Пилипенко Олександра

Збiрка новел

Олександра Пилипенко

Збiрка новел

Staropramen [1]

Акроновела

Sонце цяткує мою шкіру тисячами голочок, на які розсипався пучок променів.

Tіло піддається цим розжареним голочкам і плавиться, розливається по нагрітому покривалу.

A де той, хто закривав мене від них? Де прохолода його сметанно-білої плоті, де його мокре від води волосся, де незмінні думки про Арктику?

Rозплавить мене сонце, зробить із мене воскову пляму на пласкій землі.

Осоружною стала я землі тепер, коли я майже воскова пляма.

Pокривало не захистить… Хоча в тій Арктиці воно так само не захистило б від холоду.

Rозм'якло тіло моє, бо немає йому порятунку.

Але що таке порятунок, — якщо сховатися від спеки для нього замало?

Моя душа молиться про порятунок, вона жадає його — і водночас боїться.

Електричним струмом пронизує її бажання, пронизує її й страх.

Nавіщо, навіщо я знову тут?

Sлухай мене, моє серце, слухай та розумій.

Tобі не доведеться цілий день плавитися від спеки, бо ти там, де температуру регулює замовник.

Aбо, іншими словами, ти там, де ніхто не залежить від умов.

Rозіллється під небом пісня, серце моє, слухай її та розумій.

Oбпечено мені груди сонцем, бо ти не прикриваєш їх собою.

Рече мені, але я не поскаржуся в небесну канцелярію.

Rадше випалить сонце з мене всю кров.

A з нею — і всі мої колишні нарікання на долю, серце моє.

Mрії з мене випалить, щоб не викаблучувалася перед народом.

Енергію вип'є — аби не тягло мене на подвиги.

Nе випалить тільки думки про тебе…

Sивіє сонце, болить-виболює, палить-випалює з мене твій запах.

Tвій запах, що пройшов, мов гаряча праска, моїм тілом.

Aстму викликав в мені твій запах, а це нині я здихалася його.

Rадості моїй немає меж, серце моє, та радість моя почервивлена сумом, поцяцькована невірою.

Оживає знову твій запах, що зник, випалений сонцем.

Pливе моїми жилами, кров каламутить, стінки вен ізсередини підточує.

Rаз у раз нагадує мені про те, що над ним я не владна.

Aнтиперспірант би зробити з душі своєї, зробити б якомога швидше!

Може, це й непогана ідея, але я не знаю з чого почати.

Есенції, що поширюються на землі, як на небі,

Nелегко витравити, ой як нелегко.

Sили небесні, допоможіть забути його зовсім, забути повністю — або не забути взагалі, запам'ятати назавжди!

Tи, серце моє… ні, це ніяка не метафора, я зрозуміла; ти — справді серце моє, ти б'єшся в мені, зв'язуючи моє тіло з душею.

Aніма — це ти, і дух — це ти, і тілом ти був, а тепер…

Rозумію: про час смерті не питають нас, не спитали й тебе.

Oбразилася я на Господа Бога, і даремно.

Pросто він хотів для тебе кращого, ніж це земне життя.

Rидання наші і нарікання наші — то ми гнівимо Всевишнього.

Aле сонце зовсім розплавило, знищило мене.

Mоже, воно — міст мій до тебе?

Eстетизація смерті — то наймудріша в світі естетизація.

Nайбезглуздіша — то з іншого боку: який сенс естетизувати прах замість живої душі?

-------

Примітки:

[1] Ніякої реклами. Орієнтуйтеся не на сам продукт, а на країну-виробника.

-- КІНЕЦЬ —

Хорал Антихриста

Клац!

Напіврозплющені очі. Мої напіврозплющені очі.

Краплі дощу на шибці. Я вся слух, увесь світ — звук.

— Відпусти! Відпусти! Зупинися, кажу тобі!

— Лицемірко.

Два голоси.

— Я цього не хочу.

— Хочеш.

— Занадто рано.

— Якби було занадто рано, ти б не опинилася саме тут, саме сьогодні і саме зі мною.

