплічники свідчили, що вони подорожують автостопом, і ця локація в них точно була не першою.

Офіціантка виявилася моторною, і вже за кілька хвилин принесла їхнє замовлення. Попри те, що у подібних закладах зазвичай подають каву зі смаком паленої гуми, напій несподівано виявився смачним та гарячим, а ціна досить демократичною. Це стало неабиякою приємністю, і враження від інциденту на парковці поступово вивітрилися.

Алекс сьорбав чорну рідину, насолоджуючись кожним ковтком. Дарина сиділа навпроти, дивилася крізь велике вікно на дорогу й думала про своє. Макс, у свою чергу, обережно спостерігав за дівчиною, міркуючи над тим, як сильно вона змінилася з часів пам’ятної вечірки. Тоді Дара Ковалевська здавалася уособленням зваби й хіті, і мало хто міг її в цьому перевершити. Але зараз вона виглядала слабкою, кволою істотою, яка несподівано розплющила очі й побачила світ таким, який він є насправді.

Остап скоса поглядав на дівчат із наплічниками. Те, що вони «свої», він виявив одразу. В однієї з подруг на голові куйовдилася якась подоба дредів, а біла майка оголювала плече з синім татуюванням у вигляді символу «Ом». Інша мала виголені скроні та пірсинг на обличчі, а її футболку прикрашав виразний малюнок – усміхнений череп у навушниках.

Розмова вкотре не в’язалася.

Допивши каву, Алекс роззирнувся навколо.

Ресторан «При дорозі» зсередини так само нагадував ангар, однак з певними ознаками комфорту. Тут вистачало місць не лише подорожнім, але й тим, хто забажав відсвяткувати весілля, помини чи іншу дату. Саме на це тут й робили ставку, із чого мали подвійну вигоду. Прикрашати тутешній інтер’єр жодного сенсу не було, тому ніхто з цим особливо не морочився. Сіра «шуба» на стінах, увесь вільний простір забитий стандартними дерев’яними столами та стільцями, шинквас «під червоне дерево», два телевізори і два десятки вазонів зі штучними квітами.

Зазирнувши в меню – просто, щоб бодай трохи відволіктися,– Алекс виявив у ньому ту саму простоту, про яку кажуть, нібито вона не гріх.

Цей шматок кольорового ламінованого картону пропонував відвідувачеві класичні овочеві салати. Як першу страву можна було замовити борщ, юшку з куркою або грибну юшку. На друге – вареники з кількома начинками, картопля по-селянськи та пюре. З м’ясного – котлети, відбивні або «м’ясо по-київськи». Інший бік меню радив гостям скуштувати екзотичні страви «від шефа»: іспанську паелью, італійську пасту алла карбонара й «справжній техаський гамбургер», до якого додавалися салат із капусти й порція картоплі по-селянськи. Карта алкоголю теж не вражала розмаїттям, і Алексові стало нудно.

Зауваживши відсутній погляд Дари й масні очі Мафіна, він зрозумів, що вирушати в дорогу ще не час. І хоча попереду чекала половина маршруту, вони могли дозволити собі трохи перепочити від досить одноманітних краєвидів.

«Нормально,– подумав він.– Посидимо трохи, може, навіть поїмо чогось, і все буде гаразд. Випливемо, діватися нікуди. Головне – дістатися, куди треба…»

Нічого не сказавши друзям, Алекс піднявся з-за столу й попрямував до коридора, де помітив табличку «WC». Кава діяла добре, йому значно покращало, але було б непогано ще й вмитися холодною водою.

Проводжаючи очима його спину, Макс почув, як Мафін нарешті наважився заговорити з дівчатами, що сиділи поруч.

– А ви нас не підвезете? – спитала одна з них.– Нам, часом, не в один бік?

– Ну, ви б почали з того, куди саме вам треба,– примружився Мафін.– Нас узагалі-то четверо, а авто маленьке. Та ви й самі бачите.

– Ти про це сіре чудовисько? Нічого собі маленьке!

Друга дівчина глянула в бік паркувального майданчика, а потім перевела усміхнений погляд на хлопця.

– Так у нас повний салон всякого лайна,– відповів той не вагаючись і теж посміхнувся.– І знову ж таки, нас четверо…

– Не хочете, то й не треба. Але тоді прямо кажи.

Дівчина з дредами відвела очі і демонстративно зосередилася на своєму мобільнику.

– Ага, наші вже в Бердичеві,– сказала вона подрузі,– а ми досі тут стирчимо. Треба їхати, бо не встигнемо…

Вона засунула телефон у кишеню армійських штанів, підхопила наплічник і кивнула Мафінові на прощання. Той кивок міг означати що завгодно, у тому числі й відверте посилання до дідька.

Подруга зробила так само.

Дівчата неквапливо вийшли з ресторану. Майже відразу за ними вийшов водій, з яким Алекс сперечався на парковці, невдовзі й молода родина почала збирати речі. Поки жінка бавила дитину, чоловік попрямував до туалету, а офіціантка взялася прибирати посуд, що залишився на столах.

– Нам теж не треба гаяти час,– сказав Мафін.– Ось Савицький повернеться…

Відчайдушний крик увірвав його на півслові.

– Допоможіть! Швидше! Негайно потрібна допомога!..

Крик линув із коридора, де були розташовані туалети, а наступної миті звідти ошелешено вилетів молодий тато. Його світла сорочка була вкрита плямами крові.

– Хто-небудь, скоріш викличте «швидку»!..

Трійця приятелів мовчки кинулася до коридора. Перше, що впало їм в очі – багряні відбитки кросівок на підлозі. Вони належали молодому чоловікові, який благав про допомогу й виклик «швидкої».

Першим до вбиральні ввірвався Остап, за ним – Дарина та Максим.

Алекс, скорчений та геть залитий кров’ю, лежав на сірих кахлях. Кров юшила ніби звідусіль, з усіх отворів, якими нагородила людину матінка-природа. Нею були вкриті його волосся, обличчя, одяг, тріснуте дзеркало над умивальником… Усе замазалося червоним так, ніби хлопець наступив на протипіхотну міну і десятки дрібних уламків, прошивши його тіло й пошматувавши нутрощі, вилетіли назовні.

Дара несамовито закричала. За нею заголосила й дівчина-офіціантка.

Якийсь чоловік у білому халаті грубо відштовхнув їх обох від дверей. Це, мабуть, був кухар ресторану. Далі він так само випхнув звідти Остапа з Максом, а потім кинувся до тіла на підлозі і почав намацувати на шиї хлопця пульс.

Але все було більш ніж очевидне: жодна допомога вже не потрібна, і «швидку» треба викликати тільки для того, щоб констатувати смерть Алекса Савицького.

35

БЛУКАЧІ ДХАРМИ

Далі все відбувалося, наче в імлі, сповненій привидів.

Трійця пленталася узбіччям автотраси, наче солдати розгромленої в пустелі армії. Їхні друзі загинули, командири залишили напризволяще, і попереду немає нічого, крім кощавої пані. Здавалося, що, погодившись вирушити в цю божевільну мандрівку, кожен з них отримав квиток в один кінець.

Години зо дві тому перед Остапом, Дарою та Максом постав серйозний вибір: ризикнути життям, залишившись на місці вбивства, або покластися на долю й дременути звідти, рятуючись від потвори, яка, як виявилося, переслідувала їх навіть у дорозі.

Трохи зібравшись із думками, Остап дійшов висновку: Панночка чинить шалений опір. Бо вони, зрештою, наважилися торкнутися запечатаної сімома печатями й захованої під порохом століть таємниці, і що ближче стає розгадка таємниці, тим менше особиста безпека кожного з них. Утім, іншого вибору все одно не було. Альтернатива, звісно, існувала – можна просто розслабитися й чекати кінця, але такий варіант нікого не влаштовував, хоча всі добре розуміли: те, що сталося, далеко не кінець історії, і, схоже, найстрашніше чекає на них попереду.

«Гранд Черокі» залишився на парковці біля ресторану. Разом з усіма Алексовими документами: паспортом, студентським квитком і свідоцтвом про оренду автівки.

Скориставшись метушнею, Остап миттю повернувся до їхнього столика й за кілька секунд випатрав гаманець приятеля, що залишився лежати поруч із меню. Не чіпав тільки кредитні картки, візитки й водійські права. Потім, схопивши з обох боків Дару, вони з Максом силоміць витягли її надвір. Дівчина перебувала в шоці й практично нічого не тямила. Вона почувалася так, ніби настав кінець світу й жити залишилося лічені хвилини.

Прожогом підскочивши до джипа, Остап роззирнувся, мов злодюжка, відчинив двері – дякувати вищим силам, що через суперечку з тим чолов’ягою Алекс забув їх заблокувати,– і схопив їхні речі. Наступної хвилини вони, так само міцно тримаючи Дарину за руки, чкурнули звідти.

Складно сказати, чи зауважив хтось на їхню втечу. Адміністратору й персоналу закладу зараз і без них вистачало клопоту, тому Остап був переконаний: вони зникли непоміченими. Принаймні, якби хтось їх побачив, то обов’язково намагався б зупинити. Однак їхню відсутність виявлять одразу ж, коли з’явиться поліція. З місця вбивства треба було тікати якнайдалі.

Дорогою Дара потроху прийшла до тями. Аж раптом збагнула, який гріх вони вчинили, і почала наполягати, що їм слід негайно повернутися,– хоча б для того, щоб не залишати тіло Алекса стороннім людям.

– Про нього подбають,– відсапуючись, відповів Остап,– обов’язково подбають. Ти й сама знаєш. Але якщо ми повернемося, нас це надовго затримає. А коло неухильно звужується, тобі й це відомо. Тому треба покінчити з нашою справою, і якнайшвидше. А якщо почнемо баритися, Панночка прийде за кожним із нас. Хіба це не зрозуміло?

– Так,– невпевнено погодилася вона,– та це все одно не по-людськи…

Дара на мить сховала обличчя в спітнілих долонях і глухо промовила:

– Так не можна! Ми кинули його там, мов збитого пса на дорозі! Боже, чому? Це така жорстокість!

– А що, що ми могли вдіяти? – несподівано втрутився Макс.

Здавалося, він і зараз не вповні осягнув те, що сталося в ресторані.

– Мафін має рацію. Якби ми залишилися там, нас відвезли б спочатку до місцевого відділку поліції, а там багато годин мордували б дурними питаннями. Потім повернули б до Чернівців, і там за нас узялися б уже чернівецькі копи. І той «розбір польотів» тривав би ще довше.

– Нам усе одно доведеться пройти через це. Ніде дітися…– Дара все ще нервово розтирала опухле лице, ніби прагнула здерти з нього шкіру.– А так ми тільки викличемо зайві підозри, якщо взагалі не станемо обвинувачуваними.

– Неодмінно пройдемо,– відгукнувся Остап,– але не зараз. До того ж там були люди, які засвідчать, що ми втрьох увесь час сиділи за столом. Ніхто з нас до туалетів навіть не наближався, поки той молодий татусь не почав волати про допомогу. Отже, щодо нас – жодних підозр. А щодо ситуації загалом – скажемо, що дуже злякалися, тому й втекли. Чи ще щось вигадаємо. Яка різниця, все одно будь-яка брехня виглядатиме правдоподібнішою за справжню причину.

Він відвів погляд, а потім тихо додав:

– І ще один фактор: зараз ти маєш більше за всіх нас бути зацікавленою у вирішенні проблеми.

Йому не знадобилось уточнювати, що малося на увазі.

Чекаючи, як на це відреагує Макс, Дарина запитливо глянула на хлопця, але побачила на його обличчі лише цілковиту байдужість до сказаного Остапом. Хоча, може, просто здалося?

Вона знала про його закоханість у неї. І досить давно. Але ще два-три місяці тому хто з них міг припустити, що невдовзі всі вони стануть справжніми заручниками примари із дзеркала і що на них чекатиме загибель? Такі речі точно не поліпшують настрій. Вона й сама відчувала, як під натиском обставин її власна адекватність, захисний мур проти суцільного божевілля, починає руйнуватися. І першою тріщинкою в цьому мурі стала несподівана думка:

«А що, якби в нас із Максом колись все ж таки виникли інші стосунки? Яким би він був зараз?»

Трійця вже не першу годину рухалася під пекучим сонцем, а поруч час від часу пролітали автівки. Тільки коли вони опинилися кілометрів на десять-дванадцять від Нового Любара, їм пощастило з якимсь місцевим мешканцем. Той зупинив свою іржаву, биту-перебиту сільськими дорогами «Таврію», хоча ніхто з пішоходів йому не махав і не робив інших знаків. Вже пізніше, коли вони від’їхали, водій, ніби між іншим, зауважив, що влітку тут вештається багато молоді з наплічниками, тож він і допомагає їм побачити світ.

– Сам до пуття не бачив,– зітхнув цей сивочолий чоловік,– то нехай хоч молоді порадіють життю. Воно ж не таке довге, як іноді здається.

Ця фраза наче ножем різонула кожного з пасажирів, але вони промовчали.

Чоловіка звали Тарас. Він, як виявилося, дуже любив потеревенити про все, що відбувається у світі. Виваливши на супутників майже тонну риторичних питань, зауважень і політичних міркувань, згодом він висадив їх біля Красносілки й рушив до села у власних справах. Довелося знову йти пішки, але буквально кілометрів через два їх підібрав такий самий ґазда, але на старому мотоциклі «Дніпро» з люлькою.

Гаряче повітря жорстоко шмагало їхні обличчя. Здавалося, ніби шкіра от-от вкриється пухирями від пилу й шаленої температури, тому всю дорогу вони намагалися сяк-так прикритися рукавами й долонями.

Тільки коли почало сутеніти, трійця нарешті дісталася Житомира. Скориставшись маршруткою, вони досить швидко перемістилися на інший бік міста, але зупинити якусь попутку біля виїзду на трасу так і не вдалося.

Грошей, що були в Алексовому гаманці, виявилося небагато, тому ночувати вирішили просто неба. Оглянувши залишки заготованої в дорогу провізії, приятелі навідалися в магазин біля автобусної зупинки й докупили необхідне. Змайструвавши кілька бутербродів, повечеряли й вмостилися на тій самій зупинці. Ніч видалася неспокійною, зрештою ніхто так і не зімкнув очей.

Знову-таки заощаджуючи гроші, ранком вони не сіли на автобус, що прямував до Києва. Їхня путь розтяглася вже на добу, а ресурси швидко танули. Треба було економити кожну копійчину, бо заповідна точка на мапі досі здавалася майже недосяжною, і хтозна, що на них чекає попереду.

Утім, доля зрештою хоч трохи їм усміхнулася: неподалік від місця ночівлі Остапові пощастило зупинити величезний трейлер «Рено», що прямував до столиці.

Водій цього потужного чудовиська виявився балакучішим навіть за вчорашнього дядька Тараса. Назвавшись Василем, він без найменшого переходу почав вантажити приятелів історіями зі свого життя. Якби не невідкладна справа, уся трійця радо висадилася б з машини просто посеред траси і знову рушила б пішки. У цій ситуації був єдиний беззаперечний плюс: своїми балачками водій відволікав їх від думок, що безупинно точили мозок, неначе шашіль дерево, перетворюючи його на порохню.

Балакучий Василь був родом зі сходу, з Донбасу, а по країні й за її межами катався вже бозна-скільки років.

– Холостий, зате світ побачив! – хизувався він.– Типу моряк, тільки при дорозі…

«Рено» довіз їх до північної околиці Києва й висадив неподалік від заправки «WOG». Поруч знайшовся невеликий, у міру занедбаний готель із претензійною назвою «Роуд Лувр». «Лувр» так «Лувр», це приятелів абсолютно не зачіпало, бо набагато більш важливим був той факт, що звідси легко дістатися до Вишгорода, а звідти до Сотникового можна навіть доплюнути.

Помахавши наостанок трійці автостоперів, Василь рушив далі, а приятелі були змушені змиритися з думкою про нагальну необхідність більш-менш нормального ліжка й кількох годин сну. Виснажені нерви вже не витримували дороги.

Літня жінка на ресепшені з бейджиком «Тамара Степанівна» аж ніяк не здивувалася замовленню одномісного номера на трьох. Вочевидь, Дара з Максом та Остапом були не першими молодими клієнтами, яких вона бачила, тому й запропонувала їм ключ від так званої «сімейної» кімнати, здерши додаткову страхову суму за можливі пошкодження меблів.

Номер виявився невеличким, але досить охайним. До того ж тут були велике двоспальне й дитяче ліжка. Крім цього – телевізор із запаяним у прозору плівку пультом, стіл, непрацюючий кондиціонер, шафа й туалет з душовою кабіною. Номер як номер, якщо не враховувати дивакувату назву готелю та дешеву репродукцію тіціанівської «Венери» над ліжницею для дорослих.

Не кажучи ні слова, Дарина зачинилася в душі, і невдовзі звідти почувся шум води.

Тим часом Макс нарізав залишки куплених ще в Житомирі харчів, а Остап злітав до місцевого кафе й повернувся з трьома порціями гречки з котлетами, пачкою печива з полуничним кремом, двома батончиками «Снікерс», одним «Баунті» та півторалітровою пляшкою «Моршинської». Потім він так само мовчки витягнув з кишень мішкуватих джинсів дві пляшки «Будвайзера» і вони з Максом, не чекаючи на Дару, накинулися на їжу.

Проковтнувши свої порції так, ніби голодували щонайменше тиждень, хлопці повалилися на велике ліжко перед телевізором. Зараз жоден із них не переймався думками про те, що лише вчора – і яким чином! – вони втратили приятеля. Так чи не так, але кожен усвідомлював: їм обов’язково знадобляться сили, тому мучитися спогадами та жалощами зараз не на часі.

Виливши з бойлера мало не всю гарячу воду, Дара відмовилася від пива, але до їжі припала так само, як і хлопці. Далі сяк-так умостилася в дитячому ліжку й принишкла, думаючи про своє.

Коли мовчання в кімнаті стало густим, як клей, Остап вхопив пульт і почав клацати по каналах, поки зрештою не зупинився на «2+2». Там ішов повтор якоїсь трешевої стрічки. Халтурщик-сценарист створив історію про торнадо в Нью-Йорку, що закрутив у своїх лабетах сотні океанських акул. Хижаки розсіялися по всьому мегаполісу й почали жерти всіх на своєму шляху.

Заснути відразу нікому не вдавалося. Тому, час від часу позіхаючи, усі троє тупо дивилися на екран, де головний герой відчайдушно бився із зубастими тварюками й рятував близьких від загибелі.

Саме так: рятував від загибелі.

Не важко здогадатися, що за думки крутилися в їхніх головах.

36

ДАРА. ДІАГНОЗ

Суто умовно відокремившись від хлопців, Дара Ковалевська знову опинилася на тому самому моральному роздоріжжі, що його здолала під їхнім тиском.

Божевілля!

Її внутрішній янгол був переконаний: вони не мали права залишити загиблого друга напризволяще. Ба більше – відтепер їх, швидше за все, підозрюватимуть у скоєнні жорстокого злочину, принаймні сама вона на місці слідчого ґрунтовно поміркувала би про це.

Натомість демон, який завжди висував контраргументи, наче штрикаючи дівчину вилами, заперечував: ніхто в такій ситуації не дав би гарантію, що затримка в ресторані не забере ще одного з них, адже, за словами Остапа, Панночка всюди переслідувала зухвальців. Отже, поки вона давала б пояснення слідчій бригаді, мерців могло побільшати.

Оптимальне рішення з’явилося несподівано. Тут, вочевидь, дався взнаки проведений поруч із Богданом час. Завдяки партнерові Дара навчилася орієнтуватися в ситуаціях, у яких абсолютно правильних висновків та дій просто не існує. І коли хлопець намагався тиснути на неї чоловічим авторитетом, із чим вона зазвичай не погоджувалася, то найкраще, що можна було зробити,– це зайняти позицію на нейтральній смузі між «так» і «ні», тобто замовкнути.

Досі Дара робила так само: підкорялася рішенням своїх супутників, не намагаючись переконати їх у протилежному. Тобто займала звичну комфортну нішу, хоча насправді розуміла слушність їхніх дій.

А тепер до цього додалася ще й думка про Богдана: як він там? Чи все в нього гаразд? Чи, може, його вже немає серед живих?

Ні, цього просто не може бути!

Не може бути? Ха! Алекс казав те саме!

Наступною й набагато страшнішою думкою стало усвідомлення того, що Богдан сидить у квартирі сам. Наодинці. І коли щось дійсно станеться…

Якщо вже не сталося…

…Навіть викликати «швидку» буде нікому. Богданове тіло, понівечене тією гоголівською курвою, лежатиме посеред ванної чи вітальні, все навколо буде замащено запеченою кров’ю, а про це ніхто не знатиме. Господи, та це може тривати до їхнього повернення, і то за умови, що вони взагалі повернуться! А це, зважаючи на все, що відбувається, надто оптимістичне припущення.

Наразі, поки дівчина марно намагалася викинути з голови видіння заюшеного власною кров’ю Богдана, такий варіант розвитку подій здавався їй у чомусь навіть слушним. Це, мабуть, дійсно стало б справедливою карою за їхню неповагу до речей, що вони їх не розуміли, за життя, що вони фактично марнували, за бажання мати все й якомога більше і при цьому нічого не робити.

Терпіти далі вже не вистачало сил. Дарина рука ніби сама ковзнула під подушку й намацала телефон. Відкривши месенджер, дівчина швидко надрукувала:

«Привіт. Ми всі в Києві. Прямуємо до села Сотникове Вишгородського району. У нас біда – Алекс загинув».

Дара натиснула «відправити» і в цю хвилину мало не молилася, щоб Богдан швидко відповів. Хай як би він не був уражений, та принаймні вона знатиме, що з ним усе гаразд.

Час застиг.

Здавалося, геть усе навколо зупинилося.

37

ОСТАП. ШУКАЧ

Він ніяк не міг вмоститися на своїй половині монстра з продавленим матрацом, що його в «Роуд Луврі» пишно йменували ліжком. На своєму віку це ліжко бачило багато цікавого – про це свідчили дивні плями на тому ж таки матраці, про які не хотілося навіть думати. Але Остап й не думав. Його голова була забита іншими речами – як він вважав, набагато більш значущими, але що це було насправді, він до пуття не розумів, і це, у свою чергу, лютило його не на жарт.

Під час спільної подорожі до Сотникового хлопець намагався не згадувати про те, що муляло йому в цій справі. Щось постійно дратувало, роз’ятрювало думки, хоча вхопити, що саме, він жодною мірою не міг. Десь на межі між свідомим і підсвідомим час від часу ніби спалахував тривожний вогник, сигналізуючи про щось вагоме, але зміст цього сигналу лишався незрозумілим.

Він безліч разів подумки перегравав усе, що з ними сталося за останній час. Починав із загибелі Сергія, закінчував перебуванням у цьому готелі, але нічого не знаходив. Логіка його міркувань була вірною, і вони діяли відповідно до неї. Однак, намагаючись привести до ладу думки після чергового марного пошуку, він розумів, що результат виявився незадовільним. І це починало лякати.

Ситуація нагадувала пересічний фільм жахів, коли персонаж знічев’я входить до сараю, де ховається невідоме. Щось таке, про що, виявивши це, гірко шкодують. От і він тупцяв навколо свого «сарая» – із тією різницею, що, розуміючи важливість цього «невідомого», не знаходив дверей.

Зрештою Остап доходив висновку, що все це – гра нажаханої моторошними подіями уяви, на яку не слід звертати уваги. Краще зосередитися на поточних справах, що повсякчас наражають на небезпеку. Проте це не спрацьовувало, у голову знову лізли підозри щодо існування чогось до біса важливого. Що наче й перед очима, але ніхто з них впритул цього не помічає. У результаті – чергові занурення у спогади, що, наче відзнятий відеофайл, неможливо хоч трохи змінити.

Його приятель лежав поруч нерухомо, дихав рівно, і Остап йому відверто позаздрив. Те, що Макс поводився трохи дивно, якось перестало його бентежити. Врешті-решт він і сам на свій лад божеволів, і не тільки зараз, а й відтоді, як почав розплутувати вузол, утворений легендою й повістю Гоголя. Цілком можливо, що його приятель так само намагається вирішити якусь проблему, однак чи пов’язана вона з їхньою спільною бідою, Остап і гадки не мав.

38

МАКС. НЕВИДИМЕЦЬ

Так, він самотужки намагався розплутати плетиво павутиння, але воно було набагато більшим, ніж міг уявити Мафін. У ньому змішувалося геть усе, наче в чудернацькому, божевільному танку: легенда про Панночку, те, що відбувалося з ними, та сама спадщина…

А ще й Алекс!

Макс існував ніби у двох світах одночасно. В одному з них він нібито намагався допомогти друзям впоратися з бідою, у якій вони загрузли по самі вінця. В іншому Макс насолоджувався тим, що нарешті знайшов своє місце, і дарма він цього боявся. Виявилося, що той, інший, не настільки жахливий, як про це розповідають невігласи. Але, певна річ, тут багато залежить від позиції, що її обере людина.

А їх, цих позицій, у всі часи існувало всього-на-всього дві – хижак і жертва.

39

БОГДАН. НЕВІЛЬНИК

Відсутність новин – це насправді хороша новина. Багато хто, напевно, міг би з цим посперечатися, але наразі Богдан Юрчук вважав саме так. І цією думкою тішився всі останні дні. Тільки сьогодні він все ж таки почав непокоїтися через загальне мовчання, бо воно здалося йому тим самим затишшям, що передує найжорстокішому ураганові.

Агент остаточно зник. Після єдиної телефонної розмови той більше не виходив на зв’язок, а на Богданові спроби щось дізнатися дівчина з «Песиголовців» монотонно відповідала: «Як тільки виникне потреба, наш співробітник неодмінно вам зателефонує». Від Дарини також жодних повідомлень. І хоча за цей час Богдан кілька разів починав коливатися, підозрюючи, що далеко не в усьому був правий, але не вважав це приводом, щоб зненацька схопити смартфон, набрати її номер і почати розмову.

«Чоловік повинен бути чоловіком, без зайвих шмарклів і вагань» – на цьому він і досі вперто стояв, однак ця впевненість вже починала потроху танути. Проте й здаватися Богдан поки що не збирався, бо вважав, що зарано.

Дзинь!

Коли його мобільний доповів про повідомлення в месенджері, хлопець усміхнувся й ледь не вигукнув: «Перемога!» Саме так – бо він бачив обличчя абонента на іконці.

За мить переможна посмішка зникла з його обличчя. Наступної секунди він відчув шалений приплив люті й гострого бажання переламати кінцівки тим, хто втягнув його кохану в цю кляту пригоду.

На щастя, ті були далеко.

40

ЕКСПЕДИЦІЯ

Ранок наступного дня в «Роуд Луврі» розпочався зі скандалу.

З того, що долинало з коридора, можна було зробити висновок: хтось із відвідувачів вкрай незадоволений послугами місцевої повії і відмовляється їй платити. Розлючена жінка натомість погрожувала розправою, згадуючи якогось Сєрого, який нібито відчикрижить клієнтові яйця і причепить їх на бампер своєї «Тойоти», якщо вона не отримає належне. Вгамовувати їх ніхто не збирався – подібні сцени, вочевидь, давно були звичними для персоналу.

Під акомпанемент цієї сварки прокинулася вся трійця, почуваючись так, ніби їх переїхали – і не раз – асфальтовим катком.

Першим наважився підвестися Макс. Йому кортіло зайняти душ, щоб пізніше не залишитися без гарячої води. Звісно ж, Господь завжди на боці тих, хто вміє вчасно схопити своє.

За ніч бойлер як слід нагрівся, і хлопчина із задоволенням пірнув під гарячі струмені. Саме так він любив – майже окріп. Давалося взнаки колишнє життя в сільській хаті, де треба було гріти воду в якійсь посудині, щоб помитися.

Змивши з себе залишки вчорашнього дня, Макс водночас звільнився від зайвих думок, а також від побаченого вночі сну, що пішов до каналізації разом із піною дешевого мила, яке пропонував «Роуд Лувр».

Нічне видиво було примхливо сплетено зі спотворених подій, що сталися останнім часом за його участі. Уві сні їхню хату, з якої вони з матір’ю колись втекли, оточила поліція. Там було не менше десятка спецмашин і з півсотні копів. Вони зайняли всі можливі позиції: перед воротами подвір’я, з усіх боків городу, садка, навколо будинку. І все це для того, щоб не дати злочинцеві жодного шансу. Кожен був готовий стріляти на ураження.

Це була масштабна операція по захопленню, якої не бачив не тільки їхній район, а й уся область.

Біля воріт поважно, але все-таки з осторогою походжав літній чоловік у штатському – схоже, очільник спецоперації. Зброї в нього наче не було, проте він тримав у руці мегафон – міцно, наче той і був його зброєю.

Усе це Макс бачив із вікна. Він перебував у своїй кімнаті, перебирав старі іграшки і відчував десь поруч присутність якоїсь химерної, незрозумілої, але досить привабливої сутності. Вона постійно перебувала з ним, мов янгол-охоронець.

Юобот з иджваз я. Юобот з я…

Так, він ніколи її не бачив, проте міг відчувати серцем і розумом, а ще дуже боявся, що чоловіки в чорній уніформі заберуть цього безтілесного невидимця.

У кутку кімнати, тихо схлипуючи, тулилися Остап із Дарою. Їх ніби за щось покарали, і вони мали стовбичити там, допоки не усвідомлять свої помилки. Із сусідньої кімнати теж було чути плач, а ще – голоси. Там про щось сперечалися Лана з Сергієм та Алексом. Кожен із них прагнув крізь сльози довести слушність своїх слів, але все перетворювалося на суцільний галас. Ба більше: вони намагалися докричатися до друзів, силкувалися щось сказати, попередити, але зрозуміти хоч щось було неможливо, бо зрештою кожен переймався виключно власними проблемами і мав свою думку.

– Приведіть Вія! – раптом заволав літній чолов’яга в мегафон.– Біжіть по Вія!

Наступної миті чорно-синій натовп озброєних людей кинувся до вікон і дверей…

На цьому Макс прокинувся.

Коли він вийшов із душа, телевізор вже працював. Остапа в номері не було. Дара, не відриваючись від смартфона, кинула: мовляв, пішов по каву по-турецьки й свіженькі круасани. Такий собі жарт. Максимум, що кафетерій при готелі міг би запропонувати зранку,– розчинний «Нескафе» й черстві пиріжки з невідомою начинкою або такі самі булочки. Про такий сніданок бідолаха Алекс неодмінно сказав би: «Три дні лютого проносу, а потім гаплик».

Остап повернувся хвилин за десять, і всі підозри щодо сніданку справдилися повною мірою. Щоправда, замість «Нескафе» було щось взагалі неприйнятне.

Поки Макс сьорбав цей напій, Остап із Дарою по черзі скористалися душовою. Не відволікаючись від екрана, де в ранковому випуску новин мова йшла виключно про чергові грабежі, збройні напади та вбивства, вони з’їли все до крихти. Прогноз погоди теж не обіцяв нічого втішного: дощі знов обійшли центр країни стороною.

Щоб дістатися Вишгорода, належало скористатися маршруткою, що відходила від автостанції «Полісся» на майдані Шевченка. Звідти до пункту призначення приблизно десять кілометрів – за сприятливих умов близько п’ятнадцяти хвилин їзди. Остап розрахував, що вони потраплять у райцентр ще до дев’ятої ранку, а звідти до Сотникового теж не більше десятка кілометрів лівим берегом Дніпра. Туди можна дійти пішки, а можна скористатися місцевим автобусом, але це вирішиться тільки на місці.

Вишгород зустрів їх гарячою пилюкою та юрбами торговців на автовокзалі. Температура повітря швидко повзла вгору, і про подорож пішки не могло бути й мови. На відкритій місцевості вони засмажаться, наче в духовці, задовго до того, як дістануться Сотникового. А там теж доведеться багато ходити. Що буде далі – цього ніхто не знав. Можливо, доведеться повертатися до Вишгорода, а потім до Києва вже сьогодні. Так чи інакше, а можливість Остапової помилки не слід було відкидати, хоча всі вони сподівалися, що все ж таки доведеться затриматися в селі.

Кожен намагався думати про те, що ця затримка виявиться тимчасовою, а не довічною.

41

ЕЛЕОНОРА

На відміну від описаного класиком, сучасне Сотникове виявилося доволі модерним селом. Про це свідчили строкаті ятки з крамом та сувенірами на базарі в центрі, кілька магазинів автентичного одягу, рибальсько-мисливського знаряддя, готель на два десятки номерів для туристів і кілька кафе й ресторанів. Один із них навіть пропонував кавказьку кухню.

Біля автобусної зупинки стояв залізний, стилізований під старезну корчагу дороговказ, що вказував напрями до місцевого історичного музею, розкиданих по всьому Вишгородському району славетних пам’яток, а також до сусідніх сіл. Про популярність Сотникового як місця відпочинку для мандрівників цими місцями свідчили близько десятка автівок і кілька мотоциклів на стоянці біля готелю «Козацький».

Відвівши очі від цього видовища, кожен з них подумав, що залишений у Новому Любарі позашляховик якнайкраще вписався б у цю ідилічну картинку. Яка, і собі, добре вписувалася в неповторний околишній пейзаж.

Центр Сотникового розташовувався на високому положистому схилі. Із одного боку виднілася невелика глиняста круча, підніжжя якої доходило до середини села. Дорога, що вела з кручі, акуратно ділила Сотникове на дві частини й продовжувалася за його межами. Більша частина забудови розміщувалася нижче, на рівнині, і якщо дивитися на той бік села, очам відкривалися широкі степи, кілька подібних узвишшів і старий Дніпро, що виблискував на небокраї.

Ні в кого з приятелів не виникло ані тіні сумніву: якщо гоголівська історія спиралася на справжні події, то обійстя відьминого батька розташовувалося просто в центрі сучасного Сотникового. Отже, вони стояли приблизно на тому місці, де майже дві сотні років тому стояв Хома Брут чи, принаймні, його прототип. Треба визнати, інтуїція навряд чи підвела Остапа. Мимоволі відчувалося: якщо шукати відповідь на їхні питання, то тільки тут і більше ніде. Із такою думкою вони вирушили до готелю.

У «Козацькому» спочатку виникла проблема: у наявності були лише два двомісні номери, а оселити до одного з них трьох осіб адміністраторка категорично відмовлялася. Довелося довго вмовляти жіночку, посилаючись на відсутність необхідної суми. Нарешті та здалася, попередивши, що не терпітиме навіть найдрібніших порушень правил поведінки. Якщо ж це матиме місце, їх негайно виселять, а гроші не повернуть. Ніхто й не думав сперечатися, бо хіба вони мали вибір?

Кімната виявилася просторою, чистою й досить аскетично умебльованою: два ліжки, два стільці, стіл і кондиціонер, що цього разу виявився дієздатним. Ні шафи, ні телевізора, ні туалету. «Зручності» розташовувалися окремо з обох кінців коридора, мов у залізничному вагоні: два туалети та дві душові кабінки на весь готель. Хай там як, а все ж таки вони мали чотири стіни й дах над головою, а до цього ще й прохолодне повітря. Наразі більшого й не треба.

Попри дитячий галас у сусідньому номері, їм усе ж таки вдалося сконцентруватися на справі, заради якої вони сюди прибули.

Не розбираючи речей, навіть не роззуваючись, Остап повалився на ліжко й відразу вхопився за телефон. Вай-фай у готелі був слабенький, але його вистачило, щоб скористатися пошуковою системою, і саме це хлопець зробив передусім.

Спочатку він уважно вивчив мапу села. Як виявилося, насправді воно було поділене не на дві, а на три частини: центр розташовувався на пагорбі, а забудова на рівнині теж ділилася навпіл.

Остап негайно пожалкував, що заздалегідь не склав список місцевих пам’яток, які мали б хоч якусь причетність до їхніх пошуків. Копирсатися в Гуглі – марудна справа, надто вже багато там інформаційного сміття. Усе, що їм насправді потрібно,– відшукати в селі чи поза його межами стару церкву, ту саму, де відбулася славнозвісна битва між філософом Хомою й відьмою і де закінчилася історія, що її розповів Гоголь.

Але Сотникове – досить невелике, тому зараз має лише один-єдиний храм. Той, що височить у центрі,– вони бачили його, висаджуючись із автобуса. Утім, судячи з вигляду, цій споруді не більше кількох років. Можливо, церкву нещодавно реставровано, але вік її не настільки давній, щоб вважати її тим місцем, що надихало Гоголя. Тож починати пошук витоків легенди належало в місцевому музеї.

Експозиція та музейний архів, доступний для відвідувачів, нічого нового не дали. Навіщо їм відомості про маєток у Межигір’ї, етнографічний музей «Хутір Савки» й докладна інформація про Дніпровсько-Тетерівський заповідник? А ще ці моторошні манекени, розставлені по кутах, що мали наочно розповідати про минулі часи: літній пещений пан і кріпачка з немовлям на руках, яке тримає жмуток колосків, похмурий козак, що обперся на увігнаний у землю спис, червоноармієць у будьонівці з нелюдським обличчям і наляканий селянин-«кулак», далі – молодий тракторист у спецівці і сивочолий чоловік у темному костюмі з тризубцем на лацкані.

Екскурсовод – дівчисько років шістнадцяти – нічого суттєвого теж не розповіла. Одягнута в джинси з дірками на колінах і майку з написом «#хочуядохуя», вона постійно заглядала в свій смартфон, але додати щось понад те, що можна було на власні очі побачити в архіві, не могла.

Остап ставив запитання за запитанням, не отримував відповідей і вже починав потроху лютитися. Дара з Максом теж помітно нервували. Вони здолали такий шлях, втратили приятеля й, можливо, самі стали підозрюваними в злочині. А тепер їхні пошуки істини зайшли в глухий кут через цю юну особу, яка геть нічого не знає про край, у якому живе.

– А коли засноване Сотникове? – не вгамовувався Остап.– Село ж дуже старе, йому точно більше сотні років. То скільки ж насправді?

Він утупився в обличчя дівчини, наперед знаючи, що та відповість.

– Якщо чесно, я не знаю,– виправдала дівчина його очікування.– Мені тільки відомо, що колись тут був великий панський маєток…

Дівчина, яку звали Елеонора, вперше зустріла когось, хто настільки докладно цікавився історією Сотникового. Може, і востаннє. Взагалі складалося враження, що відвідувачів тут рахують по пальцях. Про це свідчив шар пилу на полицях і вітринах з експонатами. Не те щоби музей остаточно помирав, але існував він для проформи, і вправлялися з ним всього троє працівників: екскурсовод Елеонора, її мати Сніжана Овдієвська, директорка й за сумісництвом адміністратор, і бабця Ганна, прибиральниця.

– А знаєте,– раптом осяяло дівчину,– якщо вас так цікавить історія нашого краю, треба розпитати про неї одного нашого колишнього працівника. Цей Геннадій Орестович вже на пенсії, але іноді навідується сюди. Він, здається, історик за фахом, справжній знавець тутешньої старовини. Колись викладав у вишгородському технікумі, а згодом перебрався ближче до дому й багато років працював у нас. Ви легко знайдете його хату. Це на вулиці Сковороди, вона майже поруч. Номер дома не пам’ятаю, але в нього весь паркан оповитий хмелем, там таких більше немає. Не заблукаєте.

Залишатися в музеї не було жодного сенсу. Подякувавши Елеонорі, друзі вийшли з прохолодного приміщення й миттю поринули у хвилі полудневої спеки. Лячно було навіть думати про те, щоб вирушити зараз на пошуки якогось невідомого Геннадія Орестовича.

Порадившись, вирішили відкласти візит до місцевого знавця до вечора. Тому затарилися в першій-ліпшій крамничці водою та їжею, а звідти повернулися до готелю.

42

СТАРИЙ ВАР’ЯТ. ПАННОЧКА

Вечір того дня видався ненабагато кращим за обідню пору. Одне втішало – сонце вже котилося за обрій. Мешканці Сотникового потроху виповзали надвір, то тут, то там лунала музика з вікон домівок. Усюди снувала дітвора, а дорослі повільно, однак невідхильно збивалися в компанії, вирішуючи нагальне питання: чим саме збадьоритися?

Вулиця Григорія Сковороди майже нічим не відрізнялася від інших вулиць села, хіба що довжиною. Вона відгалужувалася від центральної дороги й бігла аж за околицю, а її останні хати утворювали щось на кшталт окремого хутора.

Зійшовши головною вулицею зі схилу на рівнину, друзі швидко відшукали місце розгалуження з табличкою «вул. Сковороди, 1» і рушили в напрямку збільшення номерів. Двори, що вони проминали, ніхто не рахував, але десь на півдорозі до околиці їм кинувся в очі оповитий рясною зеленню паркан – мабуть, той самий, про який розповідала музейна Елеонора.

Ворота подвір’я були зроблені явно ще за радянських часів. Листове залізо, арматура, обидві стулки розмальовані яскравими фарбами. На малюнку – трійця відважних козаків з відомого мультика, той самий епізод, де ті протистоять нечистій силі в корчмі. Малюнок збляклий, із плямами іржі, але було в ньому дещо таке, що змусило друзів підбадьоритися. Що, як цей краєзнавець знає значно більше, ніж можна припустити? Недарма ж він обрав для розпису цей сюжет!

Остап трохи повагався – але нарешті вирішив просто увійти в двір й постукати у вікно хати. Собаки господар точно не мав, бо той відразу ж дав би про себе знати. Принаймні саме так поводилися всі сусідські пси.

Остап відчинив ворота і ледве встиг зробити кілька кроків, як з-за рогу будинку почувся м’який, спокійний голос:

– І хто ж там до мене завітав?

Наступної миті приятелі побачили сивого, жилавого, сутулуватого чолов’ягу, що з вигляду мав років сімдесят. На ньому була запрана синя футболка та вигорілі шорти кольору хакі. У руці господар садиби тримав люльку. Він, вочевидь, курив десь у саду, помітив гостей і одразу вийшов назустріч.

Затягнувшись, чоловік повільно випустив хмаринку диму і, оглянувши незнайомих хлопців із дівчиною, знов поцікавився:

– Так хто це вирішив мене навідати?

Не гаючи часу, Остап розповів господареві про їхню мету і тим самим добряче його зацікавив. Звісно, він умовчав про те головне, що з ними сталося, тому літній краєзнавець почув тривіальну історію про трьох студентів-істориків, що якийсь час тому наштовхнулися на переказ, надто схожий на сюжет гоголівського «Вія»: у ньому фігурували старий сотник, Панночка, село, раптова смерть дівчини. От і вирішили дослідити витоки знайденого, зробивши їх підґрунтям майбутньої наукової роботи.

За чверть години вони вже вчотирьох сиділи на лавці в садку. Господар так само попихкував люлькою, а приятелі насолоджувалися холодним, тільки-но з погреба пречудовим узваром, приготованим за давнім монастирським рецептом.

Родини у Геннадія Орестовича не було, а про причини цього питати ніхто не наважився, та й на думці було зовсім інше. Із тієї хвилини, як гості згадали про «Вія» й незрозумілі подробиці життя його автора, краєзнавець слухав уважно й жодного разу не перебив. Тільки коли Остап завершив історію посиланням на відвідини місцевого музею і порадою Елеонори звернутися до нього, зауважив:

– Мені, певна річ, лестить, що про мене ще не остаточно забули, але насправді знаю я не так багато, як може здатися.– Він знову глибоко затягнувся.– Колись я дійсно цікавився походженням не тільки Сотникового, а й цього краю загалом. Та все, що мені відомо, ви й без мене можете знайти в путівниках та довідкових виданнях.

– Але справа в тому,– втрутилася Дара,– що нас цікавить не стільки історія села, скільки те, яким чином воно може бути пов’язане із творінням одного з найзагадковіших письменників минулого. І ми хотіли б дізнатися якнайбільше!

Краєзнавець допитливо подивився на дівчину.

– Справа в тому,– не поспішаючи почав він,– що я теж зацікавився цими питаннями ще за тих часів, коли викладав історію в технікумі. Між іншим, я ще в дитинстві любив відшукувати й навіть розкопувати різні старовинні речі, через що мене називали «вар’ятом».– Він усміхнувся.– Тож коли настав час обирати, з чим пов’язати життя, я обрав історію, і повірте мені – не схибив.

Одним із відкриттів Геннадія Орестовича Сопілки був безпосередній зв’язок між селом Сотникове і творчістю Миколи Гоголя. І хоча ця його робота так і залишилася на полиці і не принесла йому хоча б хвилину слави в професійному середовищі, він користувався сталим авторитетом серед колег.

Що ж до Сотникового, то цю назву село, засноване ще в сімнадцятому сторіччі, носило до 1919 року. Потім, щоб догодити новій владі, місцеві активісти змінили назву на Дзержинське, але вже влітку 1926 року сільський голова, що тримав ніс за вітром, вирішив перейменувати село. Вже тоді називати населені пункти іменами революційних діячів стало досить небезпечно – кожен з них міг назавтра опинитися «ворогом народу». Тому, ні з ким не порадившись, голова вигадав нову універсальну назву – Партійне. Саме так село називалося до 1993 року, коли почався процес повертання історичних назв. Відтоді воно знову стало Сотниковим.

Копирсаючись в архівах, Геннадій Орестович майже так само, як і Остап через багато років, помітив схожість місцевості, у якій розташувалося Сотникове, із описаною Гоголем у славнозвісній повісті. Та й назва села говорила сама за себе. Наступні кілька років були витрачені на збирання малодоступної інформації про життя письменника. На це витрачалися відпустки, подорожі за свій рахунок, відвідини маєтків друзів Гоголя й вивчення рукописів, що зберігалися в музеях. Усе це потребувало чималих зусиль, та справа, на його думку, того варта. Свої знахідки дослідник не розголошував, але достеменно з’ясував, що його рідне село виросло на місці хутора, яким володів представник козацької старшини.

– А про Миколу Гоголя,– вів він далі,– розповідають багато зайвого. Здебільшого вигадки. Він дійсно був загадковою особою, однак не настільки, щоб особисто знатися з нечистим.

Господар замовк, щоб витрусити попіл із люльки. Потім поклав її на садовий стіл і уважно подивився на друзів, ніби чекав на заперечення.

– Але ж є вагомі свідчення,– зауважив Остап,– що Гоголь дуже цікавився потойбічним. Він цікавився рослинами, що їх зазвичай використовують в окультних ритуалах… І в останні роки він почав роботу над доволі дивним рукописом, який пізніше зберігався в Римі у його приятеля Іванова, потім у Харківському музеї, а звідти безслідно зник… Можна згадати і якийсь диявольський портрет, і несподіваний психічний розлад письменника, а вже потім – спалення рукопису й загадкову смерть… Як на мене, не все тут так просто.

– Добре,– промовив Геннадій Орестович. Він не виказував емоцій, однак здавалося, що ця дискусія йому до смаку.– Доведеться поворушити минуле й дещо вам показати…

Він піднявся з-за столу й рушив до хати. Не було його досить довго, і друзі почали нервувати. Кожному з них здавалося: саме зараз вирішується все, абсолютно все. І яка вдача, що вони все ж таки наважилися приїхати до Сотникового…

Господар повернувся хвилин за десять, тримаючи в руках чималу теку з паперами. Вона виглядала брудною, картон розтріскався – вочевидь, нею часто користувалися. Знову всівшись за стіл, краєзнавець розкрив теку. Там виявився стос заплямованих й пожовклих від часу документів, вкритих печатками, рукописи та якісь окремі нотатки, а також більше десятка старих світлин. Більшість із них були фотокопіями чиїхось записів, однак на кількох друзі побачили обличчя молодого усміхненого чоловіка на тлі будівель і садиб, яких більше немає.

– Як я розумію,– почав господар, відклавши кілька аркушів убік,– ви все ж таки поділяєте поширену думку про те, що Микола Гоголь був окультистом, через що жорстоко поплатився. Дехто стверджує, що його поховали живцем, і від цього жаху його не врятувало навіть спалення «Мертвих душ», демонічного твору, на гадку багатьох любителів конспірології… Гіпотеза цікава, згоден. Та зрештою це звичайні балачки, бо є й інший бік медалі, що цілком пояснює поведінку письменника й все, що з ним сталося незадовго до смерті. Це – кохання.

Геннадій Орестович указав на відкладені папери.

– Не знаю,– провадив далі він,– відомо вам це чи ні, але найдокладніше розслідування смерті письменника здійснив слідчий НКВС Михайло Анохін. Це провадження було відкрито влітку 1938 року й отримало назву «Про смерть і перепоховання письменника Миколи Васильовича Гоголя».

Господар знову взявся за люльку і почав натоптувати її тютюном.

– Поштовхом до відкриття справи,– додав він,– стали чутки про наругу над могилою Гоголя й приховування причин його смерті, що почали поширюватися саме тоді, коли влада готувалася бучно відзначити стотридцятиліття з дня його народження. І джерелом усіх тих чуток стало перепоховання Гоголя – воно відбулося 31 травня 1931 року. Тоді на території Свято-Данилового монастиря в Москві розпочалися масштабні будівельні роботи. Монастир влада планувала знищити, а на його місці збудувати колонію для неповнолітніх злочинців. Передусім було ліквідоване кладовище, на якому й був похований письменник. Він став одним з небагатьох, чиї рештки дозволили перепоховати…

Це була цілком таємна спецоперація, але згодом робітники й випадкові свідки ексгумації почали теревенити по пивницях, що нібито, коли було розкрито домовину, небіжчик лежав у ній так, наче намагався вибратися звідти. Тіло було скрючене, мов у жорстокій агонії, а труна зсередини подряпана нігтями покійного. Звідси й беруть початок здогадки, ніби Гоголя поховали живцем, а чекісти через багато років пограбували його могилу і намагаються тримати це в таємниці. Кількість чуток і містичних спекуляцій щодо цього невпинно зростала, і Йосип Сталін, щоб загасити цю хвилю пересудів, особисто наказав провести розслідування й оприлюднити його висновки…

Геннадій Орестович потягнувся до відкладених записів. Жоден із його гостей досі не розумів, до чого він веде.