Тиша.

— Ми так не домовлялися!

— Знаю. Чому ти боїшся?

Одяг падає на підлогу — шурх-шурх.

— Розумієш, я… я не готова… я не знаю… це, напевно, боляче…

— Благаю, не хвилюйся.

Ледь чутне хрипіння.

— Послухай, як б’ється моє серце. Я хвилююся. Ти хвилюєшся. Але назад дороги немає.

Тиша.

— Ти… ти не казав мені, що кохаєш мене.

— А хіба це обов’язково?

Логічно.

— А-а! Відпусти! Це вже занадто!

Недбалий поцілунок. Скрип ліжка.

— Що ти бачиш із заплющеними очима?

— Зелені стіни, зелені шибки. Зелені краплі… все таке зелене-зелене… ось що я бачу…

— Ти повинна бачити мене.

Хрипкий зойк.

— Що ти чуєш?

— Церковні дзвони. Тисячі дзвонів. Величезні мідні дзвони. Вони кличуть прихожан.

— Ти… чуєш… церковні дзвони? Цього не може бути! Ми ж грішники. Так ти сказала? Грішники, еге? Я — Антихрист. І я співаю тобі свій безбожний хорал. Назад дороги немає.

— Це я вже чула.

Хорал Антихриста.

— Чекай… хто ти? Ан-ти-христ? Як?

— А так. Приєднуйся.

— А-а-а-а-ах!

Хорал безбожників. Два голоси.

Любов, якої Бог не дозволив.

Тиша.

— А раптом я завагітнію?

— З першого разу? З першого разу нічого не буде!

— Та мене ж ніхто заміж не візьме!

— Я візьму.

— Гляди, я запишу ці слова.

— Запиши.

Речитатив.

— Ми не вінчаємося в церкві. Ми вінчаємося в пеклі.

— Скажи, що ти любиш мене!

Котиться луна.

«Скажи, що любиш мене!..»

Я розплющую очі. Клац! — я вимикаю магнітофон. Хіба я знала, що ти запишеш на плівку звуки тієї ночі?

Я вся була слух. Весь світ щойно був — звук.

Минуло два роки.

Вітер зметнув фіранки.

Минуло два роки від тієї ночі.

Звичайно, заміж мене ніхто не взяв.

Так мені й треба.

Щоб не слухала, розкривши рота,

…хорал Антихриста.

-— КІНЕЦЬ —

Червоні конвалії

Ти бачив колись червоні конвалії?

Вони існують.

Вони забарвлюються кров’ю. Моєю кров’ю, якщо хочеш знати.

Але ми знаходимо лише білі квіти. Чому?

Бо вони ще чисті, незаплямовані. А коли їх торкаюся я, вони червоніють.

Хіба від сорому?

Просто тече кров.

Усе почалося з того, що я закохалася…

…Так, усе почалося з того, що вона закохалася. Ми всі помітили це. Бо вона зайшла до класу мармурова, і навіть золотаві скельця її окулярів вкрилися якоюсь підозрілою кіркою.

Нічого нібито й не змінилося. Урок собі та й урок. І ми сиділи за партами, як завше, розвалившись, дехто крадькома вдовольняв свого шлунка, дехто слухав плеєр, а я… та на мене вона вже давно махнула рукою! — я зосереджено вирізав на парті ножиком портрет Тома Круза.

Але ні! послухайте.

Цього разу я заховав ножика під стіл, штовхнув у спину свого друзяку-меломана, а тому, хто їв, на весь клас сказав: «Смачного».

Ох, і дісталося ж мені тоді!

Але мені справді стало шкода нашої вчительки. Бо вона справді закохалася — вік чистити мені зуби наждаком, як я помиляюся!

Дивно… Вигадала я їх лише зараз, а вони, виявляється, існують уже багато років. Мені було чотири з половиною, коли я в своїй розмальовці замазала червоним голівки конвалій. А нещодавно переглянула ту розмальовку — і ледь не втратила свідомість: так, є червоний колір вогню, є червоний барбарисових ягід, є червоний полуниць. А цей… ну точнісінько тобі колір крові! Яким маніяком треба бути, щоб робити такі страшні фарби для дитячого набору!