– Коли слідчий Анохін узявся за цю справу,– продовжив господар,– то передусім проаналізував зміст найпоширеніших чуток. Хтозна, вірив він у щось надприродне чи ні. Скоріш, просто намагався знайти раціональне пояснення деяких досить дивних явищ. Потім він занурився в щоденники друзів Гоголя.

Старий краєзнавець кивнув на фотокопії із папки.

– Усі, хто був у близьких відносинах із письменником, в один голос зазначали день, коли той зненацька втратив інтерес до життя. Це сталося 26 січня 1852 року. Того дня у віці неповних тридцяти шести років померла власниця літературного салону Катерина Хомякова, дружина приятеля Гоголя філософа Олексія Хомякова, сестра одного з найкращих його друзів – поета Миколи Язикова. Вона віддала Богові душу, будучи вагітною, а до того народила сімох дітей. Смерть цієї жінки жорстоко вразила Миколу Васильовича. З його очей немов злетіла пелена – він перестав убачати в житті сенс. Той-таки Олексій Хомяков, удівець, у своєму щоденнику зауважив:

«Усе скінчено,– постійно повторював він,– це розплата за все».

З того дня Гоголя наче підмінили. Він зібрав більшість своїх особистих речей до нової скрині, але виїхати з маєтку графа Толстого не наважився. У господарів склалося враження, що він дуже чогось боїться, що через постійний страх він навіть не наважується виходити на люди. Відтоді більшість часу Гоголь проводив у молитвах. Молився він цілими днями, а згодом мешканці будинку почали й вночі чути його тихе мурмотіння перед іконами, що ніби самі собою з’явилися в його кімнаті. Однак звернення до небес не допомогли: Гоголь перестав працювати, швидко втрачав сили, не міг читати й навіть їсти.

До одинадцятого лютого він настільки заслаб, що майже не міг пересуватися. Увечері того дня письменник ледве піднявся з ліжка, щоб помолитися. Під час молитви його нібито осяяло. Про це графу Толстому розповів хлопчик, який прислужував Гоголю.

Письменник наказав йому розпалити піч, а потім дістав зі скрині стос зошитів і, звелівши хлопчині молитися, підпалив їх свічкою, що стояла біля ікон. Але папери наче відмовлялися займатися! Гоголь знов і знов намагався їх підпалити, однак рукописи, наче захищені невідомою силою, відразу ж згасали…

Геннадій Орестович відсунув фотокопії. Запанувала тиша, було чутно лише, як у сусідньому дворі граються діти.

Ця розповідь захопила всіх, але мови про головне, на що чекали друзі, у словах старого історика ніхто не вбачав.

– Втім, людська завзятість долає будь-які перешкоди,– продовжив він,– і папери нарешті здалися – запалали як треба. Кинувши їх у піч, Гоголь тричі перехрестився й заплакав. Здавалося, що, йому істотно полегшало. Про це згодом розповів той самий хлопчик-служка. Отак був знищений рукопис другого тому «Мертвих душ», а з ним і нова, невідома річ письменника, про яку казали, що вона нібито присвячена магії. І лише кілька вцілілих сторінок знайшлися згодом у Римі, звідки перекочували до Харкова, де з часом безслідно зникли.

– Деякі неофіційні дослідники вважають,– мовив Остап,– що жорстока смерть Гоголя пов’язана саме зі сторінками, що збереглися, про які він, вочевидь, забув і тим самим зневажив Господню волю: знищити все досі написане.

– Так,– погодився господар,– думка цікава. Однак інші дослідники впевнені, що насправді то був не рукопис, а звичайна чернетка. Купа записів, цитат і портретів, можливо, майбутніх персонажів. А ще звичайні кривулі й розчерки, що їх роблять, розписуючи нове перо. Таким чином, причиною психічного розладу Гоголя стала все ж таки смерть Катерини Хомякової – її вважають таємною коханкою письменника. Вона, до того ж, нібито носила під серцем його дитину. Ось із чим пов’язане затьмарення його розуму.

Друг і меценат Гоголя граф Толстой глибоко переймався його станом і неодноразово запрошував лікаря Олексія Тарасенкова. Оскільки Гоголь не бажав виходити, той приїжджав до графа начебто з візитом і між іншим спілкувався з письменником. Згодом Тарасенков писав наступне:

«В останні дні життя Микола Васильович нічого не їв і тільки пив червоне, злегка розведене водою вино. Він пив його жадібно, наче джерельну воду у спекотний день, пив і приказував: “П’ю кров Христову для захисту! П’ю кров Христову для захисту…”»

Коли чотирнадцятого лютого Гоголя відвідав удівець Хомяков, той раптом звернувся до нього зі словами, що Господь все-таки не пробачає зради. Це свідчення слідчий Анохін також виявив у щоденнику Хомякова. Але крім цього Гоголь пошепки висповідався приятелеві ще в чомусь, від чого той розлютився й прожогом вилетів з кімнати, залишивши письменника на самоті. І хоча в записах Хомякова немає жодного натяку на цей інцидент, з того дня вони більше не розмовляли й навіть не бачилися. Про цю розмову Толстому розповів знову ж таки хлопчик-служка.

«Вочевидь, якраз тоді Гоголь й зізнався у таємних стосунках із покійною дружиною філософа»,– зазначає Анохін у чернетці дорученої йому справи.

Копирсаючись у минулому, слідчий все ж таки знайшов свідчення, нібито Гоголь дійсно цікавився потойбічним. Хоча, щоб це усвідомити, достатньо було б перечитати його твори. Але Анохіна передусім цікавили докази, тому він буквально по клаптиках збирав цитати із записів та листів друзів і родичів письменника, у яких йшлося про інтерес Гоголя до всього лячного та загадкового.

Хтось із тодішніх петербурзьких театралів, мабуть, неймовірно пишаючись знайомством із такою відомою й талановитою особою, написав, що Гоголь почав цікавитися містикою завдяки нерозділеному юнацькому коханню. Дівчина знехтувала хлопцем через його зовнішність, бо Гоголя насправді складно назвати красенем. Наступним і куди болючішим розчаруванням стало його сватання до доньки графа Вієльгорського, завдяки чому її батьки заборонили Гоголю навіть наближатися до їхнього дому.

За словами іншого приятеля, після першої невдачі Гоголь тільки й робив, що згадував про чорта значно частіше, ніж про Бога. І цим добряче лютив оточуючих. А свої спроби приборкати кохану він згодом описав у «Ночі перед Різдвом», де розповів про приборкання біса, чим, власне, й заробив славу письменника, який заграє з чортовинням…

Геннадій Орестович востаннє видихнув дим і витрусив із люльки попіл.

– Зрештою, Анохін накопичив достатньо матеріалу, щоб заперечити всі містифікації. Вигнанцем і блукачем молодого Гоголя зробило нерозділене кохання, до того ж у родині письменника відзначалася надзвичайна смертність. Більшість його братів і сестер або народжувалися мертвими, або помирали малолітніми. Певна річ, це не могло не позначитися на свідомості юнака, звідти й інтерес до потойбічного. Він цікавився давніми мовами, збирав підручники й посібники з ієрогліфіки, що також були знайдені в його скрині. У тому, що ці книжки й сторінки чернеток зникли, немає нічого дивного, бо війна знищила величезні скарби. Було втрачено безліч безцінних рукописів, картин і скульптур. Можливо, вони й досі зберігаються десь у приватних колекціях, а можливо, згоріли чи потрапили на звалище. Те саме стосується й так званого «портрета диявола». Існують відомості, що насправді там був зображений сам Микола Гоголь. Його намалював якийсь європейський художник, а оскільки письменник тяжів до містики, майстер надав його образу тьмяності й загадковості. Ботаніка ж у ті часи була дуже популярною наукою, що сприяло багатьом відкриттям у медицині. Не дивно, що Гоголь цікавився певними групами рослин, адже їх використовують не лише в усіляких окультних ритуалах, а й в лікуванні хвороб. Бачите? Майже все має раціональне пояснення.

– А як щодо смерті й забобонів? – швидко спитала Дара.

Вир емоцій спотворив її голос – наразі він скидався на придушений хрип.

– Склавши докупи й зваживши зібрану інформацію,– не звертаючи уваги на тон дівчини, відповів краєзнавець,– слідчий зупинився на остаточній версії щодо загадкової смерті письменника: це було вбивство. Саме про це свідчили записи людей із його оточення. Після відвідин Гоголя 16 лютого Тарасенков визначив його стан як «важкий». Про це лікар зробив запис у щоденнику, а ще додав:

«Йому не кращає. Навпаки, лише гіршає».

Двадцятого лютого він скликав консиліум, що дійшов висновку: потрібне лікування, і якщо виникне потреба, навіть примусове.

Збереглися записи про примусові ванни й обливання письменника холодною водою, а ще й якимось розчином із невизначеним складом. Коли Гоголь починав мерзнути, його обкладали гарячим хлібом, а на обличчя чіпляли п’явок. Такий метод у ті часи вважався чи не універсальним. Хворого фактично катували, і недивно, що йому гіршало.

Того ж вечора Гоголь заволав до свого прислужника: «Драбину мені, драбину!»

Граф Толстой писав, буцімто всі подумали, ніби Гоголь марить про біблійну драбину Якова, що сполучала землю з небесами. Тому за нього взялися ще завзятіше: ті самі обливання, інші виснажливі процедури. Проте жаданого результату не було. Навпаки, тіло письменника холонуло, і гарячий хліб не допомагав, тому його нарешті залишили в спокої.

Микола Гоголь перестав дихати близько восьмої ранку 21 лютого 1852 року. На той момент поруч із ним був тільки хлопчик-служка.

Добре знайомий із методами НКВС, серед яких не останнє місце займало «залікувати до смерті», слідчий Анохін пов’язав свою версію із таємним любовним трикутником «Гоголь – Хомякова – Хомяков», а як вирішальний доказ навів уривок із записів Тарасенкова:

«Пульс слабкий, язик сухий, пожовкле обличчя, спрага, періодична кровотеча з носа, скарги на постійний холод й оніміння кінцівок, скорочення пульсу й серцебиття, періодична втрата свідомості…»

Це були наочні симптоми отруєння. До того ж документи свідчили, що напередодні смерті Гоголю дали модний у ті часи препарат – каломель. Це майже чистий хлорид ртуті, і наслідки його дії доволі передбачувані. І хоча лікар зазначав, що хворому дали тільки одну дозу, не треба бути медиком, щоб зрозуміти: зважаючи на стан пацієнта, цього було достатньо, щоб його вбити.

На думку Анохіна, Олексій Хомяков розповів приятелям про гріх покійної дружини. Таким чином він заручився підтримкою її брата Миколи Язикова та лікаря Тарасенкова і помстився Гоголю за наругу над честю своєї родини. Отже, загадкова смерть письменника виявилася банальною помстою…

Про безпідставність пліток щодо поховання живцем свідчила, у свою чергу, посмертна маска покійного, що її зробив скульптор Рамазанов. Анохін з’ясував, що в процесі її виготовлення нанесений на обличчя небіжчика гіпс повністю перекривав дихальні шляхи. І якби Гоголь був живий, скульптор це обов’язково помітив би.

«Значить,– резюмував хід розслідування слідчий,– чутки про поховання видатного письменника Миколи Васильовича Гоголя живцем є звичайним вираженням народної безграмотності. Смерть відомої особи має пояснення й абсолютно зрозумілі слідству мотиви».

Геннадій Орестович повернув папери до теки. Його гості виглядали приголомшеними, бо такого повороту подій точно не очікували.

– Під час ексгумації,– додав старий краєзнавець,– не були присутні ані лікарі, ані бодай хтось, здатний авторитетно підтвердити, ніби з тілом покійного щось не так. У цій процедурі брали участь лише оперативники НКВС і звичайнісінькі роботяги, невдоволені тим, що доводиться морочитися з перепохованням якогось там старого кістяка. А що стосується пограбування, то це точно нісенітниця, адже Гоголь був бідний як церковна миша. Він і в подорожах обирав старі квартали, бо не мав коштів на хороше житло. Через це й жив у міській садибі графа Толстого. Фактично, як і більшість тогочасних митців, Гоголь був утриманцем. Меценати надавали кошти, щоб він міг жити та працювати, і в цьому, до речі, головна причина того, що родина Вієльгорських відмовила йому, коли він сватався до Анни…

– О’кей,– знервовано погодився Остап.– Нехай все це балачки. А як щодо легенди про Панночку-відьму й натяків на це село?

– Сотникове,– відповів старий,– колись належало батькові дівчини, у яку закохався тоді ще молодий Микола Гоголь. То було найперше кохання в його житті. Воно захопило юнака в Санкт-Петербурзі. Свідчень про це не так багато, але більшість джерел сходяться на тому, що ім’я його коханої навмисно ніде не згадувалося, адже вона нібито належала до тогочасного вищого світу. Водночас дехто вважає, що тим коханням була Марія Дорош – дівчина з провінції, перша красуня пансіону для шляхетних дівчат. Про неї відомо тільки те, що вона визначалася гострим розумом і красою, що не залишала байдужим нікого, хто її бачив.

Хтось писав, що вона познайомилася з Гоголем у театрі. Це сталося саме в той період, коли він намагався пов’язати своє життя зі сценою. Через це знайомство майбутній письменник втратив сон – у буквальному сенсі слова. Він марив Марією, а вона його ледве помічала. Сором’язливий, негарний, із незграбними манерами – такий юнак навряд чи міг зацікавити красуню, за якою впадали молоді петербурзькі аристократи. Нарешті, набравшись духу, Гоголь освідчився, але нічого доброго з цього не вийшло. Хтозна, як зреагувала дівчина на це освідчення, проте Микола з того часу став ще більш відлюдним і замкненим у собі. Про ту закоханість згадують всі тодішні приятелі Гоголя…

Така відповідь аж ніяк не задовольнила Остапа, але що вдієш?

– Кажуть також,– вів далі Геннадій Орестович,– ніби юнацькі спогади й пізніше ятрили й без того потрощене серце Гоголя. Тож коли він у «Ночі перед Різдвом» написав з Марії Оксану, цього виявилося замало, і, працюючи над «Вієм», він знову зобразив Марію, але вже відьмою, яку герой убиває власноруч. Наділивши філософа Хому Брута взагалі невластивими йому самому рисами, письменник створив антипода, який жорстоко помстився за розбите серце свого творця. Водночас Гоголь усвідомлював згубність своєї зосередженості на минулому. Ось чому образа, що жевріла в ньому, у повісті повстає з домовини, щоб уколошкати його самого.

– Цікаво,– стримано кинув Остап.

Він озирнувся на друзів. Ті сиділи мовчки, пригнічені почутим.

– До речі,– їхній співбесідник поклав важку долоню на обкладинку теки,– на користь цієї думки свідчить той факт, що героїня повісті залишилася безіменною. Панночка – і квит. Однак Гоголь навів дані про її походження, за якими досить легко простежити витоки образу. Не згадавши імені відьми, він надав одному з персонажів твору прізвище Дорош, а також описав батька дівчини, його домівку й хутір. Це було йому відоме від її подруг. Зважте й на те, як гіпнотично діяла на всіх її врода. Настільки, що дехто навіть боявся дивитися дівчині в очі. Мабуть, завдяки цьому вона й стала на сторінках повісті відьмою.

Саме таким чином Гоголь зробив Сотникове полем бою між коханням і зневагою, між світами мертвих і живих. Його герой загинув у місцевій церкві – і тим самим автор раз і назавжди поставив крапку в своїй тузі за минулим. Як на мене, дуже поетично й навіть символічно…

Він на мить замислився.

– Чекайте, а ви ту церкву колись бачили?

– Ні,– відповів Остап.– Ми приїхали ранком. Устигли побувати в музеї, потім пересиділи спеку в готелі й рушили до вас…

– А хочете побачити? – спитав сивочолий чоловік.

Його посмішка чомусь здалася приятелям загадковою.

43

ЗАБИТЕ ВІКНО

Стара споруда розташувалася на краю третьої, малопомітної частини Сотникового. Щоб дістатися туди, Геннадій Орестович повів гостей городами, а потім ґрунтовою дорогою, оминаючи сусідні двори й вулиці.

«Дерев’яна церква, чорна, зеленим вкрита мохом, з трьома гострими банями, сумовито стояла на краю села».

Усе виглядало так, як і написав Гоголь. Щоправда, те, що вони побачили, вже навряд чи можна було назвати церквою. Воно радше нагадувало якусь химерну подобу храму, гнилу труну, встановлену сторчма. Святиня померла разом зі своєю епохою, і лише Господь відає, як ця руїна протрималася стільки часу та ще й примудрилася вціліти за доби колективізації. Здавалося, що всі її частини тримаються купи лише завдяки товстелезному шару бруду, що обліпив обгризені дощами стіни, і моху – той нібито зшивав розтріскані дошки.

Дорога сюди зайняла хвилин двадцять. І перше, що вразило прибульців,– це побитий часом і стихіями силует будівлі з забитими вікнами, що налічувала не одне століття. У сутінках він виглядав заворожуюче й зловісно. Хоча в тому не було дивини, особливо якщо згадати закінчення історії про філософа Хому Брута:

«Заспівав півень. Це був уже другий спів: першого недочули нечисті. З переляку вони кинулися, хто куди трапив, у вікна, у двері, аби втекти мерщій, та було вже пізно: так і зосталися вони там, позастрявавши у дверях та вікнах.

Увійшовши, остовпів священик, як побачив таку наругу над Божою святинею, і не наважився правити панахиду в такому місці. Так довіку й зосталася церква з защемленими в дверях та вікнах страховиськами, обросла лісом, корінням, бур’янами, диким тереном, і ніхто не знайде тепер до неї дороги».

Отже, якщо вірити письменникові, нечиста сила й досі перебувала тут.

Можливо, саме тому ветха будівля ще трималася й не падала. І саме тут чи десь поруч, вочевидь, треба було б шукати останній прихисток Панночки, аби заспокоїти відьмину душу й зняти з себе прокляття. На жаль, вся ця історія виявилася вигадкою письменника – від початку й до кінця. То що робити далі? Наразі це питання залишалося без відповіді.

– Згадуєш фінал «Вія»? – Геннадій Орестович уважно подивився на Остапа.– Так, зважаючи на написане, роздивлятися останки цієї церкви лячно навіть у добу високоточної зброї та інформаційних технологій.

– Знаєте, пане Геннадію, я чогось не розумію…– Остап відвернувся, намагаючись приховати жорстоке розчарування.– Виходить, що твір Гоголя – чистісінька вигадка… Ну гаразд: вигадка з додатком ознак людей і села, що реально існували. Але є легенда, що з’явилася до того, як Гоголь створив свій сюжет… І ось перед нами глухий кут!

Поки Мафін ділився своїми міркуваннями, Дара з Максом оглядали вкриту бур’янами ділянку, що колись була церковним двором. Цілком можливо, що тут колись були чиїсь могили, але час їх не зберіг. З іншого боку, навряд чи хтось наважився би похоронити відьму в церковній огорожі.

– А що легенда? – зітхнув краєзнавець, обводячи поглядом стару споруду.– Тому вона й вважається легендою, що ніхто напевне не скаже, чи є тут доля правди, чи то суцільна вигадка.

– Так, але ми були… майже впевнені… І я гадав, що…

– От поясни мені,– Геннадій Орестович знизав плечима,– чому ти вважаєш, що повість Гоголя якось пов’язана з тією легендою? Може, це легенда бере початок від повісті? Тобі таке на думку не спадало? Адже ми можемо бути цілком упевнені в одній-єдиній даті – даті написання повісті «Вій». Щодо виникнення легенди нам узагалі нічого не відомо.

Остап на це нічого не відповів – мовчки приєднався до друзів. Ті зараз стояли просто навпроти входу до колишньої церкви. Якщо вірити написаному Гоголем, зараз зсередини на них мали дивитися нечисті духи…

Сонце повільно скочувалося за обрій. Температура трохи спала, із відкритого степу дихнуло якоюсь подобою прохолоди.

Це було добре, бо повертатися до готелю після загального краху всіх сподівань, та ще й страждаючи від духоти, було б вже занадто. Їм і без того судилося багато чого пережити.

44

ДАРА. ЩО ВПАЛО, ТЕ ПРОПАЛО

Подякувавши панові Геннадію за гостинність, узвар, купу цікавих історій та екскурсію, трійця ні з чим подалася до «Козацького». Ні, радше попленталася, відчуваючи на плечах тягар тих самих питань, що привели їх сюди. На відміну від учорашнього дня, сьогодні у них не було жодної зачіпки, жодної надії. Ба більше – жоден з них навіть гадки не мав, що робити далі.

Готель не запропонував нічого нового. Вони вмостилися в своєму номері, наче ображені господарем кошенята в коробці. Колупалися в телефонах, щоб хоч якось відволіктися від думок про те, що вже завтра доведеться повертатися до Києва, а звідти до Чернівців. А там на них чекає ще більша купа питань, а ще й підозра в скоєнні злочину.

Першою почала вкладатися Дара.

Богданові дівчина більше не писала. Погортавши стрічку Фейсбука, не виявила там геть нічого цікавого, а тому замислилася над тим, як швидко в людини можуть змінюватися пріоритети. Нещодавно вона не вилазила з того павутиння й рахувала мало не кожну «вподобайку» за світлину, допис або будь-який коментар. Наразі ж здавалося, що все це відбувалося не з нею, бо як може така маячня когось цікавити?

Невдовзі прийшло розуміння, що вона остаточно охолола до віртуального ярмарку марнославства. Дарі захотілося заміж, захотілося дітей. Вона уявила щасливі обличчя своїх батьків, які одного дня стануть дідусем і бабусею. Скільки можна грати дурні вистави на публіку, коли є тільки одне – просто бути по-справжньому коханою й щасливою. Насолоджуватися цим і щодня дарувати близьким радощі, як можна більше радощів. І все це в неї попереду, треба тільки знайти вихід і вижити в чортовій халепі, що її оповила, мов болотна імла.

Богдан…

Уперше за останній час Дарі здалося, що він десь поряд. Богдан ніби втішав її своєю присутністю, намагався заспокоїти, щоб вона не хвилювалася, бо все в них обов’язково буде добре.

Так, він поруч… І все буде добре.

45

МАКС. ЖИТТЄВА ПРАВДА

Хлопець лежав на сусідньому ліжку й намагався осягнути побачене. Він помітив Дарин погляд у ту мить, коли сивий краєзнавець ошелешив їх правдою, повернувши до реальності. Помітив і страх дівчини, коли вони дісталися церкви, де пан Геннадій ще раз повторив те, що було сказане ним удома.

Ще б пак!

А ще в очах Дари читалися відчай і смуток, жаль і біль через те, що вся ця гаспидська історія досі не завершилася. Але для того, щоб поставити остаточну крапку в божевільному кружлянні життя та смерті, потрібні нові жертви. Мабуть, Дара здогадується, що до списку жертв її включено разом з іншими.

46

ОСТАП. ВІДРОДЖЕННЯ

Мафін простягся поруч із Максом, бо їм знову доводилося ділити одне ліжко на двох. Його думки теж кружляли навколо побаченого й почутого сьогодні. Та на відміну від приятелів, покопирсавшись у собі, хлопець запідозрив, що в кінцевому рахунку підсвідомо знав, чим завершиться подорож до Сотникового.

Саме так!

Цей здогад був пов’язаний з отим невідомим сигналом, що постійно мигтів у нього в голові, але вперто не бажав перетворюватися на щось конкретне. Він уже не вперше замислювався над тим, що в цій їхній пригоді щось не так, однак відповідь знову й знову вислизала й залишалася за межами досяжного. А він знову мусив ламати голову в чергових спробах зрозуміти.

Аж раптом…

Частина п’ята

КРАПКИ НАД «і»

47

ДОРОГА В МІСЯЧНОМУ СВІТЛІ

Повернутися до Чернівців самостійно не вийшло, бо на це бракувало грошей. Дорога із Сотникового до Вишгорода, а звідти до Києва повністю випатрала Остапові кишені, а Дара з Максом нічим зарадити не могли. Утім у дівчини був варіант, до якого вона не хотіла звертатися, проте ситуація, що склалася, вибору не залишала: або телефонувати Богданові й просити допомогти, або знову виходити на трасу й сунути пішки з примарною надією впіймати попутне авто.

Перш ніж набрати номер Богдана, Дара кілька хвилин вагалася.

Починаючи з того часу, коли вона написала хлопцеві про загибель Алекса, Богдан засипав її повідомленнями. Він цікавився поточними справами, відверто засуджував їх абсурдний задум і всіляко підкреслював свою поміркованість та розважливість. Саме це було найнестерпнішим – тому Дара відмовчувалася, хоча й читала все, що той писав у месенджері. Однак зараз заради своїх супутників дівчина мала знову опинитися в тій принизливій залежності, якої намагалася позбавитися.