Було четверте травня.

Я накинув куртку і нишком покинув квартиру.

Шукав квіти для сестри.

Продають їх на тому базарчику, що як іти прямо, прямо, а потім — ліворуч від школи, то…

Сестра любить конвалії.

Їх тут греблю гати. Але ж потрібно вибрати найкращі!

«Червоні конвалії! Червоні конвалії!» — раптом почув я жіночий голос.

І побіг, мов наполоханий пострілом, на той голос — і ось вони, переді мною, криваво-червоні, і їх так багато-багато!

«Тьотю, де ви їх узяли?» — питаю.

«Там, де й білі».

«А скільки коштують?»

«Чотири двадцять».

Я замислився. Чотири двадцять — дорогувато для конвалій, але ж сестра… Думав-думав, та й видихнув: «Давайте».

Червоні конвалії… чистісінькі тобі згустки крові… Продавщиця простягла мені букетик; я тремтячими руками схопив його.

От сестра зрадіє! Де вона таке бачила?

І раптом я підняв голову.

На мене дивилася… моя вчителька!

«То це Ви… Ви червоні конвалії виростили?»

«Я», — посміхається.

І гладить мене по голові. І всміхається все веселіше.

«Що тут смішного?» — питаю.

«Нічого. Іди вже», — відпускає мене. Я стрімголов лечу додому — до іменинниці.

І навздогін мені — її бадьорий голос:

«Червоні конвалії! Червоні конвалії!»

Ти цілуєш мене, несамовито впившись у мої досі незаймані вуста, немов хочеш висмоктати з них молоко, якого позбавила тебе мати, коли ти був іще немовлям. Треш свої губи об мої, немов пориваючись висікти іскру.

І нарешті спалахує жаданий вогник. Ти завмираєш. Я чекаю. Твої вуста щільно притиснулися до моїх.

Іскра гасне. Але вона спалахнула недаремно. Вона вже запалила тебе.

Ти цілуєш мене так, ніби всім серцем ненавидиш, ніби хочеш, аби я віддала Богу душу після одного з твоїх поцілунків. Але я не маю права помирати, поки не відчую, що ти випив з моїх губ усю кров.

Смішно, але… тільки-но лишається остання крапля, ти різко відвертаєшся.

Мовляв, живи!

Сестричка десь хвилину не може прийти до тями.

А потім кидається мені на шию.

«Ой, спасибі тобі, братику! Що здивував — то здивував!»

Я скромно посміхаюся.

«А де ж ти знайшов такі?»

І раптом перед моїми очима оживає картина: величезні букети конвалій у широченній емальованій мисці. Зелена миска — і червоні конвалії. І вчителька, що гладить мене по голові. Чомусь мені хочеться, щоб це тривало вічно… І від цієї зухвалої мрії мої ноги підкошуються, і я поринаю в несподіваний для мене сон. Сон дитини. Дитини, якій перед тим розповіли казку.

Твої сліди губляться.

Я стою біля автомата, не наважуючись вставити картку. Мені соромно її вставляти, бо вона перетворилася чомусь на фалічний символ.

І мені ввижається, що телефон дзвонить… Я хапаю трубку — і чую довгий гудок. Це говорить до мене моя вічно твереза свідомість. Що їй сказати?

Я йду додому — і відчуваю, що в моїх жилах тече забагато крові. Тоді я беру лезо і випускаю її на волю. Кров біжить по моїй руці вниз, до зап’ястя, безперервним потоком.

Її багато.

Конвалії — в моїх руках. Вони ще білі.

Але незабаром почервоніють.

А потім я продаватиму їх. Звичайно ж, вимивши руки і зупинивши кров.

Вони коштують дорожче.

Я продаю свої почуття за гроші. Хтось вірить у дива, а я вважаю дивом твою увагу до мене.

І вбираю її в себе, як конвалії вбирають мою кров.

Ти любиш мене?

Добре, інше питання: ти бачив колись червоні конвалії?

Ти їх ніколи не побачиш. На жаль. Бо ти не любиш дивитись у дзеркало.

А якби глянув разочок — то побачив би.

Побачив би, що твої вуста — це голівка конвалії. І згадав би, як вона смокче кров з моїх вуст.

І як потім я шукаю її аналоги у величезних букетах.

-— КІНЕЦЬ —

Маркета, Або помаранчева шапочка

Народилася 20 квітня 1991 року.

А то був 2004 рік, початок грудня, коли я зустріла її на майдані, височеньку, кремезненьку, у вузенькій помаранчевій шапочці. Голівонька її в тій шапочці була мов довгожданий вогонь, що ним зайнявся намет кольору хакі. Маркета привітненько посміхалася, і на лопатчатих її зубах я встигла розгледіти зернятка маку.

«Дай п'ять!» — попросила дівчинка. Я наївно простягла руку… ой! Вона черконула по моїй долоні своєю — і… розрізала її. Отямившись від болю й переляку, я схопила її за тоненьке зап'ястя.

«Ану, покаж!» — Дівчинка розгорнула долоню лінією життя до мене — і я побачила майстерно прикріплену до неї жилетку: дві пластинки сходилися в одну, що звужувалася догори; вершина її була зовсім гостра, так що можна було легко перерізати не те що капіляри — сухожилля навіть! Помаранчева Шапочка посміхалася.

«Маш крев?» — поспиталася. «Мам,» — відповіла їй, забачивши тоненький струмочок паралельно своїй лінії долі. «Маркета», — дівчинка простягла мені другу руку, але я не наважувалася тепер «дати п'ять». Дівчинка засміялася:

«Там нені ніц!» — і сховалася в наметі. Тільки майнула в повітрі її актуальна шапочка.

«Крев» зупинилася — з огляду на холод. Маркета не дасть себе скривдити… це так… але навіщо? Свої ж…

Далі я розчинилася в потоці таких, як сама — з помаранчевими стрічками, кричала, як і вони, гасла типу:»Свободу не спинити!» і таке інше. Що там якась Шмаркета! Ми кинулися до будівлі Верховного Суду, аби сказати, що свободу не…

Кілька днів потому Маркета помирала в штабі. Брат її, збільшена її копія, ридав, схилившись над нею. Але ні слова не промовив. Сестричка не сказала вчасно про те, що їй болить. І що температура перевищила 40… «Ангіна, ну просто ангіна… Хіба її не можна було вилікувати?» — обурювалася якась жіночка. Вацлав підійшов до незнайомки впритул, ніби збирався її вдарити. «А де ти була раніше?» — і, обернувшись, знову схилився над сестричкою.

Вона приїхала сюди разом із командою волонтерів.

Не хотіли пропускати її — бо не було дозволу від батьків.

«Ми не знаємо, де наші батьки», — пояснив Вацлав. Маркета слухняно кивала.

«А де ви живете?»

«Там-то».

«А хто вами опікується?»

«Він», — відповіла дівчинка і показала на брата.

Вацлав забрав Маркету від батьків, коли йому було сімнадцять, а їй шість. «У них — свій притон, а ми свій зробимо», — сказав їй. Маркета плакала. Їй хотілося бути біля мами. Але брат не спитався. Вони спакували речі і залишили батьківський дім наступного ранку.

Лікарі не схотіли везти дівчинку до лікарні.

«Вона не проживе й двох годин, — пояснили. Навіщо ж ми будемо витрачати час і сили? Он у нас скільки хворих!»

Коли Вацлав отримав слово, уже й декого з лікарів довелося госпіталізувати.

«А з ним і мою сестричку повезете», — наказав він.

«А ти?» — спитала я.

«А я… і ти… і ми всі… за нею…» — йому було тяжко говорити. Сідай коло тамтого товстого лисого, а я — коло Маркети».

Два роки жили брат із сестрою в гуртожитку, він заробляв, вона до школи ходила.