Її прохання було для Богдана Юрчука величезною розрадою. Ситуація з квартирою досі залишалася непевною, тому дзвінок Дари став чи не першою гарною новиною за останні дні.

Він радів не тільки через те, що знову чув голос коханої, а й тому, що кінець кінцем узяв гору над Максом та Мафіном. Ця пара бовдурів тільки змарнувала час і через власне невігластво дозволила загинути Алексові Савицькому. А тепер вони через Дару ще й прохали в нього грошей на дорогу! Тоді як він, Богдан, від самого початку закликав обох до тверезості в поглядах і раціональності.

Хай там як, але нагадувати про це Дарі в телефонній розмові він не наважився. Бо з перших її слів відчув – щось у ній глибоко змінилося. Лишалося насолоджуватися перемогою потайки. А щоб остаточно закріпити це відчуття, хлопець, не гаючи часу, скористався системою «Приват24» і переказав на Дарину картку тисячу гривень. На квитки цього вистачить, а вже тут він висловить усе, що думає про цю безглузду авантюру…

Отримавши гроші в найближчому банкоматі, приятелі спустилися в метро й попрямували до залізничного вокзалу. Там Дара придбала три квитки в плацкартному вагоні потягу «Київ—Чернівці», що вирушав о 20:05 і прибував о 7:10. Дорога займала одинадцять годин, а отже, вони встигнуть не тільки виспатися, а й подумати, як діяти далі.

Сховавши білети та документи в наплічник, дівчина поглянула на вокзальний годинник – 12:04. Більше ніж досить часу для прогулянки містом.

Витративши на квитки близько шести з половиною сотень, більшу частину решти трійця вклала у процвітання мережі швидкого харчування «KFC», чия реклама невигадливо наголошувала, що «курочка все ж таки має бути курочкою». Запивши їжу кока-колою, рушили в бік парку Шевченка. Посидівши там півгодини на лавці, повернулися на Хрещатик, а згодом опинилися на Майдані Незалежності. Замовили у «МакДоналдсі» каву й вмостилися біля фонтана, поглядаючи на туристів. Ті блукали розпеченою, мов пательня, площею і фотографувалися з голубами, покемонами та героями диснеївських мультиків. Не виявивши нічого цікавого, приятелі перемістилися до «Глобуса», де працювали потужні кондиціонери. Там і згаяли час до шостої вечора.

Ніч у вагоні минула як завжди. Доки потяг чекав на відправлення, можна було розслабитися й спокійно поміркувати про завтрашній день. Та як тільки той рушив, навколо відразу ж виникло притаманне плацкартним вагонам концентроване інферно.

Друзям пощастило – їм дісталися більш-менш хороші місця й спокійні попутники. Дарі віддали нижнє місце, а хлопці влаштувалися на верхніх полицях, та це жодним чином не врятувало їх від шаленого храпу бабці – сусідки по купе. Заснути ніхто не міг, тому кожен занурився у власні думки.

Максові кілька разів поспіль зателефонувала мати. Він не відповів на жоден із дзвінків, а тепер ламав голову, гадаючи, що могло статися і чого, власне, їй треба.

Дарина напружено думала, що і як робити з Богданом, присутність якого поруч відчувала все частіше й частіше.

Остап постійно прокручував у голові зустріч із паном Геннадієм, додаючи до неї свої нові й дуже несподівані здогадки, і доходив висновку, що до Сотникового вони все ж таки з’їздили недарма.

«От поясни мені, чому ти вважаєш, що повість Гоголя якось пов’язана з тією легендою? Може, це легенда бере початок від повісті? Тобі таке на думку не спадало?»

Ну а Чернівці, як виявилося, жили звичайним життям. Попри всі побоювання приятелів, на вокзалі їх не зустрів ані загін поліції, ані якийсь слідчий-одинак. Тільки патрульні копи походжали площею, слідкуючи за порядком.

Те саме чекало на них і в гуртожитку номер шість. Цього дня чергував Петро Олексійович Гестапо. Він сидів на своєму місці й дивився маленький телевізор, що стояв на столі. Окинувши їх суворим поглядом і перевіривши перепустки, вахтер і не подумав хапатися за слухавку, щоб викликати поліцію. Навпаки, впевнившись, що вони є законними мешканцями саме цієї будівлі, він байдуже повернувся до свого серіалу й вже за мить забув про їхнє існування.

Усе це сприяло думці, яка досі залишалася поза їхньою увагою: чому, власне, вони вирішили, що їх підозрюватимуть у злочині і влаштують на них полювання? Зрештою, що могли повідомити слідчим свідки з ресторану? Що вбитий був ще з трьома супутниками? А чи були вони взагалі знайомі? Може, то звичайні автостопери, яких тут о цій порі року сила-силенна? А побачивши, що сталося, вони, природно, злякалися й втекли, а де їх шукати – хтозна. Отже, цілком можливо, що їх дійсно розшукують, проте не знають ні їхніх імен, ні де саме їх шукати. Здається, можна заспокоїтися? Хоча це жодним чином не означає, що вони вхопили Бога за бороду. Ще нічого не скінчилося.

І все ж таки всі троє відчули певне полегшення.

Перетнувши хол, компанія рушила до сходів. Вахтер провів їх поглядом, але досить недбалим, і знову втупився в екран, де точилися криваві кримінальні баталії.

На другому поверсі Дарина відокремилася від хлопців, а ті потяглися до себе на четвертий.

Навколо було тихо, навіть занадто тихо.

48

ОСТАП. МАКС. ФАЛЬСИФІКАЦІЯ

У чотириста чотирнадцятій панував той самий первісний хаос. Щоправда, за їхньої відсутності ситуація значно погіршилася, хоча до цього здавалося, що гірше бути точно не може. Але така думка була хибною.

Усе, що вони залишили на столі, перетворилося на смердючу цвіль. До того ж приміщення наводнили армії тарганів і мурах. Кожна з цих членистоногих цивілізацій знайшла тут чим поживитися. Тож перш ніж привести себе до ладу після дороги, хлопцям довелося зайнятися прибиранням.

Відчинивши вікно, Остап витяг із шафи кілька пакетів для сміття й почав змітати в них все, що накопичилося на столі. Макс тим часом вештався навколо з віником і совком, підхоплюючи те, що приятель необережно скидав на підлогу. Потім він так само зібрав все це жахіття в пакет і взявся витирати пил старим рушником. Це додало їхньому житлу бодай якоїсь свіжості. Прибирання забрало в них чверть години, не більше. Зараз не до ідеальної чистоти.

Потім душ, сніданок і ті ж самі роздуми на тему «Що робити далі?».

Може, це легенда бере початок від повісті?

Це була настільки очевидна думка, що в Остаповій свідомості наявні факти почали мимоволі складатися в певну конструкцію. Вона здалася хлопцю настільки простою й наочною, що відтепер він мав би витатуювати в себе на лобі слово «телепень» і далі жити із цим тавром.

Найскладнішим для Остапа стало усвідомлення, що він повівся в цих обставинах як людина натовпу. А ставши частиною натовпу, люди за наявності екстремальних умов завжди діють однаково – і всупереч власному інтелекту. Єдина можливість уникнути цього – якимсь чином перестати бути одиницею юрби, тоді з’явиться можливість побачити те, чого не помічають ті, хто збивається докупи.

Він мав визнати: усі, хто брав участь у забавці із дзеркалом, теж не стали винятком. Дарма що їх було небагато, менше десятка, але цього вистачило, щоби наробити тих самих помилок, що переслідують людей у всі часи. Ось чому він так любив історію: справжня історія вчить уникати помилок, і якщо бути уважним і прискіпливим, вчасно виявляти й аналізувати найгостріші моменти, то можна передбачити майбутнє. На жаль, він не додумався до цього вчасно і саме тому схибив. Ця помилка зрештою коштувала людських життів, і це пригнічувало його найбільше.

Ще в дорозі Остап знову й знову подумки повертався до так званої «нульової позначки». Тобто до такої позиції, коли людина відкидає всі раніше відомі факти й починає розплутувати ланцюжок подій від найпершої ланки.

Удома, скориставшись вільною хвилиною, він узявся за ноутбук і відкрив той клятий сайт із черепами, свічками та легендою у відповідному розділі. Там майже нічого не змінилося, щоправда на сторінці з оповіддю про Панночку хтось під ніком «Voldemort» виклав найперший коментар до цієї історії:

«Хрінь якась, а не легенда! Ні фіга не працює, дарма згаяв час».

Переглядаючи розділи по колу, Остап вкотре упіймав себе на думці, що не пам’ятає, як і коли опинився на цьому сайті вперше. Усе виглядало так, ніби власника взагалі не цікавив прибуток, тому він не дуже активно просував своє дітище. А це, своєю чергою, викликало запитання: якщо прибуток власника не цікавить і він не рекламує своє створіння, якого біса Остап сюди потрапив? Як виявив сторінку з легендою, що нею потім скористався та ще й долучив до неї всю їхню компанію?

Це запитання муляло Остапові більше доби.

Він намагався відсунути його якомога далі, але правди ніде діти – якщо вже повернувся до початку, не треба гребувати очевидним. Тим паче, що відповідь лежить майже на поверхні. Це ж ясно як божий день: хтось скористався його ноутбуком, навмисно відшукав цей сайт і залишив закладку, бо був упевнений, що Остап Сікорський нею неодмінно зацікавиться та скористається. Якщо це дійсно так, справа виглядала в зовсім іншому світлі.

«When I get to the bottom I go back to the top…»[4] – лунало тим часом із динаміка Максового телефону. Сусіда по кімнаті не можна було вважати великим прихильником «Бітлів», але саме ця композиція чомусь припала йому до душі й слухав він її досить часто. Хоча воно й недивно. Макс тяжів до важкого року, а ця пісня стала чи не першою ластівкою «металевої» музики.

Поки Макс збирав одяг, що потребував прання, Остап хотів був поділитися з ним своїм відкриттям. Але чомусь заколивався і зрештою вирішив, що зараз це зайве. Не треба наражатися на чергові кпини. Особливо після того, як вони навідалися до Сотникового і сумління Остапа ятрила ще одна безглузда смерть.

Аби щось довести, він має оперувати залізними аргументами. Такими, щоб у жодної з потенційних жертв не виникло й тіні сумніву.

49

ДАРА. СТОРОННІЙ

Двісті сімнадцята також зустріла дівчину в тому вигляді, у якому вона її залишила.

Тільки повітря стало затхлим, наче кімната порожніла ціле літо. Краєвид з вікна майже не змінився: схожий на Гоґвартс головний корпус університету, навчальні корпуси – і зовсім інший світ поза їх межами. Все те саме, тільки зелень торкнула жовтизна, і якби не спека за тридцять, можна було б вирішити, що надворі жовтень і час діставати з шафи теплий вовняний плед.

Що його так любила Лана…

Згадки про подругу Дара Ковалевська намагалася тримати якнайдалі. Зрештою це вдавалося. Водночас існувала інша думка, що наче голкою шпигала її мозок. Богдан!

Розкладаючи речі, Дара розуміла, що небезпека, яка їх переслідувала, нікуди не ділася. Вони ризикнули – і програли. Алекс помер. Що буде далі – невідомо.

Та головне, що Богдан поруч…

Тепер треба піднятися до чотириста чотирнадцятої. Адже їм потрібен план подальших дій.

Гуртожиток мовчав, як і раніше. Дівчині на мить здалося, що він нагадує давній замок, сповнений примар: удень він набирається сили, щоб уночі, коли мешканці цього не чекатимуть, вибухнути жахіттям.

Проминувши третій поверх, Дара зауважила дивні звуки.

Спочатку вона полохливо зачаїлася, але невдовзі зрозуміла, що вони, мабуть, линуть знадвору. Можливо, вікна кухні на четвертому відчинені, ось і вся причина. Однак, ступивши в коридор, вона знову почула той самий шум. Тепер його джерело можна було визначити: він долітав з однієї з кімнат. Вона мимохіть затамувала подих, аж раптом здогадалася: мабуть, то Остап із Максом улаштували генеральне прибирання.

А от Богдан не любить…

Але що ближче дівчина підходила до дверей їхньої кімнати, то більше переконувалася в тому, що помилилася. Той звук йшов не з чотириста чотирнадцятої.

Звідти чути лише ту саму мелодію.

І не з сусідньої. Там панує тиша. Нарешті, опинившись перед дверима чотириста двадцятої, Дара усвідомила, що цей незрозумілий, навіть моторошний шум доноситься з кімнати покійного Алекса Савицького.

Вона вже хотіла постукати у двері, проте швидко забрала руку.

Щось її зупинило. Але що саме? Острах побачити Алекса, живого чи мертвого?

«А що,– зненацька промайнуло в голові,– якщо це дійсно він? Може, він не помер? Що, як все було не так жахливо, як нам тоді здалося, і тепер він тут? Ми ж навіть не перевірили, чи він насправді мертвий, перед тим, як утекти…»

Однак ці думки згасли так само швидко, як і спалахнули.

«Цього не може бути, це просто неможливо. У тій вбиральні в ресторані було стільки крові, що вистачило б на бенкет юрбі вурдалаків. І якщо навіть на мить припустити, що Алекс все ж таки вижив, то зараз він мав би перебувати як мінімум у реанімації, а не в гуртожитку…»

Дівчина знову простягла руку до дверей. Її тремтячі пальці повільно наближалися до фарбованої тахлі. Ще трохи – і вона постукає зіпсутим, нещадно обгризеним нігтем по деревині. Потім двері відчиняться…

А за ними постане Алекс, щоб нарешті забрати її з собою й помститися за те, що ми кинули його, мов збитого собаку на дорозі.

Помалу, ще мить, ще кілька міліметрів. Кров шалено гупала в її скронях, але дівчина й не думала зупинятися. Ось зараз…

Раптом хтось міцно, наче лещатами, схопив її за руку!

Дара несамовито заволала. Вона кричала так відчайдушно, ніби справжні мерці постали з могил, ніби Сергій із Ланою та Алексом затягували її до бездонної чорної могили, намагаючись забрати в неї останнє, що вона мала,– життя.

Усе навколо заволокло багровою імлою. Єдине, що залишилося,– її крик, а ще почвара, яка прагнула позбавити її здатності жити.

Худа кощава рука волокла її в домовину. Привид знущався з неї, мов над дитиною в ліжку. І тоді Дара впала перед ним на коліна.

На її волання вискочили хлопці з чотириста чотирнадцятої. Вони кинулися коридором на допомогу, але майже одразу зупинилися наче вкопані.

Побачивши приятелів, Дара спробувала підповзти ближче до них. Зараз вона майже нічого не усвідомлювала, тільки намагалася показати їм те жахливе, що так її налякало. Ту істоту, що ледь не забрала в неї життя і, ймовірно, досі мала намір це зробити.

Але Макс із Мафіном без особливого здивування дивилися у відчинені двері чотириста двадцятої.

На порозі маячив Сашко Кравич. В одній руці він тримав чорний пластиковий мішок зі сміттям, а іншою робив якийсь невпевнений жест, що, вочевидь, мав би означати «Привіт!».

Дару відпустило, і разом із полегшенням вона мало не втратила свідомість.

Добре, що хлопці опинилися поруч.

50

НЕВДАХА

Вони вчотирьох сиділи в захаращеній сміттям, брудним одягом, порожніми пляшками й уламками меблів чотириста двадцятій. Сашко гостинно запропонував гостям розчинну каву «Якобс», але ті відмовилися, а іншої в нього не було.

Спочатку обмінялися якимись незначущими новинами, але зрештою розмова сама повернула в те саме моторошне русло, якого не могла оминути.

Сашко повідомив, що звістку про смерть Алекса отримав телефоном із деканату.

Він спочатку не повірив – надто вже далеко від Чернівців це відбулося, та згодом його переконали, що небіжчик – це дійсно його сусід по кімнаті Олексій Савицький. Про це свідчили виявлені на місці злочину документи, та й батьки безпомилково впізнали тіло. А йому зателефонували через те, що слідчі мали намір оглянути кімнату загиблого. Під час обшуку повинен бути присутній той, хто впізнав би речі Савицького і міг би відповісти на деякі питання щодо його життя в останній час. Наприклад, про те, із ким Алекс міг бути під час трагічних для нього відвідин придорожнього ресторану поблизу Нового Любара.

Остап із Максом від цих слів трохи напружилися, але Кравич додав, що, звісно, нічого зайвого не казав. Та навіть якщо б і казав, хто б йому повірив? Хтось із поліцейських прохопився, що персонал ресторану бачив поруч із жертвою злочину трійцю приятелів – або тих, хто скидався на приятелів. Сашко одразу ж зрозумів, про кого йде мова, але відповів, що навіть гадки не має, із ким Алекс міг податися так далеко. Він також додав, що напередодні виїзду з гуртожитку його сусід перебував у жорстокому загулі. Це вийшло переконливо, адже зразковим студентом Савицький точно не був, це підтверджували й у деканаті. Тож цілком можливо, що він дійсно вплутався в якусь брудну історію.

– Чим ти допоможеш мертвому? – дивним чином закінчив свою розповідь Сашко, виставивши лікті на брудному столі.– Бо в мене й без того неприємностей вище даху. А нових мені не треба…

Зі слів слідчої групи Кравець дізнався, що Алекса вбили в туалеті. На його тілі було виявлено більше десятка поранень, схожих на ножові. Удари були неймовірно сильними й точними. І хоча інколи жертви в подібних ситуаціях виживають, у цьому випадку вбивця точно знав, куди цілити, і діяв так, щоб позбавити юнака життя. Діяв, вочевидь, професіонал. Це, у свою чергу, працювало на версію, що студент дійсно вплутався в якусь кримінальну історію. І те, що з ним так жорстоко розправилося, свідчило: це не звичайне вбивство через розбірки, а покарання. Обшукавши кімнату, поліція не виявила нічого підозрілого. Та й що там могло бути, окрім сміття й пляшок? Той бруд лише недвозначно вказував на тривалий загул, що міг завершитися якоюсь фатальною авантюрою.

Те, що сталося, погано вплинуло й на особисті справи Кравича. І ось яким чином.

Дізнавшись про спосіб життя його сусіда по кімнаті, батько Сашка поцікавився в деканаті успішністю сина. І був, м’яко кажучи, вражений. Саме тому, не бажаючи марнувати гроші на освіту, що виявилася його нащадкові ні до чого, старий змусив Сашка забрати з університету документи і запропонував йому вперше в житті попрацювати по-справжньому. Тобто підсобником на будівництві. Батько варився в цьому бізнесі багато років, тож вирішив і непутящого сина приставити до справи. Отже, на початку наступного місяця Сашкові доведеться розпочати нову кар’єру на будмайданчику, де за півтора роки височітиме новий торгівельний центр. Тому зараз він збирає та пакує речі та приводить кімнату до ладу. На все це в нього лише кілька днів, надані батьком. Потім – здати ключі, і гайда.

Вислухавши Кравича, приятелі дещо заспокоїлися. Їх точно не розшукували, бо, крім Сашка, ніхто не знав, що саме вони були присутні в тій триклятій забігайлівці. І якщо в поліції немає записів, зроблених камерами спостереження,– а це навряд чи, інакше слідчі показали б їх Сашкові,– їм страшенно пощастило. Звісно, це жодним чином не скасовувало проблему, але надавало деякий час і розв’язувало руки для її вирішення. Тим більше, що Остап наразі був майже впевнений, що намацав правдивий шлях.

Дивлячись на Сашка Кравича, він укотре пожалкував, що раніше не помічав досить очевидних речей.

Та говорити про це зарано – передусім Мафін мав переконатися в усьому особисто.

51

БОГДАН. ВАЖЛИВА НОВИНА

Ранок виявився невтішним для Богдана Юрчука. Тільки напередодні він радів вирішенню проблеми з Дарою та відчував себе королем світу, а коли зранку побачив на екрані телефону виклик із прихованого номера, взагалі вирішив, що життя остаточно налагоджується. Химерна іронія долі: із цим висновком хлопець, як виявилося, поспішив. Не помилився він тільки в одному: йому дійсно телефонував агент із «Песиголовців». Проте новини, що він мав, виявилися досить кепськими.

– У тебе добре розвинена інтуїція,– на початку розмови зауважив чолов’яга,– і це все, що я маю сказати. Подробиці розповім, коли зустрінемося. На тому самому місці – пам’ятаєш, де воно? Встигнеш до одинадцятої?

– Так,– тільки й відповів хлопець. Тон співрозмовника не віщував нічого доброго.

– Гаразд, чекатиму…

На задньому сидінні таксі Богдан заплющив очі – і раптом ясно побачив, як руйнується його доросле життя. Воно фактично тільки-но починалося, але він вже встиг зазнати стільки поразок, що міг би ділитися гірким досвідом. Ситуація з Дарою – це лише півбіди, а були й інші проблеми, не менш складні. Приміром, через усі ці події спорт для нього відійшов далеко на задній план, як, власне, і робота. Він закинув тренування й постійно брав відгули, розуміючи, що завдяки цьому його, швидше за все, невдовзі звільнять. А це знову призведе до фінансової залежності від батьків… Отже, куди не кинь, усюди негаразди. Якщо підтвердиться, що історія з придбанням квартири – афера, тоді взагалі хоч у петлю лізь.

Як Сергій Знайда…

Щоб трохи відволіктися від чорних думок, Богдан поглянув у вікно.

Чернівцями походжали ті ж самі люди, тільки зморені спекою, поспішали автівки й маршрутки. Звичайне життя. Ніхто вже не пам’ятав жахливого самогубства якогось там студента, про такі речі завжди намагаються якнайшвидше забути. Урешті у країні щодня спливає стільки кривавого бруду, що скрізь навести лад просто неможливо. Більшість це добре розуміє і давно звикла, а вигадливий суїцид невідомої молодої людини турбує хіба що друзів покійного та його рідню.

– За компанією «Білд Стар» тягнеться шлейф дуже серйозних речей,– розпочав розмову Олег.

Вони не поспішаючи рухалися тим самим маршрутом, що й під час першої зустрічі.

– Власне кажучи, ніхто навіть не приховує того, що компанія належить відомому депутату Верховної Ради. Все нібито прозоро, але в діяльності «Білд Стар» бере участь ціла низка людей, безпосередньо зв’язаних із криміналітетом. А цей благодійний фонд… це лише верхівка айсберга, призначена для маскування нелегальних оборудок…

Агент замовк, чекаючи Богданової реакції, але той також мовчав, чекаючи продовження.

– Якщо говорити відверто,– вів далі чоловік, що назвався «Олегом»,– притиснути тим чи іншим чином «Білд Стар» неможливо. Принаймні доти, доки позиції власника не заслабнуть. Тоді, можливо, щось зміниться. Але знаючи, яким чином у нас вирішуються такі справи, я б на таке не сподівався. Кажу це з усією відповідальністю.

– І що мені робити? – спитав Богдан.

Він знав відповідь наперед, недарма Олег вихваляв його інтуїцію. І поруч із тим відчував, що не готовий до гіркої пігулки без підсолодженої оболонки.

– Ваш договір купівлі-продажу оформлений за всіма правилами,– нагадав агент,– там немає до чого причепитися. Тож якщо з твого боку всі умови виконуються, юридичних приводів для розірвання угоди немає. Зважаючи на це, я, наприклад, почав би грати на випередження й оголосив про продаж житла. Тобто продав би його, поки існує можливість, і до того ж – за нормальною ціною. Бо зрештою аферисти все одно отримають своє, і це лише питання часу.

– Це не варіант,– чесно відповів хлопець.– Якщо все по закону, що вони можуть зробити?

– У цій країні є можливість забрати геть усе навіть у того, хто побудував своє житло власними руками на власному шматку землі. Тямиш?

Репліка пролунала цілком буденно. Вочевидь, цей Олег дійсно мав на увазі речі, з якими раз у раз стикався у своїй практиці.

– Також не слід забувати про фізичний тиск на «клієнта». Від цього абсолютно ніхто не застрахований. І це вже біда.

– Ну гаразд,– погодився Богдан,– а наші сусіди? Вони теж у такому стані?

– Як ти можеш бути впевненим, що твої сусіди не задіяні в цій афері?

Агент усміхнувся й відвів очі. У хлопця раптом виникло враження, що він знає значно більше, ніж каже. Але йому навіть цього вистачало.

– Зважаючи на інцидент, що мав місце у тебе вдома,– додав Олег,– вони зараз принишкли. Та це не означає, що тебе залишать у спокої. До того ж це непогана зачіпка, щоб збити вартість квартири…

Цього разу вони розсталися біля кінотеатру на вулиці Кобилянської. Не подавши юнакові руки – точнісінько, як і минулого разу,– агент кивнув і швидко закрокував у бік одного з місцевих кафе. Ані про гроші за послуги, ані про щось інше розмови не було. Але Богдан вже добре знав методи роботи «Песиголовців», тому чекав на дзвінок й оголошення суми.

Секретарка агенції із цим не забарилася.

52

МАКС. ОСТАП. ОКРЕМА РЕАЛЬНІСТЬ

Після обіду хлопці засіли у своїй кімнаті. Дара повернулася на другий поверх, а Сашко все ще зморював себе генеральним прибиранням. Остапові з Максом не залишалося нічого іншого, як вмоститися на ліжках і чимось зайнятися.

Після дванадцятої знадвору до кімнати увірвався страшенний гуркіт. У двір із ревом і брязкотом вповзав старезний трактор у супроводі кількох метушливих комунальників у помаранчевих жилетах. Вочевидь, сталася аварія якихось комунікацій. Трактор заходився рити землю величезним ковшем, а робітники, розклавши просто на асфальті якісь плани чи схеми, почали їх роздивлятися, запекло жестикулюючи. Невдовзі з’явився кунг із написом на борту «Міськводоканал». А це вже означало, що справа назріває серйозна і не завадило б запастися водою принаймні для того, щоб зранку було чим вмитися, але хлопці навіть не поворушилися.

Висловивши все, що думає про цей бардак, Макс звично взяв книжку й утупився в пожовклі сторінки. Зауваживши, що він вкотре перечитує улюблені місця «Поклоніння ящірці»[5], Остап хотів був «забити п’яточку» – він знайшов трохи трави в пакетику, поки вони прибиралися в кімнаті,– але вирішив, що зараз це не на часі. Вікно, звісно, довелося зачинити, але це аж ніяк не врятувало їх від ремонтної вакханалії, що розгорталася буквально під вікнами гуртожитку. Як тут розслабишся?

Тому він накрився з головою простирадлом і відвернувся до стіни, з якої за ними обома прискіпливо пильнував Старший Брат.

Намагаючись не зважати на шум, Остап знову замислився над їхньою справою. Так, він виявив якусь зачіпку, тоненьку червону нитку, що вивела його до розуміння справжнього стану речей. І яким би жахливим він не здавався, відмахнутися від нього було неможливо, адже в цій ситуації треба йти до самого кінця.

Слідом за згадкою про навмисне підсунутий йому сайт з’явився спогад про Сергія Знайду. Але сама по собі загибель приятеля, як окрема деталь складної конструкції, мало важила – тільки лякала до нестями. Та якщо до неї додати всі інші деталі, виникали запитання, відповідати на які дуже не хотілося, хай із самого початку відповіді лежали майже на поверхні.

Загибель Сергія потягла за собою наступні смерті: Лани та Алекса. Шляхи Господні незбагненні, і ось ті, хто кілька тижнів тому насолоджувалися життям, будували амбітні плани на майбутнє, загортали свої гарні, доглянуті тіла в модне ганчір’я, тепер годують черв’яків…

Усе живе колись помре…

Остап засовався та, зрозумівши, що його думки рухаються кудись не в той бік, сховав голову під стару подушку.

Як би їх не лякала ситуація сама по собі, він розумів, що в кінцевому рахунку вона була більш-менш прозорою. Просто він сам загрався з містикою й випустив із поля зору реальність. Усі ці потойбічні аспекти дійсно не витримували серйозної критики. Якщо бодай на мить визнати, що всі вони справді стали жертвами якоїсь неупокоєної душі, що з часом перетворилася на лиховісну мару-вбивцю й оселилася в старому дзеркалі, то логічно припустити, що вона давно б їх усіх упорала. Але паузи між убивствами були досить тривалими. І навіть якщо переконати себе, ніби Сергія вбито, скажімо, із допомогою люстра в кімнаті, Лану – через скло вікна, а Алекса – через дзеркало у ресторанному туалеті, саме у цій послідовності ховався факт, який зводив нанівець усю історійку про лячного привида-душогуба.

Остап згадав шабаш у двісті сімнадцятій. Вони збиралися просто подуріти, і все начебто вийшло цікаво, принаймні раніше ніхто з них так не розважався. Потім усі дременули на вечірку, і все зроблене забулося. Але вже наступного дня Сергій виграв «MacBook Pro» і став першою жертвою серед їхньої компанії. Наступною була Лана. Вона висловила бажання, отримала бажане і – так само, як і Сергій,– загинула. Тут все відбувалося згідно з ритуалом, однак далі логіка подій незбагненним чином ламалася.

Слідом за Ланою Дементьєвою до дзеркала підійшов Алекс. Як завжди, усе це здавалося йому суцільним жартом, тому він навіть не приховував глузливого настрою і у властивій йому манері вкотре наголосив, що воліє переспати з Ланою. Це й було його бажанням. Потім він став третьою жертвою, та чи здійснилося його бажання?

Вичерпної відповіді на це питання Остап не мав, але розумів: якби той справді мав секс із дівчиною, про це знало б усе місто і світ поза ним. Таку перемогу Алекс точно не став би приховувати. Оскільки ж його бажання залишилося невиконаним, йому нічого не загрожувало. Але він все ж таки помер. Далі до дзеркала підходив Богдан, і його бажання мати власне житло здійснилося. Не має значення, як і чому воно з’явилося, хлопець його отримав, замовлене в Панночки реалізувалося. Те саме зробила Дара, отже, і її бажання теж здійснилося.

Саме тут у передбачуваній послідовності смертей стався збій. За логікою, після Лани мали загинути Богдан із Дарою, але точно не Алекс, бажання якого не збулося. Тож байдуже, що вони втнули, байдуже, чого боялися, бо всі їхні припущення – точніше, його припущення – від самого початку були абсолютно хибними.

Панночка, легенда, Гоголь, Сотникове… Все виявилося цілковитою маячнею.

Убивця був із плоті і крові. І зараз Остап не мав жодного сумніву, що це хтось із їхньої веселої компанії.

53

ДАРА. БОГДАН. ЗБЕНТЕЖЕННЯ

Поки Остап із Максом перебували в гуртожитку, Дара дісталася затишної та малолюдної кав’ярні біля міської ратуші.

У «Письменницьку» Дара не навідувалася бозна-скільки часу. Останнього разу її привів сюди Богдан – ще в минулому житті. Тоді вони весь час трималися за руки, щиро насолоджуючись цукерково-квітковим періодом стосунків. Це місце сподобалося дівчині: книгарня на першому поверсі, кав’ярня на другому. А ще – розмаїття смаколиків й добра кава. Після тих відвідин Дара вирішила, що ця локація назавжди стане її улюбленою. Але сталося не так, як планувалося.

Тут майже нічого не змінилося: інтер’єр закладу був тим самим – суцільне ретро. Єдине, у чому відчувалася різниця, це у внутрішньому стані самої Дари.

Божевілля!

Коли Богдан їй написав, дівчина спочатку замислилася, чи слід відповідати. Вона й без того відчувала його присутність, а це повідомлення здавалося якоюсь чудернацькою грою. Але потім надійшло друге й одразу ж третє, у якому він наполягав на негайній зустрічі. Далі, у четвертому повідомленні, хлопець зазначав, що не торкатиметься їхніх стосунків: розмова буде суто діловою.

Дивак!

Однак вона все ж таки пристала на його пропозицію.

Перед тим як звернутися до коханої, Богдан, у свою чергу, дав собі обіцянку контролювати кожне власне слово. Він розумів, що це надскладна справа, особливо через те, що болісно відчував: їхні відносини зайшли в глухий кут. А настрій Дарини подобався йому все менше й менше. Водночас маячіла дійсно невідкладна проблема, яку слід було негайно вирішувати. Саме про це він і збирався розповісти: про агенцію, зустрічі з Олегом, про аферу, у якій він загруз, а головне – про те, що в цьому немає навіть сліду будь-якої містики. До того ж це доводило слушність його слів і вчинків. Однак про таке належало мовчати, це він також розумів…

Усівшись у затишному закутку, відокремленому шторами від головної зали кав’ярні, вони, по-перше, занурилися в меню. Це дозволяло хоч якось приховати ніяковість, що відчували обоє після сварки. Хлопчина-офіціант виявився аж надто моторним: він миттю виконував замовлення й не давав Богданові та Дарі почати розмову. Нарешті офіціант перемкнувся на інших відвідувачів, і вони залишилися наодинці.

Присьорбуючи каву, Богдан обережно виклав факти. Він зважував кожне речення, позаяк кожне необережне слово вона могла сприйняти як натяк на ті чи інші обставини їхньої незлагоди. Стежачи за поглядом Дари, хлопець у якийсь момент помітив у її очах полегшення. Наступної миті вона напружилася, а її вдаваний спокій кудись зник. А під час розповіді про відвідини Сотникова й дорогу до нього Дара так розхвилювалася, що він не знав, чим її заспокоїти.

Божевілля!

Дару можна було зрозуміти: ця розмова остаточно занурила її в розпач, адже містика, пов’язана із дзеркалами, пояснювала бодай щось. Вони з Мафіном і Максом покладалися на легенду, що виявилася тим, чим і була, тобто перекрученим переказом поширеного сюжету, а Богдан наразі, сам того не усвідомлюючи, забив останній цвях у домовину її надій.

Коли вони залишили кав’ярню, хлопець хотів був запропонувати прогулятися містом, та зрештою відмовився від цієї думки. Рано чи пізно вони б торкнулися питання про їхні стосунки, але це табу не слід було зараз порушувати. Це точно не на часі, бо Дара виглядала надміру збентеженою.

54

ОСТАП. ПОЯВА ДИЯВОЛА

Достеменність будь-якої моторошної легенди або лячної історії повністю залежить від того, чи вірить у неї хтось. Людина сприймає зміст, вважає його правдивим, відчуває певні емоції – і таким чином матеріалізує те, що її лякає, а далі лише підживлює його своїм страхом.

Щось подібне сталося з Остапом. Він щиро повірив знайденій легенді й настільки нею захопився, що й інших переконав у її правдивості, а вже їхнє колективне несвідоме створило образ кровожерливого монстра.

Щоб позбавитися його, їм належало зрозуміти абсурдність ситуації – тобто зазирнути жахові просто в очі. Тоді правда вийшла б назовні, а клята примара зникла. Та, на жаль, у теперішній ситуації це була б лише половина справи. Народжене уявою чудовисько зникло, але натомість постало інше, і зовсім не казкове. І якщо дотепер небезпека все ж таки здавалася потойбічною, досить примарною, нині вбивця набув реальних рис, зробився істотою з плоті та крові. А ще стало остаточно зрозуміло, що він не має наміру зупинятися.

Помилився!

Від цих присмеркових роздумів хлопця відірвав вібродзвінок мобільного. Остап кинув очима на телефон і водночас побачив, що Макс узявся за свій, уважно подивився на дисплей і одразу натиснув «відбій». Потім скоса зиркнув на Остапа й повернувся до читання.

Остап заплющив очі й вкотре за останню годину наочно уявив постать Богдана Юрчука – здорованя, спортсмена, відмінника, аж надто нормального хлопця.

Він добре знав, що той їх недолюблює. М’яко кажучи. Цей екземпляр – із тієї породи самців, чиє життя розплановане далеко наперед. Остап міг би заприсягтися, що Юрчук вже знає, коли саме Дарина народить йому нащадка та якої він буде статі. Тож вся їхня компанія була Богданові наче кістка в горлі, але вдіяти з цим він нічого не міг, адже заважала Дара, яка відмовлялася розірвати стосунки з приятелями.

Це по-перше. По-друге, Богдан ненавидів Лану, бо, на його думку, вона розбещувала Дару. Так само він зневажав Алекса, бо той вільно користувався батьковими статками і постійно підкреслював, що в цьому житті кожен має знати своє місце. Сергія – і це вже третє – він не любив через хуліганські жарти й відверте вживання наркотиків. Як саме і Остапа… Чи є вірогідність, що він, скориставшись нагодою, прибрав їх зі свого шляху? Кожного з них він вважав перешкодою, що заважає його особистому щастю. Адже Юрчук – «чоткий пацан», усе в нього має бути точно й зрозуміло, а вони – невиправні блазні, чиє місце – арена цирку чи…

Макс Онопрієнко також вміє ненавидіти – і має на те причини.

Водночас Остап розумів, що, на відміну від Богдана, у Макса залізне алібі: у ті хвилини, коли загинув Алекс, він сидів за столом поруч із ним та Дарою. Так, Макс інколи поводився дивно, особливо останнім часом. Проте цілком можливо, що таким чином він переживав усі свої халепи, а їх дійсно вистачало. Алекс, наприклад, бухав як свиня, Дара поринала в депресію й бачила лячні сни, а сам він, наче збожеволівши, марив Панночкою і клятою легендою, через що Алекс і загинув… Хто міг його вбити? Тільки Богдан. Дара, вочевидь, повідомила йому про мету їхньої мандрівки. Отже, знаючи маршрут, той відразу ж виїхав слідом. А чому б і ні? Водійські права він має, міг так само орендувати автівку й триматися на безпечній відстані. Хоча останнє було б зайвим, бо вони точно не звертали уваги на те, хто там їде позаду. Зараз складно сказати, чи був у нього хоч якийсь план дій, але задум він точно мав…

Остап мимоволі зітхнув, згадавши Сергія Знайду. Насправді ніхто не знав, що коїлося у нього в голові. Тож висновок про самогубство може виявитися цілком доречним. А після його загибелі все й пішло під три чорти. У Дари з Богданом почалися проблеми, їхньому житлу вона не раділа, а до всього ще й пристала на Остапові бздури з легендою. Отже, Юрчук мав повне право звинувачувати в усьому їхню компанію. І от у якийсь момент у нього в голові щось перемкнуло, і він вирішив послідовно позбавитися від них. Таким чином, Лана була першою. Далі – ресторан «При дорозі». Він легко міг проникнути туди непоміченим. Досить було якоїсь кепки та сонячних окулярів. Бо вони сиділи за столом і начебто бачили весь зал, але не звертали уваги на тих, хто заходив, отирався біля шинквасу або туалетів чи виходив. Тож можна припустити, що Богдан увійшов до зали, щоб надалі слідкувати за ними, а побачивши Алекса біля туалету, зрозумів: кращої нагоди у нього може й не бути. Ситуація майже ідеальна: спортсмен, жодного опору, адже все відбулося миттєво. До того ж у Юрчука алібі – він нібито тупо сидить удома за три сотні кілометрів від місця злочину.

«А свідки?» – ущипливо втрутився внутрішній голос.

Але Остап миттю поставив його на місце. Він добре пам’ятав, як швидко вони вшилися звідти. З цієї причини ніхто з них й гадки не має, що саме свідки розповіли слідчим. Насправді про подальші події їм відомо лише зі слів Сашка. Можливо, хтось повідомив-таки поліцію про те, що бачив у ресторані дивного молодика в кепці й окулярах.

«А Кравич?»

Ні. Це вже занадто. Сашко – вбивця? Неможливо. А хай і так, проте в нього не та комплекція, щоб за лічені секунди вколошкати Алекса, навіть якщо напад був несподіваним і він мав ножа. До того ж Кравич – ніхто, дрібний прислужник, причепа, людина без волі та характеру, звичайнісінький лох. Саме тому він по-холопськи слугував Савицькому й не бачив у цьому нічого поганого.

– Лезо Оккама[6],– ледь чутно нагадав собі Остап.– Лезо Оккама…

Далі він замислився, що йому робити зі своїм відкриттям. Ризикнути й висповідатися перед Дарою та Максом? То що ж він скаже? Висловити припущення, що Богдан, вочевидь, уявив себе мало не надлюдиною, і знову стати посміховиськом? Тут потрібна обережність, особливо після того, як він жорстоко вшелепався з бісовою легендою. Однак загроза ж нікуди не поділася, треба щось робити!

Наразі він сам має випередити вбивцю й першим нанести удар! Саме так – поки той не чекає опору!

Геніальне рішення, як і зазвичай, виявилося доволі простим.

Остап схопився з ліжка, уважно оглянув усе, що лежало на столі, а потім узув кросівки й попрямував до дверей. Макс навіть не поворухнувся.

– Я за сигаретами,– кинув Остап, перевіряючи наявність телефону в кишені шортів.– Тобі прихопити щось? Пива, скажімо?

– Так.– Сусід відірвався від читання й уважно подивився на приятеля. Той помітно нервував.– Було б непогано. І чогось до пива…

Остап відчинив двері й вийшов у коридор.

І одразу ж його охопила лячна порожнеча.

55

УБИВЦЯ

«When I get to the bottom, I go back to the top…»

Остапові почало здаватися, що його сусід божеволіє.

Ця композиція насправді була непоганою, та, як відомо, що занадто, то не здраво, а Макс із нею вже занадто переборщував. Він вибрався з ліжка близько сьомої ранку і, мабуть надихнувшись прикладом Сашка Кравича, заходився наводити в кімнаті лад. І поки Остап варив каву на двох, приятель встиг перебрати якісь старі речі, записники з нотатками, а також поскладати на підвіконні книжки.

Діяльність Сашка й справді заслуговувала на повагу. Він вигріб із чотириста двадцятої все сміття, ще й оновив кімнату. За короткий час, що йому відвів розлючений батько, він пофарбував стіни й самотужки поклеїв нові шпалери. Він не мав такого завдання, але на старих шпалерах кидалися в очі сліди Алексових запійних днів, от хлопець і вирішив: якщо робити – то на совість. Загалом він вилизав кімнату так, що її тепер можна було без коливань пропонувати в оренду. Принаймні так думав Кравич, окидаючи оком зроблене. Він дійсно мав привід пишатися – жоден знайомий не повірив би, що це та сама чотириста двадцята, де Сашко мешкав разом із покійним «сюзереном».

Звістку про арешт Богдана Юрчука вони отримали від Дари.

Дівчина так само, як її приятелі з четвертого поверху, затіяла в себе генеральне прибирання. Мабуть, вирішив Остап, їй вкрай остогидло боятися невідомого й перелякано шарахатися від кожного звуку позаду. Дара саме стояла серед купи мотлоху, коли раптом зателефонував Богдан і повідомив, що його затримано.

Напередодні ввечері до диспетчерської міськвідділу поліції надійшов анонімний дзвінок. Абонент телефонував з мобільного, розмова тривала не більше тридцяти секунд. За цей час він встиг повідомити, що йому нібито відоме ім’я людини, причетної до вбивства студента чернівецького університету в ресторані поблизу Нового Любара. Звати її Богдан Юрчук. Крім того, анонім стверджував, що має підстави підозрювати цю особу й в інших злочинах, добре замаскованих під нещасні випадки.

На цьому розмова увірвалася. Диспетчер доповів про дзвінок черговому офіцеру. Той відразу ж зв’язався із залученими до цієї справи слідчими. Певна річ, у цю маячню ніхто не повірив, адже на перший погляд вона скидалася на чийсь злий жарт або спробу помсти. Проте анонімний дзвінок був зафіксований, і поліція мала перевірити отриману інформацію хоча б задля того, щоб її спростувати. Це не потребувало жодних зусиль, бо анонім встиг не тільки розповісти про свої підозри, а й вказати адресу підозрюваного. Патрульна машина виїхала за лічені хвилини.

Тож, телефонуючи Дарі, Богдан сидів у кабінеті слідчого в міському управлінні МВС.

Ночувати йому довелося в камері-одиначці, та якщо не враховувати незручностей, із ним все було гаразд, адже й патрульні, і слідчий добре знали, що в більшості подібних ситуацій людина не має жодного відношення до того, у чому її звинувачують. Але й звільнити її теж не могли, бо перевірка всіх обставин потребувала часу. Отримавши дозвіл на дзвінок, хлопець зв’язався з Дарою, бо вирішив, що телефонувати батькам буде зайвим. Він попросив дівчину не хвилюватися, оскільки це непорозуміння обов’язково вирішиться на його користь, додав кілька слів на прощання й відключився.

Дара прожогом кинулася до хлопців на четвертий. Зараз вона вже жалкувала, що одразу не розповіла їм усе, що почула під час зустрічі з Богданом, але тоді їй хотілося трохи побути на самоті. Тому тепер, ледве вскочивши до кімнати, дівчина виклала все, що знала про затримання і про Богданові проблеми з квартирою.

Це були суто особисті справи – напевне, Богдан не хотів би, щоб хтось дізнався про його негаразди. Проте ситуація вимагала швидких і рішучих дій, тому Дара розповіла й про суперечки з керівником філії «Білд Стар», і про детективну агенцію, і про співробітника агентства, який підтвердив ймовірність афери. Тож уся «квартирна містика» отримала цілком природне пояснення: то був один із методів залякування, і на неї він подіяв на всі сто. Що ж до висунутих анонімом звинувачень, вони були однозначно безпідставними, адже Богдан у ці дні нікуди не виїздив з міста, і це елементарно довести.

Наступні кілька годин хлопець на дзвінки не відповідав. Потім сталося те, що за такої ситуації є найстрашнішим: у міськвідділі Дарі повідомили, що Богдана звільнили, взявши підписку не залишати найближчим часом Чернівці, однак київстарівський робот зі співчутливим жіночим голосом продовжував торочити одне й те саме: «Наразі абонент поза зоною досяжності. Будь ласка, залиште повідомлення після сигналу»…

Усе, що сталося, укотре загнало Остапа в глухий кут. Часом хлопцеві здавалося, що наступної хвилі його мозок вибухне від перевантаження, і це було близько до істини. Він так гарно все спланував, навіть в останню мить здогадався змінити номер телефону, для чого довелося придбати новий стартовий пакет. І все це – дарма.

Та чи насправді дарма?

З іншого боку, усе виглядало так, нібито Богдан Юрчук мав вагомі причини, щоби зникнути. Зрештою, Дарі невідомо, чи дійсно в нього є алібі на той день, коли вбили Алекса. І ось він не відповідає на дзвінки. Звісно, для цього могла бути вагома причина, наприклад якийсь форс-мажор, але все одно це здавалося досить підозрілим. Якщо ж його припущення певні, то Юрчук дав-таки драла, оскільки зрозумів: земля під ним поки що не горить, але вже тліє, тож терміново треба рятуватися.

Так мав би діяти той, хто насправді винен у тяжкому злочині,– тікати світ за очі. І цей психопат вчинив так само.

Частина шоста

КАТ

56

МАКС. ДАРА. ОСТАП. ПЕРЕХРЕСТЯ

Температура повітря залишалася тією самою, але цими днями вже почало відчуватися наближення серпня. Небо ніби вигоріло, йому вже бракувало притаманних початку літа глибоких прохолодних тонів. Зазвичай це найперша ознака того, що невдовзі балом керуватиме осінь.

Із святкування другим курсом «екватора» минули якісь півтора місяці, але жителям кількох кімнат у гуртожитку номер шість до вчорашнього дня здавалося, що позаду залишилася як мінімум половина життя. Однак відтоді час для них фактично зупинився.

Макс потай милувався Дарою, спостерігаючи за тим, як вона чи не всоте набирає Богданів номер. Марно! Та сама бездушна машина знов і знов повторювала: «Будь ласка, залиште повідомлення; будь ласка, залиште повідомлення; будь ласка, залиште повідомлення…»

Дівчина перетворилася на власну тінь. На примару. Від колишньої Дарини Ковалевської залишився хіба що вогник в очах, але й той із кожним повідомленням робота про абонента поза зоною досяжності потроху згасав. Усе, що вона тепер вдягала, висіло на ній наохляп, ніби Дара зичила одяг в Остапа – прихильника модного стилю оверсайз. Макс знав, що дівчина майже нічого не їсть, погано спить, а за останню добу взагалі не заплющила очей і трималася тільки завдяки кінським дозам кофеїну та порожнім розмовам із приятелями. Ті хоч якось відволікали від чорних думок. Однак прикра ситуація все одно давалася взнаки, і Дара настільки заслабла, що якось знічев’я назвала Макса Богданом. Це сталося, коли вони спускалися сходами до двісті сімнадцятої.

Тільки Остап, як здавалося, виглядав більш-менш врівноваженим. Після того як його відверто маніакальна зацікавленість їхньою спільною долею та причинами вбивств раптом зійшла нанівець, він заспокоївся й почав сприймати все належним чином. Нещодавно отриманої стипендії цілком вистачало на прожиття, тож хлопець не переймався тим, що їстиме й питиме завтра. Він навіть завів розмову про те, що треба б було відвідати знайомого дилера на предмет розжитися травичкою.

Це могло означати тільки одне: Остап повертався до звичного способу життя. Він навіть допоміг Сашкові Кравичу повиносити з гуртожитку пакунки з одягом і речами, які той збирався відправити додому. Колишній «зброєносець» завершував свою чернівецьку історію поверненням до рідної хати, і, здавалося, то була дорога в один бік. Збираючись до чотириста двадцятої, Остап пожартував, що цей хлопець нагадує йому Більбо Торбина: маленький та кудлатий, він стійко пережив разом з покійним Алексом купу дурнуватих пригод і примудрився вціліти. Цілком ймовірно, що він таки мав гарну вдачу.