Обоє були біляві й синьоокі, носили одяг кольору хакі, не любили солодкого.

Займалися айкідо; одного разу Вацлав пустив сестру з тренування саму — потренуйся, мовляв, і не лише в спортзалі. Маркета «потренувалася»: добре, що містечко було невелике, так її одразу знайшли в лікарні. Брат не спав цілий тиждень.

Але привезли її туди не саму!

…а з тими двома шукачами пригод, з якими дванадцятирічна дівчинка мірялася силою.

Маркету виписали сьомого, а їх…

… десятого.

Помаранчева Шапочка не хотіла їхати до Києва.

«Я сама про себе подбаю», — умовляла брата, але ж хіба його умовиш!

«А про них хто подбає?»

«А що нам до них? Хіба в нас мало своїх бід?»

«Ти ще мала, не зрозумієш».

Маркета все розуміла, адже Вацлав пообіцяв, що поверне її батькам.

Усе інше її не обходило.

У нього самого в голові не вкладалося, як може його мала хотіти жити з подружжям алкашів, коли щодня хтось приводять когось, а інший ночує в туалеті, бо на кухні годі лягти через піраміду Хеопса, складену з пляшок і сміття, у ванні ж плаває велика годована крокодилиха, ровесниця Маркети. На Вацлавове вісімнадцятиліття її хочуть зарізати і наварити повну виварку «полевки»… цікаво, чи не святкували татусь із матусею його іменини заочно?

Але дівчинка хотіла до мами. Вацлав написав анонімного листа: «Хочеш доню — покинь пити».

Якщо Ющенко стане Президентом, обіцяв брат сестрі, ти будеш удома. Якщо ні — лишишся зі мною.

І дитина змушена була кричати: «Зека — на нари!» і т. д.

Їй і самій це стало подобатися. Вона носила помаранчеву шапочку, видиралася, мов кошеня, на свій намет і кричала звідти. Теж по-котячому. Вона почувалася тепер небайдужою до українського люду, до його долі. Маркета розуміла, що від кожної людини тепер залежить майбутнє молодої держави. Як утече вона — утечуть усі, хто морально підтримує Україну за кордоном. І лишаться українці сам на сам із зеком. А чи здолають вони його, знаючи, що крім них самих, більш нікого то не обходить?

Вацлав казав — не здолають.

Він був нещадним. Як вона казала: «Хочу їсти!» — відповідав:

«Рознесе тебе — в намет не пролізеш!»

А вона була вже як скіпочка, та й він був як скіпочка, але їли не частіше ніж раз на день.

«Треба поститися!» — заявляв брат, і вони їли солоні огірочки, позираючи, як хтось бере з рук киянина чималий бутерброд. Та ще й не один.

Гроші кінчалися, а треба було дожити до інаугурації. Я принесла Маркеті два светри, вона їх начепила один поверх іншого і гарцювала по майдану.

«Ого, яка пампушка!» — сміявся брат, бо й справді повненькою здавалася дівчинка в тих светрах.

«Разом нас багато, і нас не подолати!» — раділа Маркета — і раз у раз тулилася до мене.

Прогнози лікарів справдилися: вона померла через дві години.

Брешу — через дві години три хвилини.

Ніби зітхнула, тільки хрипко-хрипко, і сказала:

«Мамо…»

Я погладила її по тонкій помаранчевій шапочці.

«А може, вони зустрінуться з мамою? Ось невдовзі…»

«Схоже, — відповів неохоче Вацлав. — Мати пила, як свиня, ще як мені було вісім. А Маркета народилася в барі, де матуся валялася під столом. Її акушеркою була барменша».

«Чому ж вона так рвалася до неї?»

«То моя вина. Я забрав у неї дитинство».

Вацлав зізнався, що не купував їй іграшок, не водив на каруселі, не пригощав морозивом. Не знала Маркета, що таке вечірки в колі друзів. «Кожного розглядала як такого, з яким можна побитися, — сказав він. — Та якось вона повстала проти моєї волі. Сказала: «А може, я не хочу спати з тобою! А може, я хочу спати з тим хлопчиком, який мені подобається?»