Погодившись із сусідом, Макс подумав, що Сашко дійсно колись нагадував славетного гобіта. Йому бракувало сміливості й водночас його рятували хитрість і кмітливість – ті самі якості, що їх завжди не вистачало самому Максу. На відміну від Кравича, він так і не навчився пристосуватися до нових обставин, шукати переваги й рухатися цим шляхом далі. Сашко у цій справі виявився справжнім експертом. До всього, згодом він став розважливим та жорстким, і в цьому не було нічого дивного, адже тільки так можна було витримати Алексові забаганки, а це справа не з легких…

Від роздумів хлопця відірвав телефон. Макс поглянув на дисплей – те, на що він і чекав: знову телефонувала мати.

Не бажаючи входити в дискусію або просто вислуховувати її, Макс натиснув на червону позначку й скинув виклик. Дара в цей час сиділа на його ліжку, вкритому старим простирадлом. Її неуважний погляд ковзав корінцями книжок, що вежами височіли на підвіконні. Той самий Дереш, Елліс, Бульозі… Макс згадав, що востаннє бачив її такою ще на першому курсі, коли вони випадково опинилися в їхній компанії. Зараз усе нібито поверталося на звичні кола, до того ж утворювався той самий трикутник: він, вона, Мафін.

Пережити таке складно, та зрештою він і не пережив, оскільки досі тримав у собі те, що давно треба б було випустити на волю.

57

ОСТАП. ПСИХОЛОГІЧНА КАТАСТРОФА

Залишок дня, ніч і знову день – а вони все ще продовжували тупцяти на перехресті, не знаючи, куди вирушити.

Остап ясно бачив, що відбувається з Дарою. Його пригнічувала ця ситуація, він співчував їй – і саме з цієї причини не розповідав ані про свою здогадку, ані про свій анонімний дзвінок, ані про підозри, що Юрчук втік, наче вовк від вогню, відчувши сморід власної припаленої шерсті. Незнання, на його думку, було кращим за нестерпно гірку правду, тож він тримав язика за зубами. У певні моменти йому навіть вдавалося роздвоїтися, і поки одне його «я» намагалося імітувати звичний спосіб життя, інше поводилося, як вуж на розпеченій пательні.

Однак і той награний спокій вже хитався, бо зникнення Богдана ятрило його чи не гірше, ніж Дару. Остап розумів: якщо той переховується, то будь-якої миті може нанести наступний удар. Він мав безліч сумнівів у здоровому глузді цього дужого хлопчини, а схибленому психопатові легко начхати на все й спробувати довести свою справу до кінця. Богдан був цілеспрямованою особистістю, а божевілля могло примножити його завзятість у рази.

Чи не вперше за життя Остап Сікорський відчув щось схоже на докори сумління. І злякався, що доведеться розплачуватися за свої гріхи. Це було по-справжньому жахливо, адже той божевільний мав на меті не якісь там веселощі, а похоронний марш.

58

ЗНАМЕННЯ

Справа зрушила з місця наступного дня опівдні.

Сховавшись за досить хисткими мурами удаваної хоробрості й спокою, Остап насолоджувався самотністю й міркував, чим би зайнятися, аби відволіктися від невідбутної напруги. Чекання небезпеки виснажувало. Тож недарма кажуть: очікування смерті гірше за саму смерть, і це змушувало хлопця постійно перебувати в нервовій напрузі.

Саме в той момент зненацька озвався телефон, що лежав на Максовому ліжку. Потужний вібросигнал був досить настирливим і довго не вгамовувався – абонент явно потребував Максової уваги й намагався почути його голос.

Наразі Макса в кімнаті не було. Остап узяв мобільник, подивився на дисплей і, зауваживши на екрані напис «Мати», негайно відповів. Спочатку привітався, а потім сказав, що Макса наразі немає поруч. Їхня подруга потребує підтримки, тож він зараз біля неї, а телефон залишив у кімнаті. Жінка натомість пожалілася невідомому співрозмовникові, що син навмисне не відповідає на її дзвінки й відкидає всі її спроби з ним поговорити. А потім попросили переказати Максові, що вона шкодує про їхнє непорозуміння, особливо про те, що нерозважливо порівняла сина з його батьком, сказавши, що він таке саме чудовисько й лякає її до смерті.

Жінка, вочевидь, була не дуже тверезою, оскільки її язик трохи заплітався, і складні слова їй доводилося повторювати двічі або тричі.

Зрозуміло, чому Максим вперто уникає розмов із матір’ю. Остап і сам чекав нагоди якнайшвидше спекатися співрозмовниці. Але жінка виявилася наполегливою, вона знов і знов благала його передати своє прохання синові. Сяк-так упевнивши її, що все буде зроблено, хлопець перервав зв’язок, бо почав побоюватися, що цій розмові не буде кінця-краю.

«Ось чому Макс увесь час ніби відсутній,– подумав він, повертаючи телефон на місце.– Посварився з матір’ю, якісь там спогади про зниклого батька… І мовчить, утаємничується як завжди. Інтроверт, що з ним поробиш, така вдача…»

Зі слів Макса Остап знав, що його батьки розлучилися, коли він ще навіть до школи не пішов. Проте й гадки не мав, що приятель і досі сприймає це так боляче. Сам він зростав у цілком нормальній родині, тож зрозуміти Максові відчуття годі й намагатися, бо для цього, мабуть, слід пережити те саме, що й він.

Покопирсавшись у стосі на підвіконні Остап витяг звідти «Мовчання ягнят» Тома Гарріса. Подивився на палітурку, згадав, що фільм справив на нього враження, тоді як романи цього автора якось пройшли повз нього. Або він пройшов повз них. І наразі, щоб хоч чимось зайняти мозок, хлопець вирішив заповнити цей пробіл, почавши відразу з найпопулярнішого твору серії, присвяченої чудовиську-людожеру.

Чудовисько…

Жінка казала, що її син таке саме чудовисько, як його батько, і лякає її до смерті.

Відклавши книжку, Остап підсунув до себе ноутбук і відкрив пошуковик. Ввівши у Гугл лише половину Максового прізвища, він отримав перший результат: Онопрієнко Людмила Павлівна. Посилання вказували на докторантку з хімії, наукового діяча, організаторку «круглих столів» з української екології. Навряд чи це мало відношення до того, що він шукав. Тоді він надрукував прізвище приятеля повністю.

Цього разу пошуковик запропонував наступні варіанти:

Онопрієнко Людмила

Онопрієнко, футболіст

Онопрієнко, бізнес

Онопрієнко, маніяк

Онопрієнко, Вій

Онопрієнко, український звір

Якби Остап щось жував, то запросто міг би вдавитися. Останні три варіанти його не просто здивували, а практично вибили землю з-під ніг. Добре, що він сидів на ліжку, інакше точно гепнувся б на підлогу.

Хлопець на мить заплющив очі, а потім знову глянув на дисплей. Пошуковик нікуди не подівся, так само, як і запропоновані ним посилання. А отже, йому все-таки не приверзлося.

Обережно, мов сапер, що має знешкодити заряд вибухівки, Остап навів курсор на варіант «Онопрієнко, маніяк» і клацнув мишкою. Гугл миттєво відреагував купою посилань:

Онопрієнко Анатолій Юрійович – Вікіпедія

Анатолій Онопрієнко: «Я просто робив свою справу»

Анатолій Вій Онопрієнко помер у в ’язниці

Маніяк Онопрієнко: «Смерть – це розплата за гріхи»

Вбивця на прізвисько Вій заарештований

Ошелешений Остап скористався першим посиланням, отримавши наступне:

«Анатолій Юрійович Онопрієнко (25 липня 1959 року, Ласки, Чернівецька область – 27 серпня 2013 року, Чернівці) – український серійний убивця. Прізвиська: Вій, Український звір, Громадянин О. У період з 1989 до 2003 року вбив 52 людини. 9 жертв з 14 червня до 16 серпня 1989 року і 43 жертви з 5 жовтня 1995 до 22 березня 2003 року. При цьому досі існує велика кількість інкримінованих йому, але не доведених епізодів».

Остапів світ зрушив із місця. Це був один із тих ударів, що їх витримати аж надто складно. Тому його першою реакцією було заперечення побаченого.

Не може бути!

Попри все раптом засяяв промінь надії.

Однофамілець!

Звісно, Онопрієнків в Україні хоч греблю гати. І це не означає, що всі вони кровні родичі відомого серійного вбивці. Однак хвиля страху, що раптом насунулася на нього, і передчуття прийдешньої біди охопили хлопчину цілком.

Остап зірвався з місця й за мить опинився біля шафи. Там зберігався їхній з Максом одяг й особисті речі. Його трусило, мов у лихоманці, в очах тьмарилося, він ледве втримував рівновагу.

Паспорт!

Йому потрібен Максів паспорт!

Остап ледь не відірвав й без того хиткі дверцята й відразу ж по лікті застромив обидві руки в приятелів мотлох. Так гарячково він ще ніколи в житті нічого не шукав.

Два варіанти!

Два бісові варіанти!

Третього точно немає!

Паспорт на ім’я Максима Анатолійовича Онопрієнка був затиснутий між конспектами та якоюсь книжчиною. Перегорнувши першу сторінку документа, Остап утупився в написане:

«Місце народження: село Ласки Сокирянського району Чернівецької області» На мить він ніби закам’янів.

Якби хтось назвав подібне винятковим збігом, йому сміливо можна було б ставити діагноз: імбецил. Тут навіть дитина побачила б, що це аж ніяк не збіг.

Максів старий – відомий усьому світові серійний убивця, а мати каже, що її син таке саме чудовисько, як його батько, і тому лякає її до смерті.

Перед Остапом постала геть інша картина того, що з ними сталося. Кепський з нього детектив, якщо він так прорахувався, хоча як майбутній історик мав би прискіпуватися до найменших деталей.

До того ж двічі!

Через власне нехлюйство й тупість він не помітив того, що мало б бути очевидним: їхня «Панночка з люстра», ймовірний убивця, який так їх жахав, від самого початку перебував прямісінько серед них. Поруч із ним самим… Отже, Макс знав усе і, ймовірно, зловтішався з Остапових намагань докопатися до суті подій.

Разом із цим Мафін відчув ще більший ляк, а той, своєю чергою, потяг за собою два питання: як його сусід міг убити Алекса, якщо весь час сидів поруч із ним самим, і куди все ж таки заподівся Богдан Юрчук?

59

ДУХ

Холодна вода не допомогла. Нервове тремтіння всіх м’язів настільки посилилося, що після вмивання Остап не знайшов нічого кращого, як всістися на підлозі, опершись спиною на стіну. У голові панував суцільний хаос, він відчував, що це тільки початок, і обов’язково буде ще гірше…

Разом із цим він згадав про Дару.

Вона наразі спілкувалася з Максом. Мабуть, як завжди, запропонувала йому кави чи ще чогось, навіть не підозрюючи, що поруч із нею – потенційний душогубець.

«Без паніки! – вкотре втрутився внутрішній голос.– Маєш бути максимально обережним».

Остап знав, що відтепер не має права на помилку. Якщо схибить, це коштуватиме йому життя – і, звісно, не тільки йому.

Звівшись на ноги, він вирішив ще раз поговорити з Максовою матір’ю, однак цього разу більш уважно й ґрунтовно. Правда, перш за все належало повернути паспорт сусіда на місце.

Знову занурившись у шафу, він запхав документ між конспектами і тільки тоді звернув увагу на обтріпану книжчину в паперовій палітурці. То була збірка Гоголя «Миргород», до якої, як відомо, входить повість «Вій».

«Йолоп,– майнула миттєва думка,– який же я йолоп!»

Він замислився, потім згадав про дзвінок і схопив приятелів телефон. Записавши номер Максової матері, Остап відразу ж натиснув «виклик».

Перший гудок, другий, третій… Ніхто не відповідав. Ще кілька. Нарешті сигнал увірвався.

«Так,– подумав Остап,– це було б надто просто».

Довелося змиритися з невдачею. Абонент мовчав, а бігти до Дари, галасуючи про небезпеку, безглуздо. Попри нервове збудження він розумів, що наразі, як і в ситуації з легендою – а також і з Богданом,– у нього на руках жодних вагомих доказів. Таким чином він лише сполохне вбивцю, і що той робитиме після цього – невідомо. Можливо, просто розсміється, глузуючи над Мафіновою хворобливою уявою, а може, спробує здійснити заплановане просто в двісті сімнадцятій. Хтозна… Отже, конче потрібно поговорити з матір’ю Макса. Принаймні тут у нього є перевага: хто попереджений, той, як кажуть, озброєний.

Щоб не гаяти часу, Остап знову всівся перед ноутбуком і почав гортати інші посилання, запропоновані Гуглом. Серед них виявилося досить цікаве відео, цифрова копія з допотопного відеозапису.

Після кількох маніпуляцій на екрані з’явилися кадри оперативної зйомки допиту особи, звинуваченої в численних убивствах. Злочинець не приховував своєї причетності до безлічі кривавих злодіянь, вперто повторюючи: «Такою є моя місія».

Це був коротко стрижений чоловік років сорока-сорока п’яти з глибокими залисинами над лобом. Його обличчя мало якийсь попелястий відтінок, а під очима набрякли чималі мішки – свідчення зловживання алкоголем. На перший погляд у ньому не було нічого особливого: звичайна людина, трохи зморена. На вулиці таких – кожен третій. Проте, вдивившись у його почервонілі очі, Остап зауважив у них щось хиже. Моторошне. Відразливе. А ще там жеврів фанатичний вогник. Зіштовхнувшись із людиною з такими очима, мимоволі поступаєшся їй дорогою або місцем, пропускаєш у черзі чи навіть тікаєш геть, намагаючись не обертатися.

«Мені надано її зверху. Не питаючи згоди…» – промовив чоловік.

«Ким?» – поцікавився спокійний голос з-за кадру.

«Навряд чи ви це зрозумієте,– вів чоловік далі.– Достатньо сказати, що люди часто перебільшують власну значимість і поводяться так, ніби вони є центром Всесвіту. Насправді це помилка. От я й ставив їх на справжнє місце, опускаючи їм повіки».

«Гм, повіки… Ви завжди закривали очі всім своїм жертвам… Вам це подобалося? Ви дійсно вважаєте, що маєте вбивчий погляд? Саме тому ви назвалися Вієм?»

«Це ви мене так назвали. А я просто виконував доручення».

«Що ви хочете цим сказати?»

«Нічого. Ви питаєте, я відповідаю. Все просто».

«Тоді повернімося до вашої місії. У чому саме вона полягала?»

«Я вже казав, що люди часто сприймають себе не за тих, ким вони є. Відповідно, до інших вони ставляться не так, як належить».

«А як належить ставитися? Поясніть».

Голос за кадром став наполегливішим. Схоже, оперативника дратувало те, що з заарештованого треба було витягувати мало не кожне слово.

«А що пояснювати? Це треба розуміти. Тут або розумієш, або ні. І це визначає напрям світогляду людини».

«Отже, ви хочете сказати, що вбивали людей, бо ті були надто високої думки про себе? У цьому полягала ваша місія?»

«Що таке людина? Це каркас із кісток, вкритих м’ясом. Це одяг, якщо хочете – костюм для ментальної сутності, яка має певну мету. Але буває й так, що людина забуває про мету й починає жити задля свого тіла… От ви ж живете не заради свого вбрання? Це вбрання створене для того, щоб ви прикрили сором і робили те, чого від вас очікують отам.– Чоловік тицьнув пальцем угору.– До того ж…»

Остап зупинив відео.

Чоловік на екрані мав безсумнівну схожість із Максимом. Якщо їхні світлини покласти поруч, навряд чи хтось засумнівається, що це батько й син. А найглибший жах полягав у тому, що це була не лише зовнішня схожість.

Наступну годину він провів у тиші. Спробував ще раз набрати Максову матір – марно. Поклав телефон на стіл, роззирнувся – і раптом відчув, що більше не в змозі бути в цій кімнаті. Тут стільки всього сталося, і ці спогади поступово перетворювалися на важкий камінь, що тягнув його до якогось останнього дна.

Макс не встиг замовити бажання!

Авжеж. Він змарнував час нібито вагаючись. Таким чином, навіть якщо щиро прийняти на віру версію із помстою Панночки, йому взагалі нічого не загрожувало. Однак він все одно діяв разом з усіма, ніби свій серед своїх, увесь час був поруч. Чому?

«Зрештою,– міркував далі Остап,– саме Максові було найпростіше скористатися моїм ноутбуком і залишити в ньому ту кляту закладку з легендою… А це наводить на питання: як давно він замислив усе це? Як довго готувався?»

Передусім – Сергій Знайда.

Вбивство чи самогубство?

Попри офіційну версію, ніхто з друзів покійного у суїцид хлопця не вірив. Але як Максові це вдалося?

Утупившись поглядом у ліжко сусіда, Остап провалився в прірву спогадів, щоб укотре зібрати докупи те, що залишило слід у пам’яті.

За якісь півгодини до Сергієвої загибелі вони сиділи втрьох у цій самій кімнаті. У гуртожитку панувала незвична пригнічена тиша, спричинена незграбною спробою тієї дурнуватої Карини вкоротити собі віку за допомогою пігулок. Усі перебували в шоці, а про причини могли тільки здогадуватися.

Однак він, Остап Сікорський, знав їх напевне.

Під час вечірки Сергій щось підсипав першокурсниці у питво. А коли вона очманіла від хімії, вони вдвох виграли дівчину просто на сходах. Перебуваючи в ейфорії, Карина, мабуть, вирішила, що то звичайна галюцинація. Та зранку, коли все з’ясувалося, вочевидь, не змогла змиритися із соромом та обрала власний вихід. Якби її намір удався, винуватими стали б вони зі Знайдою, у цьому Остап не сумнівався. Сергій також це розумів, саме тому обоє мовчали.

А от Макс…

Макс тоді поводився як завжди. Звісно, він нічого не міг знати, однак у його поведінці прозирало щось настільки дивне, що це закарбувалося в Мафіновій пам’яті. Тож наступним питанням слід було вважати таке: чи міг він прикінчити Сергія, коли той повернувся до своєї кімнати? Застосувавши улюблене лезо Оккама, Остап вирішив, що міг. До того ж сам Остап згодом заснув, а тому не бачив, де в цей час перебував його сусід по кімнаті.

Тобто в цій ситуації Макс алібі не мав.

Далі він перемкнувся на Лану Дементьєву. Востаннє вони бачилися вдома у Богдана та Дари. Тут усе якось каламутно, адже почалася суперечка, яку, до речі, спричинив Макс своєю раптовою відвертістю, а потім все пішло шкереберть.

«Боже,– подумав Остап,– якими дурними ми були…»

У той момент Макс міг скористатися гармидером і «допомогти» дівчині, що сиділа на підвіконні. Він, вочевидь, добре запам’ятав ті купи будівельного сміття й покрученої арматури під стіною будинку і був майже впевнений, що Лані більше не піднятися й не назвати справжню причину свого падіння.

І в цьому випадку алібі в його сусіда не було.

Слідом за Ланою з пам’яті виринув Алекс Савицький. Хіпстер, плейбой, любитель спиртного, який ніколи не рахував грошей. Він…

Але тут Остапова версія дала збій. Він точно пам’ятав, що в ресторані Макс увесь час був поруч із ним і жодним чином не міг завдати найменшої шкоди Савицькому. Дара може це підтвердити. Ніхто з них не вставав із-за столу з тієї хвилини, як вони за ним розташувалися. Тільки Алекс – на свою біду. Вервечка обривалася: Макса неможливо звинуватити в смерті Алекса.

На якусь мить уява підкинула Остапові постать Богдана. Хай там як, але в Юрчука, навіть на прискіпливий погляд, було значно більше мотивів для скоєння злочинів, ніж у Макса. Та й це зникнення більш ніж підозріле. Єдине…– Тут Остапова шкіра взялася сиротами.– Що, як і самого Богдана вже нема серед живих? Такий варіант теж можливий, хіба ні?

Як діяти далі? Біс його знає. Знову телефонувати до поліції? Ні, це вже не котить. Такими методами можна користатися лише одноразово. Справа скінчиться тим, що їх усіх почнуть тягати на допити.

А може, це й на краще?

При такому завороті подій він міг би вказати на Максима Онопрієнка як на вбивцю. А потім хай розбираються професіонали, це їхня робота.

Така думка здавалася цілком слушною, але все псувало одне-єдине слово: докази. Все, що він тут намислив, насправді притягнуте за вуха. До того ж з трьох смертей одна офіційно визнана суїцидом, друга – нещасним випадком, пов’язаним зі зловживанням алкоголем.

Остап зітхнув і знову поглянув на Максове ліжко, що стояло порожнє.

Господи милосердний, адже весь цей час він ділив житло із нащадком серійного вбивці!.. Чого насправді варті всі ці «кімнати жахів» у розважальних центрах? Ось він, справжній пандемоніум,– чотириста чотирнадцята кімната гуртожитку номер шість Чернівецького Національного університету. Саме тут лігво нащадка серійного маніяка й прибічника ідеї, ніби люди, які беруть на себе забагато й зневажають інших, заслуговують покарання на смерть…

60

ВОСКОВА ПЕРСОНА

Знову почути голос Максової матері хлопцю судилося лише за дві з половиною години потому. Вдалою виявилася лише четверта спроба додзвонитися.

Зауваживши змучене, нетверезе «Так, слухаю. Хто це?», він нагадав про себе, а також про їхню розмову, після чого виникла пауза. Жінка, мабуть, все згадала й зрозуміла, що наговорила незнайомій людині зайвого, та слово, як відомо, не горобець. Їй стало соромно чи, можливо, лячно через сказане, але вдіяти вона нічого не могла. Остап це добре розумів.

– «І їй дано уста, що говорили зухвале»,– хрипко промовила вона у відповідь на його розповідь про все, що відбулося останніми тижнями, а потім, після ще однієї паузи, стиха додала: – А про його батька навіть у Святому Письмі згадується… Чуєте: «Виявиться беззаконник, призначений на загибель, що противиться та несеться над усе, зване Богом чи святощами… Він сяде, як Бог, і за Бога себе видаватиме»…– Знову кілька секунд мовчання.– Це все Анатолій… Він насправді був дияволом, чи, може, дитиною диявола… Легко пристосовувався до будь-яких умов, ніби зроблений з воску, але всередині завжди залишався самим собою. Дивно, що його нарекли Вієм, а не Антихристом… Машкара, чужа личина – ось чим він дурив усіх багато років поспіль. Тому й пив, мабуть, щоб приховати свою справжню сутність від чужого ока…

Жінка схлипнула. Розповідати таке нелегко, але надто довго вона тримала все це в собі.

Остап спробував спитати:

– Ви казали, що Макс схожий на батька. Це, мабуть…

– Коли Максим був малим,– перебила жінка,– він випадково знайшов у сараї диявольське знаряддя для… Самі розумієте для чого… Анатолій тоді його побив майже до нестями. Сказав: через те, що хлопчисько без дозволу нишпорив у його інструментах. Але він виглядав надто розлюченим як для такої дрібниці…

Жінка закашлялася. Остап відсунув слухавку від вуха.

– Тоді я сама нишком з’ясувала, що то за інструменти. Спочатку нічого не зрозуміла, але згодом…

І знову пауза. Остап занервував: надто вже затягувалася розмова. Та вдіяти він нічого не міг.

– Одного дня мені було одкровення.– Жінка, схоже, зібралася з думками.– Я все остаточно зрозуміла, тому забрала Максима, і ми втекли від гаспида… А його схопили того ж року. Відтоді ми вже не зустрічалися.

– Ви сказали, що син схожий на батька.– Остап намагався вимовляти це геть нейтральним тоном.– Що ви мали на увазі?

Жінка знову схлипнула.

– Максим… Йому жилося кепсько… До того ж він був дитям пітьми й світла.– Знову пауза й важкий подих.– «Блаженна людина, що витерпить пробу, бо, бувши випробувана, дістане вінця життя, якого Господь обіцяв»… Мій син був кинутий на поталу жахливим обставинам. І зрештою пітьма все ж таки перемогла…

Тепер жінка плакала по-справжньому. Голос її щомиті уривався.

– Що далі все заходило,– продовжувала вона,– то частіше я помічала в його очах знайомий вираз. Він був самотній, світ не приймав його таким, яким він був… Ми через це постійно сварилися, а з якогось моменту в ньому прокинулася пекельна батьківська вдача… І я сама в цьому винна, бо, бажаючи дати йому якомога більше, увесь час працювала, а він насправді потребував тільки тепла та уваги.

– І що було потім?

– Усе закінчилося жахливою сваркою. Я розповіла йому про Анатолія, і після того ми практично не бачилися… А нещодавно Максим приїхав… У мене був не найкращий період, тому…

Жінка затнулася, і Остап зрозумів, що йдеться про її пияцтво.

– Ми так і не знайшли спільної мови. Він тоді намагався говорити відверто і, між іншим, зауважив, що насправді світ повен тих, хто його не вартий, і що… Аж раптом я побачила в ньому батька. І зрозуміла, що попри всі запобігання проґавила найважливіше – його душу. Отруйна батьківська кров, що з цим поробиш…

Дивлячись у вікно, Остап слухав і водночас намагався якось укласти в голові все почуте. Насправді питань тільки побільшало. Але він дізнався головне, і цього поки що було цілком достатньо.

– Дякую,– бовкнув він у черговій паузі.– І даруйте, що потурбував.

– Будьте пильні! – попередила жінка наостанок.– Диявол може виявитися хитрішим, ніж здається… Не робіть моїх помилок…

Замість прощання вона просто натиснула відповідну кнопку телефону. Зв’язок урвався, хрипкий голос немолодої жінки зник, ніби його взагалі не було. Хлопець залишився сам-на-сам із телефоном.

Тільки тепер він починав розуміти, що саме вплинуло на Максову вдачу, що призвело до проростання в ньому жахливого батькового насіння. Одинак, відлюдник, зацькований обставинами, що геть від нього не залежали, однолітками та їхніми родичами. З якого боку не дивись – ідеальний кандидат до «Клубу невдах». У країнах із легалізованою зброєю саме такі, як Макс, часом вчиняють криваві бійні серед однокласників або просто відкривають перебіжний вогонь по вуличному натовпу.

Ідіоти! Які ж ми кінчені ідіоти!

Куди ти дивився, Мафін? У його пам’яті спливло безліч моментів, коли вони жорстоко жартували, а часом відверто знущалися над потихонею Максом. Він сам, і Сергій, і Алекс теж… А той лише усміхався й здебільшого мовчав. Нікому з них не було справи до того, що Макс відчував. Ніхто не ставив собі питання: як це воно – бути Максом? Чим він насправді відрізнявся від того ж Сашка Кравича? Але той хоча б знав, за що зносив наруги, а Макс був для них лише іграшкою, хлопчиком для побиття. І хіба тільки для них?

Ось де правда: Макс має не менше сотні причин для помсти. А також має достатньо сили й сміливості, щоб перейти від намірів до дії. Отже, щоб вберегтися самому й врятувати Дару, йому, Остапові, слід поводитися вкрай обережно. Але, з іншого боку, будь-яка обережність може виявитися даремною, якщо ти змушений жити в одному приміщенні з жорстоким і вигадливим маніяком, що пустився берега!

61

МАКС. ОСТАП. СПРИТНИЙ ОБМАН

Макс повернувся, коли надворі вже сутеніло.

Провівши весь цей день із Дарою, він нарешті залишив її наодинці.

Вони двічі виходили прогулятися університетським парком, а решту часу просиділи в двісті сімнадцятій. Макс слухав музику, а Дара згадувала старі добрі часи. Одного разу вона навіть зауважила, що непогано було б зібратися всім разом, щоб відзначити такий важливий момент їхнього спільного життя. Макс не дуже зрозумів, що саме вона мала на увазі, лише кивнув, нібито підтримуючи ідею.

Він не вперше відзначав, як багато в ній змінилося за останній час, хоча поки що не розумів, на краще ті зміни чи на гірше.

Зупинившись біля столу, він мовчки спорудив із всього, що знайшов на ньому, якусь подобу сандвіча. Тобто, взявши скибки зо дві хліба, поскладав між ними все, що здалося йому більш-менш їстівним. Поклавши свій витвір на умовно чисту тарілку, Макс усівся на ліжку і почав жувати.

Остап тим часом копирсався у Фейсбуці, але краєм ока слідкував за сусідом. Здолавши половину сандвіча, Макс вирішив перевірити стрічку новин. Його смартфон чомусь лежав на столі, і, побачивши це, хлопець на мить замислився. Потім піднявся й простяг руку за смартфоном, мимохідь кинувши погляд на екран Остапового ноутбука. Так само мовчки вмостився на ліжку й пірнув у мережу. Після зустрічі з Дарою настрій у нього був піднесений.

Сутінки потроху перетворилися на суцільну темряву. Остап навіть не помітив, як наблизилася ніч. Його пальці щось натискали, очі були втуплені в тексти, у яких він не розумів жодного слова, а мозок щохвилини нагадував одне й те саме: навпроти тебе сидить убивця. Так, він сидить навпроти і чекає твого зізнання…

Зізнання?!

Несподівано звідкись випливла думка: Макс усе знає. Без винятків. Знає геть усе й тому мовчить, бо чекає на його хід. Конем чи пішаком – байдуже. Це гра, усе це давно перетворилося на гру, і тепер Остапова черга робити хід.

– Я все знаю! – раптом вимовив він, схрестивши руки на грудях, ніби намагаючись захиститися від удару.

Після цих слів йому стало не по собі, і в той же час він відчув дивне полегшення.

– Що? – Макс ніби недочув. В його очах читався суцільний спокій.

– Я кажу, що все знаю! – насмілився Остап.– Все! – Він на мить затнувся, підбираючи слова.– І от що я тобі скажу, Максе: наша Панночка з потойбіччя, наш убивця – це ніхто інший, як ти!

Макс уважно подивився на сусіда. Той погляд здався Остапу аж надто важким, хоча, можливо, то було лише миттєве враження, бо наступної миті Макс насмішкувато хмикнув.

– Ти, Мафін, ще кілька днів тому палко переконував усіх у правдивості легенди, що нею скористався Гоголь. Нібито він зашифрував у своєму творі таємні засоби нейтралізації цієї невгамовної покійниці.

Через те ми й вирушили до Сотникового. Що відтоді змінилося?

– Усе. Взагалі все…

Більше не вагаючись, Остап виклав сусідові трохи скорочену версію своїх умовиводів, згадавши заразом про Онопрієнка-старшого та пекельну спадковість. Коли він скінчив викладати мотиви, що ними нібито керувався Макс, той незворушно промовив:

– Досить цікаво. Отже, ти мав розмову із моєю матір’ю, і вона багато чого тобі наговорила…– Він на мить замислився.– Ну так, дещиця правди в цьому є. Мій батько дійсно був отим самим Вієм. Але батьків не обирають. А ти намагаєшся судити мене за його гріхи.

– Та мені байдуже до твого старого…

Остап намагався поводитися якомога спокійніше, водночас слідкуючи за кожним рухом Макса.

– Але мені не байдуже те, що коїш ти… Ти вбивця!

– Взагалі-то,– Макс повернув смартфон на стіл,– у твоїй схемі багато що не стикується. От наприклад: спочатку переконаність у правдивості легенди й переслідуванні з боку примари із дзеркала. Потім, гадаю, підозрюваним став Богдан. Це ж ти був тим анонімом, що зателефонував до поліції, хіба ні? Наразі виявляється, що вбивця – це я. Маєш докази? Може, ти й Дару включиш до кола підозрюваних? Як на людину, яка прагне стати професійним істориком, ти не дуже тямущий шукач фактів. Прикро визнавати, проте так воно й є. З тебе просто кепкуватимуть.

– Хіба не ти підкинув мені легенду про Панночку, яку, швидше за все, сам і вигадав… Потім ти вбив Сергія. А згодом Лану. Далі…

– А далі був Савицький, так? – посміхаючись, перервав його Макс.

– Тут у мене лакуна,– чесно зізнався Остап.– Але я більш ніж упевнений, що в усьому винен ти. Це твоя помста за кривди з нашого боку.

– Чому я? Чому не Богдан? Тим більше, що він зник. Можливо, ховається, намагаючись уникнути відповідальності за скоєне? – Здавалося, що Макс просто блазнював.

– Я вважаю, що Богдан мертвий,– видихнув Остап.

– Ти вже багато разів помилявся. Отже й зараз можеш помилятися, хіба ні?

– Ні.– Відповідь Остапа прозвучала впевнено.– Цього разу – ні. Але я не знаю, що з цим робити… Чесно, не знаю. Але мусив тобі сказати про це, бо після розмови з твоєю матір’ю почав дещо розуміти. А ще…

У двері чотириста чотирнадцятої хтось негучно постукав.

Дара? Боже, дівчинко, як же ти невчасно!

Остап замовк. У цієї розмови не повинно бути свідків, це вкрай небажано. Він сподівався зрештою вивести Макса на чисту воду, однак дівчина могла сплутати всі його плани. І хтозна, як Макс поводитиметься в присутності Дари, адже їй взагалі не варто чути те, що зараз намагався викласти Остап…

Він встав із ліжка й відчинив двері. Його погляд зупинився, очі вражено розширилися, а наступної миті він зненацька відчув гострий, просто шалений біль у стегні. Той наринув так швидко, що хлопець мало не втратив рівновагу і йому довелося схопитися за одвірок.

На обличчі несподіваного гостя грала посмішка. Опустивши на секунду очі, Остап побачив, що той тримає в руці ножа, а ще встиг зауважити, що його старезні шорти швидко просякають чимось червоним.

Не витрачаючи слів, гість пхнув Остапа долонею в груди. Той відступив на крок, і водночас поранена нога відмовилася коритися. Хлопець упав на долівку.

Сашко Кравич увійшов до кімнати й щільно зачинив за собою двері.

62

РОЗПЛАТА

За вікном на повну міць грянула музика. Якийсь новітній хіт, чергова пісенька з тих, що миттєво робляться всюдисущими. Наразі вона, швидше за все, лунала з динаміків якогось авто, що зупинилося неподалік.

Ясні зорі, що звідси, із задушливого міського пекла, чомусь здавалися прохолодними, не віщували нічого доброго. Тільки одне – продовження спеки. Синоптики вже назвали це літо найгарячішим за останні півтори сотні років.

А ще цей пекельний вітер, що не вщухав навіть ночами. Одному з діджеїв місцевої радіостанції навіть спало на думку порівняти його з сироко – палючим вітром ураганної сили, що народжується в нетрях північно-африканських пустель, перетинає Середземне море, прихоплюючи із собою хмари пилу, і вдирається на південь Європи. Тоді годі шукати спасіння від всюдисущого пилу та спекоти. Усе це погано впливає на людей – у ті дні, коли дме сироко, вони відчувають слабкість, порушення сну, дратівливість, а дехто по-справжньому божеволіє. За переказами, у давні часи судді навіть не призначали покарання за злочини, скоєні під впливом сироко, вважаючи, що саме пекельний вітер позбавляє злочинців розуму й штовхає на шлях зла.

Макс нерухомо сидів на ліжку, споглядаючи, як Остап корчиться на підлозі від болю. Лезо Сашкового ножа глибоко вп’ялося в м’язи його стегна, зачепивши артерію, і зараз хлопець спливав кров’ю.

– Ти вже вкотре зайшов у глухий кут,– недбало кинув йому Макс.

– Брешеш! Я не помилився,– долаючи біль, глухо відповів Остап.– Я влучив туди, куди треба. Просто не осягнув масштаб твого задуму. Проте тепер я точно знаю, хто вбив Алекса. Отже, не такий вже я далекий був від правди…

– Мені тебе шкода,– перервав його Кравич.– Справді…

Майже як Макс за чверть години до того, Сашко копирсався на столі, намагаючись зробити з решток хліба й сиру пару канапок. Остап валявся просто у нього під ногами, намагаючись зібратися в силі.

– І я його точно не вбивав,– додав Сашко, розтягнувши рота в посмішці так, що можна було побачити ясна з прилиплим до них наполовину прожованим хлібом.– Насправді Савицького вколошкав якийсь далекобійник. Принаймні такою є головна версія слідства. Свідки стверджують, що в них на паркувальному майданчику виник конфлікт, мало не дійшло до бійки… А потім хтось помітив, як той водій поквапом виходив із вбиральні, тримаючи руки в кишенях. Мабуть, ховав ножа. Він, до речі, зараз у розшуку. Тому до вас ніхто й не чіплявся досі.

Отже, той водій…

«Трясця, як я міг про нього забути?» – відгукнулось у запамороченій свідомості Остапа.

– Та в дечому ти маєш слушність,– знову долинув до нього, наче крізь вату, голос Кравича.– Після всього, що мені довелося витримати, я хотів прикінчити Алекса власноруч. Одразу після вашого повернення із Сотникового, де на всіх чекало відверте розчарування…

Однак сталося не так, як бажалося. Через свій ідіотський характер він знайшов собі покарання без мого втручання…

– Ти, Мафін, від самого початку рушив у хибному напрямку,– втрутився Макс.– Я на це й розраховував, але не думав, що нам доведеться грати цей спектакль аж так довго. Чесно кажучи, не очікував, що ми потягнемося в те село, а тоді мені й самому стало цікаво, куди тебе заведуть твої висновки. І ось наслідок: у загибелі Алекса ти винен не менше за нас.

– Санчо Панса… Чому?..– ледь витиснув із себе Остап.

– Як і ви, я знав і розумів, як йому несолодко живеться… Насмішки, постійна зневага… Але, на відміну від вас, я дивився на нього із зовсім іншого боку. Бо все це випробував на собі. Одного разу я перехопив його погляд на Алекса й зрозумів, що ми з ним із одного тіста… Тож зустрілися, відверто поговорили й дійшли згоди.

– І це все через твою ненависть до нас?

– Ненависть? Та ні, я вас просто обожнюю! Навіщо ненавидіти людей, які заподіяли тобі стільки доброго! Адже ви зі Знайдою ту бідолашну Карину зґвалтували тільки тому, що бажали їй всього найкращого… Тобі не втямити цього, але я, приїхавши до Чернівців, мріяв про інше життя, цілком нове, геть відмінне від того, що було в мене вдома через таких самих покидьків, як ви. Але одразу після знайомства твій приятель Знайда накачав мене якоюсь гидотою, зробив посміховиськом, а потім невимушено заявив: «Вибачай, друже, я просто пожартував»… Життя – це кредит, Мафіне. І рано чи пізно за цим рахунком доведеться сплатити кожному.

– А Богдан…– Остап мимоволі застогнав від пульсуючого болю.– Що з ним?

– Богдана немає,– посміхнувся Сашко.– І шукати його годі. Коли він вийшов із міськвідділу, я стежив за ним і не дозволив дістатися додому… А ти, як я розумію, намагався повісити на нього всіх собак?

– Дарина… Тільки не чіпайте її…

– Це вже не твоя справа,– кинув Кравич, недбало копнувши пораненого носаком у живіт.– А й справді,– він перевів погляд на Макса,– що робитимемо з Дарою? Вона ніби теж у нашому списку…

Макс не дав йому закінчити фразу. Він блискавично, єдиним суцільним рухом метнувся до столу, схопив Сашка за шию й з усієї сили вгатив його головою об стіну.

Хлопець, що не очікував нападу, не встиг бодай якось пом’якшити удар. На старих шпалерах лишилася червона пляма – кров з розсіченої шкіри.

Кравич, майже не при тямі, упав на коліна. Тим часом Макс схопив його ножа, на мить завмер, а потім із силою увігнав лезо в правий бік Сашка. На футболці одразу розпливлася багрова пляма. Не гаючи жодної миті, Макс черконув ножем себе по ребрах. Його обпекло, наче вогнем, та часу зважати на це не було…

Потім він швидко поскидав на підлогу все, що лежало на столі. Перекинув обидва стільці, а стіл відсунув від стіни й упер його в шафу під якимсь чудернацьким кутом.

Окинувши оком цей гармидер, він підхопив Остапа з підлоги й міцно обійняв, наче вони були найкращими друзями бозна-скільки років. Переконавшись, що на одязі хлопця залишилася його кров, Макс гидливо штовхнув Сікорського додолу. Вклавши в Мафінову правицю закривавлений ніж, він якомога сильніше стиснув його пальцями колодку, відкинув зброю подалі, випростався й щосили копнув колишнього приятеля ногою по голові…

Віддихавшись, Макс ще раз окинув кімнату уважним поглядом.

Сікорський перебував у нестямі. Сашко нерухомо лежав поруч. Макс присів навпочіпки й підніс долоню до його обличчя. Кравич ледве дихав, кров юшила з рани. Прохромлена печінка не залишала хлопчині жодних шансів. Ось-ось його життя урветься. Старший Брат з постера на стіні пильно наглядав за тим, що відбувалося.

«Добре,– подумав Макс, водночас вимикаючи і засовуючи до кишень закривавлених джинсів телефони Сашка та Остапа.– Тепер тільки дочекатися, поки Санчо Панса віддасть Богові душу,– і можна телефонувати на 102».

63

ДАРА. ЗАКОХАНИЙ ДЕМОН

Сирени патрульних автівок дівчина почула вже в ліжку.

Радіючи, що все повертає на краще, вона вклалася раніше, ніж звичайно. Та заснути все одно не змогла, а тому довго дивилася на стелю, де тіні гілок навколишніх дерев вели нескінченну гру зі світлом вуличного ліхтаря.

Здавалося, зараз її не цікавить нічого, крім примхливих танців тіней на стелі. Але це було не так.

Думки дівчини, мов недоладно сплетене мереживо, почали плутатися вже досить давно. Ті судження та оцінки, з якими вона повернулася до цієї кімнати, поступово зникали. Натомість залишалися стіни гуртожитку номер шість, який приймав таку собі Дарину Ковалевську справжньою, тобто такою, яка вона є. Тут вона почувалася затишно, позаяк усвідомила, що нарешті прокинулася. Усі погані події, усе, що сталося останнім часом,– це лише поганий, жахливий, моторошний, але все ж таки сон.

Казна-що,– повільно думала вона.– Як можна бути такою дурепою, щоб повірити, буцімто Лана померла? Вона…

…Вона просто поїхала до батьків.

Так! Вона навіть речі всі свої залишила, бо нащо вони їй вдома?

Всі роз’їхалися по домівках, і нічого дивного в цьому немає.

Та й незабаром серпень, уся їхня компанія повернеться до гуртожитку.

Нарешті вона заспокоїлася й щодо Богдана. Нічого дивного – адже він тепер постійно перебував поруч.

Вони гуляли в парку, розмовляли, ділилися спогадами. Єдине, чого вони не торкалися,– тієї проклятої квартири на задвірках міста. Тільки раз Дара зітхнула й чесно зізналася, що та їй ніколи не подобалася, а…

…Богдан…

…мало не вперше за весь час їхніх стосунків радо з нею погодився.

Дарина потайки спостерігала за ним спідлоба. Їй дуже імпонувало те, як він змінився. Коротке волосся помітно відросло й потемнішало. Щоб поцілувати його, більше не треба було ставати навшпиньки. До всього, коханий виявився цікавим співбесідником. Останнім часом їй до голови лізло стільки всякої нісенітниці, але він несподівано виявився саме тією людиною, яка не просто її слухала, а й розуміла і намагалася прийти на допомогу будь-якої миті.

«І це попри всі ті погані речі, що я подумки йому адресувала…» – побіжно згадала вона.

Цю думку їй не вдалося завершити – за вікном гучно залунали сирени.

Дівчина вирішила, що десь спалахнула пожежа. Звісно – хто, крім пожежників, міг примчати сюди о такій годині? Хіба, може, сталося щось інше?

Дара швидко натягла на себе перше, що потрапило під руку, і босоніж вискочила в коридор. Із боку сходів чулися уривчасті голоси: кілька чоловіків швидко підіймалися кудись на інший поверх.

Серце заколотилося, їй стало страшно. Остаточно розгубившись, вона вибігла на сходи і помчала вгору слідом за чоловіками у синій уніформі. Усі вони були озброєні, однак це не злякало дівчину.

Поліція?

Опинившись на четвертому поверсі, Дара побачила, що поліцейські скупчилися біля дверей добре знайомої кімнати. Ті були відчинені навстіж, але що там відбувалося, вона не бачила. Наблизившись, вона спробувала зазирнути в чотириста чотирнадцяту, однак у цей момент один із поліцейських помітив босоногу дівчину й замахав руками, показуючи, що їй тут не місце. Дара зробила вигляд, що геть не розуміє тих жестів.

– Що сталося? – вигукнула вона.– Що тут сталося?

– Вибачайте,– похитав головою коп,– але вам сюди не можна.

– Та скажіть, що тут…– Питання урвалося на півслові, оскільки вона й сама вже побачила, що й до чого.

Двоє поліцейських виводили з кімнати Остапа Сікорського. Їм доводилося підтримувати хлопця під лікті, бо той страшенно кульгав. Поранена нога кровоточила, а на скроні набрякала величезна гуля. Ще один коп, вочевидь офіцер, вів слідом її коханого, її оновленого…

…Богдана.

Його одяг був просякнутий червоним, однак, дякувати Богу, він досить упевнено стояв на ногах.

Дара зойкнула й кинулася до нього. Її відразу ж схопили за руки й не дозволили наблизитися до місця злочину. Дівчині точно не слід було дивитися на те, як зараз виглядала кімната чотириста чотирнадцять.

Обох хлопців поставили обличчями до стіни із руками, складеними за спиною, і тієї ж хвилини Дара відчула запаморочення. Вона поточилася, присіла спочатку навпочіпки, а потім опустилася просто на підлогу. Від бетону тягло холодом. Вона так і сиділа, судомно хапаючи повітря, поки до неї не підійшов чоловік в уніформі. Він допоміг їй здійнятися на ноги й поцікавився, хто вона така.

– Співчуваю,– кивнув коп, почувши відповідь.– Але вам не слід тут бути. Зараз я запишу ваші дані, пізніше вам обов’язково зателефонують.

Дара продиктувала номери своєї кімнати й мобільного, однак нікуди не йшла, поки затриманих хлопців не повели до сходів.

Остапа так само підтримували двоє оперативників, однак тепер його руки були в кайданках. Він шкандибав повільно й хитався на кожному кроці.

Її коханого ніхто не вартував, він ішов вільно.

Поруч хтось проказав, що «швидка» вже біля гуртожитку і санітари ось-ось піднімуться з ношами.

Коли…

…Богдан…

…проходив повз неї, його губи повільно ворухнулися.

Це тривало лише мить, а потім хлопець мовчки рушив сходами.

– Я тебе кохаю,– ледве чутно промовив він.

– Я тебе теж! – відповіла Дара.

64

МАКС. EXODUS

«Давайте, і вам буде дано… Якою мірою відміряєте, такою відміряють і вам».

Він не пам’ятав, кому з євангелістів належать ці слова, але вкотре переконався, як глибоко люди недооцінюють виплекані та перевірені тисячоліттями настанови, дійсно здатні відвернути людину від проблем, які вона сама собі створює, і покращити її життя.

Макс сидів у машині «швидкої» разом із двома молодими санітарами. Поміж ними на ношах лежало тіло Сашка Кравича, накрите закривавленим простирадлом. Такий самий молодий поліцейський, який, очевидно, нещодавно розпочав службу, трохи помордував його питаннями в патрульній машині, але хлопець розповідав небагато. Перш за все він повідомив, що Остап Сікорський разом із Сашком Кравичем удвох напали на нього й намагалися вбити. Якщо вірити тому, що він, Макс, встиг від них почути, це було актом заздалегідь спланованої помсти всій їхній компанії. Але Сікорський все розрахував заздалегідь і, щоби не залишати зайвого свідка, вирішив позбавитися напарника, звинувативши в цьому свого сусіда по кімнаті. Це було розігране як по нотах: заради маскування він дозволив Кравичу поранити себе, а потім взявся за ніж – нібито для того, щоби прикінчити Макса, але замість цього несподівано напав на Сашка, вдарив його головою об стіну й встромив у живіт хлопцю лезо. Ще Макс додав, що Сікорський не чекав опору з його боку. І поки той верз якусь нісенітницю про всесвітню змову й злочинне невизнання досягнень альтернативної історії, Макс скористався слушним моментом і напав на вбивцю. Оскільки боєць він недосвідчений, Сікорський все ж таки випередив його, але й Макс примудрився інстинктивно ухилитися – ніж тільки ковзнув по його ребрах. Бійка на цьому не припинилася, і кінець кінцем йому вдалося знешкодити Сікорського, вдаривши по пораненій нозі. Після чого довелося хвицнути його по голові, бо Макс боявся, що той ще раз спробує напасти на нього…

Поліцейський на нього не дуже тиснув, оскільки розумів, що цей хлопець надто шокований усім, що сталося, й болем від поранення. Ось чому наостанок Максові звеліли продиктувати домашню адресу й номер телефону, а ще взяли підпис про обов’язкову явку до слідчого наступного дня.

Їх із Остапом везли різними, хоч однаково темними вулицями Чернівців: одного до райвідділу, де зранку мали з’ясуватися всі обставини подій у чотириста чотирнадцятій кімнаті університетського гуртожитку номер шість; іншого – до лікарні, де черговий хірург мав накласти шви на довгий поріз на Максових ребрах. Кровотеча нібито зупинилася, однак поранення слід було показати професіоналові та перев’язати.

Макс розумів: якщо наступного дня він не прийде до слідчого сам, його привезуть силоміць. Та це його не бентежило, адже версія про Остапове божевілля була в нього давно заготовлена. І хоча в певні моменти здавалося, що події ось-ось вийдуть з-під контролю, загалом його задум вдався майже на всі сто. Кінець кінцем усе склалося саме так, як він планував. Тож залишалося перечекати якийсь час, поки триватимуть допити, а потім він знову буде вільний. В усіх сенсах. Головне – стояти на своєму й відразу ж ґрунтовно спростовувати те, що скаже Мафін.

Макс сподівався, що їх усе ж таки не зведуть разом для спільного допиту. Але навіть якщо таке станеться, він просто закидає опонента, як камінням, аргументами, що їх має більше ніж достатньо. А також свідків, які через надмірну пристрасть Сікорського до марихуани й всілякої альтернативної маячні, щиро вважають його сусіда по кімнаті несповна розуму. У резерві була й та сама Карина Крамар, яка могла підтвердити, що Мафін – далеко не святий. Тож слід висловити припущення, що, швидше за все, Остапів мозок остаточно затьмарився після самогубства Сергія Знайди – його найкращого друга. І не дивно, що в нього визрів цей божевільний задум. Мафін завжди недолюблював своє оточення, бо жоден із них не поділяв його впевненості в хибності офіційної історії. Одне додалося до іншого, примножилося в хворобливій уяві, набуло пекельних рис,– ось вам і мотив, пане слідчий. А ще таке: Савицький завжди вважав Сашка Кравича ницим, безхребетним створінням, що відверто плазує перед Алексом Савицьким. І все ж таки знайшов спосіб боляче вразити його гордість і зробити своїм поплічником, визначивши таким чином його долю.

«Швидка» нарешті дісталася лікарні.

Вибравшись із машини, Макс деякий час спостерігав, як черговий фельдшер допомагає санітарам витягти ноші з тілом Кравича. Він не роздивлявся довкілля, бо й так його знав. Це була лікарня швидкої медичної допомоги на Фастівській. Звідси до університету не більше чотирьох кілометрів. Дивлячись на вкрите бурими плямами простирадло, Макс думав про колишнього сусіда: як той зараз їде в поліцейській машині, як його заводять до «мавпятника» в райвідділі. Там він сидітиме до приходу слідчого, проклинаючи все на світі, а передусім – власну тупу необачність.

Кабінет хірурга Євгена Бартенка (це ім’я значилося на дверях) виявився доволі просторим. Кімната нічим не відрізнялася від аналогічних кабінетів: світла, мінімально мебльована, чотири дошки з медичною інформацією та дві таблиці з кістяками, позначками та поясненнями.

– Пограбували? – лаконічно поцікавився хірург.

– Перепрошую?

– Я маю на увазі поранення,– уточнив той.– Напад на вулиці?

– О! – Макс наче зрозумів, про що йдеться.– Ні. На мене напав приятель, який виявився навіженим. Щось на кшталт маніяка.

– Отже, ти з гуртожитку? Я вже чув про вбивство.

– Мені пощастило. Дуже пощастило.

Макс посміхнувся рівно настільки, як дозволяла ситуація.

Поранення виявилося нескладним, принаймні так сказав хірург. Він обробив поріз медичним розчином, обколов новокаїном, а потім акуратно зшив краї скобками. Далі за справу взялася чергова медсестра.

– Усе могло бути значно гірше,– резюмував Бартенко, роблячи відповідний запис у журналі.– Тобі справді поталанило, а міг би по-справжньому напоротися на ніж, і тоді – бувай, життя…

Він замовк, вочевидь згадавши, що тільки-но доставлений до лікарняного моргу небіжчик, можливо, товариш цього пораненого, саме так і помер. Однак чи пожалкував лікар про свої слова, Макс так і не зрозумів.

– Ми все зробили, та це ненадовго. Завтра прийдеш на перев’язку. Сам нічого не чіпай і, звісно, не мочи. Протягом наступних двох тижнів доведеться відмовитися від фізичних навантажень.

Лікар Бартенко зазирнув у свої папери, а потім глянув на парубка.

– Завтра на денній зміні буде мій колега, він перевірить, як твої справи…

Що буде далі, Макс добре знав. На дисплеї мобільного було 01:13. Варіантів куди податися о цій порі насправді безліч, але перед тим треба закінчити одну досить важливу справу…

Упевнений, що все інше може зачекати, він вийшов з лікарні на Фастівську й попрямував до Руської вулиці, навмисне обираючи найтемніші місця. Макс добре знав, що нічні Чернівці можуть налякати не на жарт. Старовинні міста, чиї камені пам’ятають безліч жахливих та кривавих подій, здатні дивним чином мінятися із настанням темряви. Тільки ніч відчиняє ті потаємні закутки, що недоступні людям удень, і тому більшість із них майже нічого не знають про їх існування.

Але раз у раз відчувають, що вони є.

Під час отаких нічних блукань у Макса визріла ідея, зерно якої було посіяне ще на початку першого курсу, коли він несвідомо тинявся підвалами й глухими закутами, отруєний питвом, що йому підлотно підсунув приятель. Видіння, голоси… Пізніше до того додалося й материне одкровення… Усе це зрештою перевернуло його світогляд: якщо раніше хлопець вважав себе слабкою, ні на що не спроможною жертвою обставин, то згодом у ньому почало визрівати щось, завдяки чому він виявив, що здатен на опір.

Хтось назвав би це спадковістю, інші – безумством, що розквітло на ґрунті відчаю. Так, його жорстоко пригнічували болючі спогади про цькування й презирство з боку оточуючих, але юнак відчував, як у ньому потроху проростає прагнення позбавитися фізичних і моральних знущань. Це відчуття міцнішало, поки не стало головним, тим, що визначало його особистість, і одного дня Максим Онопрієнко вирішив, що настав час розпочати власну «гру в піжмурки».

Крокуючи у майже суцільній темряві й відчуваючи під ногами розм’яклий після спекотного дня асфальт, хлопець міркував про те, яку велетенську силу має людська цікавість. І як часто ця сила виявляється згубною, адже, ставлячи питання, людина в більшості випадків не має найменшої уяви, куди її можуть завести отримані відповіді.

Саме так сталося з Остапом Сікорським. Допитливий розум і своєрідні вподобання зрештою затягли бідолаху до пастки. Макс напевне знав: сусід по кімнаті неодмінно скористається посиланням, що він залишив у закладках браузера на його ноутбуці. А наштовхнувшись на легенду, неодмінно зацікавиться, проковтне принаду і спробує втілити те, що само собою випливало з тексту, у реальність.

Легенди для того сайту Макс періодично розміщував на обраному ресурсі протягом останнього року. Так, сайт виглядав цілком аматорським, щоб чекати винагороди за цю працю, але він і не розраховував на неї. Тут накопичувалась інформація про книжки, кінострічки й серіали, якими захоплювалися поціновувачі всього темного й гнітючого, і Макс прикидався одним із них.

Легенда про Панночку, що мала покласти початок усьому, була написана навдивовижу швидко. Хлопець навіть завагався – надто вже все просто, надто схоже на гоголівський оригінал – та згодом вирішив, що це тільки на краще. Остап мав одразу помітити паралелі, тож вони повинні бути досить очевидними.

У той пам’ятний вечір усе склалося якнайкраще. Їхня компанія швидко позбавилася здорового глузду й занурилася в розвагу, що здалася більшості з них досить оригінальною. І хоча Макс почувався трохи незручно серед майбутніх жертв, згодом він усе ж таки упевнився у дієвості свого задуму, і цьому сприяли дві події.

Перша виявилася нечуваним збігом: Сергій Знайда дійсно виграв омріяний «MacBook» у якійсь дурнуватій акції. Це своєю чергою допомогло затягти учасників ритуалу в болото сумлінь та здогадів. А по-друге, під час вечірки сталася брудна історія з Кариною. Це було справжнє зло, і воно мало бути покаране.

Сергій…

Того вечора, коли вони зібралися втрьох у кімнаті Макса й Остапа, він уже мав значну кількість пігулок транквілізатора, який завбачливо купував нібито для себе. Макс добре знав, що Андрія, сусіда Знайди, зараз немає в їхній кімнаті, тож треба було не гаяти часу й скористатися нагодою. Впевнений, що препарат спрацює, він додав з десяток пігулок у пиво, що пили обидва хлопці.

Невдовзі Сергій повернувся до себе. Мафін майже одразу заснув.

У кімнаті Знайди панував звичайний безлад. Сам він спав одягнутий, навіть не розібравши ліжка. Відшукавши необхідне, Макс розштовхав хлопця зі словами, що їхня компанія збирається на даху гуртожитку – якась чергова витівка Сікорського. Що там і до чого, він нібито не знає, але справа дуже термінова.

Сергій спросоння ледве волочив ноги, тож Максові довелося мало не силоміць тягнути хлопця до пожежних сходів, що вели з четвертого поверху гуртожитку на дах. Там він скористався мотузкою для сушки білизни, позиченою в кімнаті Знайди, і його власним швейцарським ножем. Про спосіб страти, яким він збирався скористатися, Макс колись прочитав у Мережі. Так розправлялися з ворогами тубільці одного з новозеландських племен. Тільки європейським місіонерам вдалося відмовити їх від цього жорстокого варварства. І сталося це лише в другій половині минулого століття.

Лана…

Дівчина сама діяла так, щоб її бажання здійснилося. І доклала всіх зусиль, щоб Остап ще більше впевнився у своїх підозрах стосовно легенди. Тоді, у Богдановій квартирі, Дара після сварки приєдналася до Богдана, який разом із Сашком намагався вгамувати Алекса, а Макс із Ланою та Остапом залишилися в кухні. Мафін зрештою подався за Дарою, залишивши Макса вдвох із Ланою. Це був справжній дарунок, і Макс миттєво скористався нагодою. Досить було звичайного поштовху, щоб Лана втратила рівновагу. До того ж захмеліла дівчина майже не чинила опору. Потім Макс прожогом кинувся слідом за Остапом і став позаду нього, тому в тих, хто перебував у спальні, склалося враження, що вони прийшли разом, залишивши Лану на самоті.

Те, що сталося, спричинило справжню паніку: спрацювало все – легенда, здійснення бажань, жорстокі смерті… Його приятелі заклякли в потойбічному мороці, і кожний цей стан переживав по-своєму.

Сашко Кравич…

Намагаючись якось допомогти затурканому хлопцеві впоратися із власними психічними травмами, Макс зрештою отримав вірного поплічника.

Нібито поїхавши з міста, Сашко згодом потай повернувся до Чернівців, тож загалом усе йшло більш-менш за планом. Нечисленні ситуаційні відхилення не впливали на остаточний результат. І коли Мафіна осяяла чергова божевільна думка щодо причетності до всіх смертей Богдана Юрчука, Максові це здалося непоганою ідеєю, якою можна при нагоді скористатися. Але зрештою він все ж таки відмовився від неї, бо Богдан, цей самовпевнений йолоп, мав бути покараний разом з усіма.

Але Дара…

Завернувши за ріг, Макс попрямував у бік гуртожитку. На ходу витяг із кишені обидва телефони – Остапів та Сашка. Не зупиняючись, видобув з них акумуляторні батареї, жбурнув у найближчі кущі. Потім розтрощив корпуси з начинням і так само розкидав по різних смітниках, що трапилися дорогою. Покінчивши з цим, Макс із досадою подумав, що варто було б прихопити й Остапів ноутбук, адже там теж могла виявитися цікава для слідства інформація.

Коли він опинився перед будівлею гуртожитку номер шість, йшла третя година ночі. Усе навколо перебувало в глибокому сні. Обережно, ніби хтось міг побачити його тут і схопити, Макс обійшов «пансіонат» і скинув очі вгору, шукаючи вікно на другому поверсі. Він знав, яке саме належить двісті сімнадцятій, і так само знав, що там має бути світло – єдиний промінчик на всю величезну, похмуру споруду.

Мешканка цієї кімнати не спала.

Він і гадки не мав, чим вона зараз займається, але відчував: Дара чекає на нього, чекає, коли він повернеться до неї і знову вимовить оті чарівні слова, що були сказані на сходах. Макс навіть не думав, що промовляти їх настільки складно. І складність, передусім, полягала не в тому, що він звертався до неї, ні. Справа в тому, що він взагалі сказав про це вперше в житті. І це цілком нове відчуття викликало в нього незрозумілу тривогу, що водночас переплутувалася із сумнівами. Сумніви потроху набирали сили, і наразі він вже вагався, чи потрібно йому взагалі таке почуття.

Це запитання поки що лишалося без відповіді. Проте хвилюватися не треба, бо він усвідомлював: відповідь неодмінно прийде.

І тоді він точно знатиме, що й як робити далі.

А поки варто ще трохи подивитися на цей освітлений прямокутник у суцільному мороці.

ПІСЛЯМОВА

Наприкінці серпня гуртожитки Чернівецького університету знову почали наповнюватися бадьорими, радісно збудженими голосами. І найбільше це чомусь відчувалося саме в шостому корпусі.

У передчутті зустрічей та шаленої вечірки з приводу початку нового семестру спудеї запасалися алкоголем, жваво йшла торгівля травою й «екстазі», позаяк удома так розгулятися можливостей точно не було. Єдине, що наразі викликало питання,– це опечатані двері чотириста чотирнадцятої кімнати, де мешкали Мафін із дивакуватим Максом Онопрієнком. Невдовзі з’ясувалося, що так само порожньою залишається й двісті сімнадцята на другому поверсі – житло Лани Дементьєвої та її найближчої подруги Дари Ковалевської.

*

Тим часом Остап Сікорський перебував на примусовому лікуванні в обласній психіатричній лікарні. Його доправили туди за рекомендацією слідчої групи, що отримала дозвіл прокуратури. Хлопцеві інкримінували умисне, заздалегідь сплановане вбивство студента Олександра Кравича, а також замах на життя сусіда по кімнаті Максима Онопрієнка. Слідчі не виключали його ймовірної причетності до загибелі студентки Олени Дементьєвої, яка досі вважалася нещасним випадком, але поки що ці справи не були об’єднані. Клопотання про госпіталізацію було підкріплене свідченнями коменданта шостого гуртожитку, а також кількох викладачів історичного факультету.

Нещодавно Сікорського перевели з центрального корпусу лікарні до іншого, розташованого в глибині території, а в його лікарняній картці з’явилася позначка «буйний». Остап сильно шкутильгає через поранення, яке й досі як слід не загоїлося, і більшість часу проводить у стані м’якої фіксації на спеціально оснащеному ліжку.

Він постійно торочить про те, що став жертвою підступної змови, і це тільки ускладнює його стан.

*

Попри твердження Остапа Сікорського про ймовірну смерть Богдана Юрчука, хлопець офіційно вважається зниклим безвісти. Поліція оголосила його в розшук, але поки що безрезультатно.

Днями його батькові запропонували продати квартиру № 32, що за документами належала його синові. Така собі Марина Ріверна, літня жінка, яка першою прибігла на галас у дворі після нещастя з Ланою, повідомила, що її син з родиною шукають нове житло. От вона, мовляв, і подумала, що непогано було б їм мешкати поруч, та ще й у більш-менш обжитій квартирі. З огляду на трагедію, що сталася в цій квартирі, вона запропонувала скромну суму і дуже просила ввійти в її положення, однак подружжя Юрчуків відмовилось.

Вони ще не втратили надій на те, що їх син обов’язково повернеться.

*

Незадовго до початку розшуків Богдана на пустирі неподалік від житлового комплексу «Зірка» кілька нетверезих безхатьків знайшли небіжчика. Це був високий міцний молодик років двадцяти п’яти, одягнутий у світлу футболку й спортивні штани. Причиною смерті стали кілька ножових поранень у поперек. Убивця, вочевидь, підкрався до хлопця ззаду, а потім відтягнув тіло туди, де його виявили.

Злякавшись, що їх можуть запідозрити у вбивстві з метою пограбування, захмелілі покидьки не знайшли кращого виходу, як спалити труп просто тут, на смітнику, бо якщо немає тіла, то немає й слідства. Оскільки закривавлений одяг не мав жодної цінності, небіжчика навіть не роздягли. Тільки один з безхатьків зняв із нього білі, ношені, але цілком годящі для подальшої експлуатації кросівки фірми «Адідас».

*

Дара Ковалевська цілими днями сидить і дивиться у вікно, що виходить на дорогу. За документами дівчина в академічній відпустці, але якщо «не для протоколу», то батьки забрали доньку з університету, цілком розуміючи, що вона, швидше за все, туди вже не повернеться.

Дара не виходить надвір і майже ніколи не залишає свою спальню. Вона намалювала на дверях позначку «217» і чекає на Богдана. Той має прийти, як тільки владнає всі справи. Так само вона чекає зустрічі з друзями, які от-от повернуться до гуртожитку з безліччю веселих історій про те, як провели літо, де бували і що бачили.

А Богдан…

Він неодмінно зробить їй пропозицію. Дара дуже хоче сім’ю та дітей, але поки що не наважується сказати про це батькам.

*

«When I get to the bottom I go back to the top…»

Бітлівська «Helter Skelter» цього гарячого сезону стала для Макса особистим саундтреком. Залишок літа хлопець провів у селі Буковому. І хоча мати щиро вважала, що Бог йому суддя й намагалася уникати дияволове сім’я всіма засобами, це не заважало Максові відчувати спокій і затишок, наче після завершення важливої, хоч і марудної справи.

Сидячи в останні дні літа в своїй напівтемній кімнаті, він збирався з думками. Новий семестр, новий спосіб життя. Тут, у материній «хаті з химерами», він нарешті поховав своє дитинство – і дуже цьому радів. Коли він повернеться до міста, то неодмінно відвідає Дару, бо по-справжньому за нею скучив. І хоча деякі чернівецькі інтернет-портали останнім часом повідомляли про якісь несподівані зрушення у справі чернівецького студента-вбивці, його це не хвилювало.

Максим Онопрієнко був упевнений у власній правоті, а ще в тому, що йому нічого не загрожує. Така впевненість, своєю чергою, підкріплювалася голосом, що знову й знову навідував юнака у снах:

«Я з тобою… Я завжди з тобою…»

ВІД АВТОРА

У романі використано уривки з повісті М. В. Гоголя «Вій» у перекладі Антіна Харченка, а також уривки зі щоденників сучасників письменника в перекладі автора. Серед героїв роману та згаданих у ньому фактів є вигадані та реальні. Останні використано виключно з художньою метою і таким чином, щоб не спричинити будь-кому найменшої шкоди. Географія роману й усі згадані в ньому місця не претендують на стовідсоткову точність опису, тому краще вважайте їх частиною вигаданого світу. Погляди автора гарантовано не співпадають із поглядами його персонажів на сьогодення.

ПРО АВТОРА

Олександр Завара народився 1983 року у Великій Новосілці (Донецька область). У 2006 році закінчив філологічний факультет Мелітопольського державного педагогічного університету. Після закінчення вишу працював журналістом, оператором прямого ефіру та діджеєм у філіях радіостанцій «Радіо 5», «Ретро ФМ», «Ера ФМ», «Ностальжі». З 2006 до 2009 року був сценаристом і ведучим авторської програми «Проект “Заварка”», що знайомила радіослухачів із альтернативними напрямами в музиці та інших галузях культури. У 2008 році програма була трансформована в літературний проект. Починаючи з 2013 року й дотепер Олександр Завара – літературний оглядач, постійний член журі конкурсів короткої прози, зокрема в жанрі горору.

Шлях Олександра в літературі розпочинався, як і в багатьох літераторів-початківців, з поезії, у тому числі пісень. У 2002–2004 роках він був фронтменом та автором текстів композицій гурту «2XL», що тяжів до хіп-хопу й рок-н-ролу. З 2006 року Олександр починає публікувати есеї та коротку прозу, а з 2008 – більш об’ємні прозові твори.

Проза Олександра Завари визначається неабиякою цікавістю до питань існування альтернативної реальності та містичних явищ. Її можна було б віднести до нечисленних вдалих експериментів у жанрі горору в українській літературі, але зазвичай вона набагато ширша й складніша за звичні рамки жанру. На рахунку письменника романи «IQ = FAQ (Історія хворого розуму)» (2013), «Ката-Моргана» (2014) та «Песиголовець» (2017).

Роман «Песиголовець» був відзначений премією видавництва «Смолоскип».

Наразі ж видавництво «Фабула» із задоволенням знайомить читачів із новим і, на наш погляд, найбільш вдалим романом письменника.

1

Гай Річі (1968) – знаний британський кінорежисер, автор відомої стильної комедії «Карти, гроші та два стволи, що димлять» (1998).

2

Уривок із композиції відомої американської співачки Лани Дель Рей «Summertime sadness» («Літній смуток»).

3

Макс має на увазі відоме оповідання Говарда Лавкрафта «Герберт Вест – реаніматор», що було надруковане в 1922 році. За мотивами цього оповідання були створені однойменний фільм (реж. Стюарт Гордон, 1985), а також серія хорор-коміксів.

4

Перший рядок із пісні групи «The Beatles» «Helter Skelter». Пісня ввійшла до подвійного альбому «The Beatles», її вважають однією з нечисленних композицій групи в жанрі хард-рок.

5

Один із ранніх романів Любка Дереша, такий собі «сільський трилер».

6

Принцип логіки, що вимагає не робити припущень більше, ніж мінімально потрібно.

Content

Олександр Завара
Гелтер Скелтер

ПРОГУЛЯНКА З ВІЄМ

Частина перша НЕ ЧІПАЙ ЛИХО, ДОКИ ВОНО ТИХО

1 МАКС. GENESIS

2 ТАКЕ

3 НАМІР

4 МАКС. МАФІН. СЕРГІЙ. КОНТУРИ КАТАСТРОФИ

5 ТАЄМНИЦЯ

6 МАКС. ТРОХИ ПІТЬМИ

7 ЛАНА. ПРО МИШЕЙ І ЛЮДЕЙ

8 ЛАНА. АЛЕКС. ГЛЯНЕЦЬ

9 НЕВИМОВНЕ

Частина друга ПОМЕРЛА ПАННОЧКА

10 КЛУБ САМОГУБЦІВ

11 ДАРА. БОГДАН. КРИШТАЛЕВА ТРУНА

12 МАКС. ОСТАП. ОБІЙМИ СТРАХУ

13 ОСТАП. КЛЮЧ

14 ЛАНА. ЗАМЕТІЛЬ

15 ЛАНА. АЛЕКС. СВИНОБУРГ

16 ДАРА. БОГДАН. ПРИТАЄНИЙ ЖАХ

17 МАКС. У СКЛЕПІ

18 ЛАНА. ДАРА. ЗА СТІНОЮ СНУ

19 МАКС. ОСТАП. НА КРАЮ ПРІРВИ

20 АЛЕКС. КОХАННЯ З АЛКОГОЛЕМ

21 УСЕ ЗЕМНЕ — ЗЕМЛІ

Частина третя ПРОКЛЯТТЯ

22 ЧУЖИМИ ОЧИМА

23 АЛЕКС. ОСТАП. МАКС. ПОЦІЛУНОК КОЩАВОЇ

24 ДАРА. ПОКИНУТИЙ ДІМ

25 АЛЕКС. ДАРА. ОСТАП. МАКС. НА КРАЮ ПРІРВИ

26 МЕРТВІ ДУШІ

27 «ВІЙ»

28 ДАРА. У СПЕКОТНІЙ КІМНАТІ

29 БОГДАН. ЛЮДИНА НАТОВПУ

30 ОСТАП. ВІДЧИНЕНІ ДВЕРІ

31 МАКС. ЕЛЕМЕНТАЛ

Частина четверта У ПОШУКАХ ІСТИНИ

32 БОГДАН. БІСОВА СУПЕРЕЧНІСТЬ

33 ДАРА. АЛЕКС. ОСТАП. МАКС. МАЯК

34 У ДОРОЗІ

35 БЛУКАЧІ ДХАРМИ

36 ДАРА. ДІАГНОЗ

37 ОСТАП. ШУКАЧ

38 МАКС. НЕВИДИМЕЦЬ

39 БОГДАН. НЕВІЛЬНИК

40 ЕКСПЕДИЦІЯ

41 ЕЛЕОНОРА

42 СТАРИЙ ВАР’ЯТ. ПАННОЧКА

43 ЗАБИТЕ ВІКНО

44 ДАРА. ЩО ВПАЛО, ТЕ ПРОПАЛО

45 МАКС. ЖИТТЄВА ПРАВДА

46 ОСТАП. ВІДРОДЖЕННЯ

Частина п’ята КРАПКИ НАД «і»

47 ДОРОГА В МІСЯЧНОМУ СВІТЛІ

48 ОСТАП. МАКС. ФАЛЬСИФІКАЦІЯ

49 ДАРА. СТОРОННІЙ

50 НЕВДАХА

51 БОГДАН. ВАЖЛИВА НОВИНА

52 МАКС. ОСТАП. ОКРЕМА РЕАЛЬНІСТЬ

53 ДАРА. БОГДАН. ЗБЕНТЕЖЕННЯ

54 ОСТАП. ПОЯВА ДИЯВОЛА

55 УБИВЦЯ

Частина шоста КАТ

56 МАКС. ДАРА. ОСТАП. ПЕРЕХРЕСТЯ

57 ОСТАП. ПСИХОЛОГІЧНА КАТАСТРОФА

58 ЗНАМЕННЯ

59 ДУХ

60 ВОСКОВА ПЕРСОНА

61 МАКС. ОСТАП. СПРИТНИЙ ОБМАН

62 РОЗПЛАТА

63 ДАРА. ЗАКОХАНИЙ ДЕМОН

64 МАКС. EXODUS

ПІСЛЯМОВА

ВІД АВТОРА

ПРО АВТОРА

1