«А ти?»

«А що я? Перестав з нею спати. Все ж вона моя сестра!»

І раптом прозвучав її голос:

«Обіцяй, що більше тебе не буде… брате…»

Я обернулася…

Маркета завмерла. Її душенька, напевно, вилетіла, мов камінець із рогатки — і полинула кудись удалечінь…

-- КІНЕЦЬ —

Нормальні люди, або Декамерон старої діви

Я схилюся над розпашілим твоїм обличчям — о, невже живі ще такі ось, як я, що червоніють від невідомих досі вражень! — почую, як ти, вкладаючись у найменше децибелів, промовляєш те, чого я ніколи не чув… ніколи… слово честі? Чому ти мені не віриш, чому не віриш? Червонієш… ось-ось бризне крівця на білу мою сорочку, що я її одяг спеціально для тебе…

А потім ти збліднеш: здогадаєшся.

Що поробиш — це закон природи. Я б і сам його скасував, але…

…але в тебе такі солодкі вуста, такі звабні ключиці, такий хворобливо-серйозний промінь сонця, що грає на них… Ось і зараз він спуститься бігцем до твоїх персиково-помаранчевих грудей — і мені захочеться перепинити йому шлях.

А з неба буде голос: «Ти ж скасував цей закон! Навіщо ж тепер ти чиниш правопорушення?»

Тому не буду я скасовувати цього закону.

Ти насупишся, але це так, для годиться, я знаю, це для годиться, принаймні вірю, що це для годиться. Ти насупишся, але я буду знати, що це не через мене, що це через сякі-такі-перетакі догми, туди їх розтуди… втім, що це я собі дозволяю?

Мар'яна робить із паперу голубів.

Так, її звуть Маp'яною, а не Сасакі, так що Хіросимою тут і не пахне. І від Чорнобиля вона не дуже постраждала, розкута, принадна, трохи чимось зажурена дівчина. Вона рве оте все, що написано вище, і робить із того паперових голубів. А я, Такий-то Ім'ярекович Дехто, полюю на них і потім публікую все, про що від них дізнався. Я помітив: Мар'яна не робить голубів із якогось фуфла. І на тих папірцях — цілі історії… о, якби вона знала, що я з ними роблю… зробила б такого ж голуба і з мене…

Є таке прислів'я: золото і в гайні блищить.

Моє золотко, моє рожевощоке янголятко й справді лежало в гайні, вже майже захлинаючись. Це якась добра матуся вкинула новонародженого в дірку придорожнього туалету.

Воно кричало, біднесеньке, але вже не стало сил кричати. Із туалету вийшла жіночка: «Ой, а там, в дірці… не повірите… ляля!»

«Як — ляля?»

«Ну, тоне! Мерщій витягайте.»

«А ви чом не витягаєте?»

«Ой, та ну ви що! В гайно пірнати?»

Я похитав головою. Зайшов до туалету. Там справді захлиналося дитя, хоча я й не одразу його помітив. Хотів підчепити палицею, що стояла в кутку — не зміг. Довелося мені, як казала та пані, пірнати.

…Воно спить на моїх руках, солодко прицмокуючи крихітними своїми губками… Доню моя! Як я хотів, щоб ти, саме ти була в нас! Усюди ми з матусею шукали тебе… і все марно… А знайшли… сама розумієш…

«Ну й ну! Вона ж стара діва!» — думаю я, пробігаючи очима ще раз і ще раз ці рядки. Це ще дитячий лепет порівняно з тим, що іноді гарнюсінькими літерами набісерено в куточку — мені спершу мороз по шкірі, а потім я хапаюся портфеля, щоб якось прикрити непокірне своє срамне місце. Мар'яна — то правдиве стерво. Їй у житті не пощастило, то вона тепер мститься на інших — мститься на всьому світові, бо його, світ, гаразд було б шерепнути так, щоб мокрого місця не лишилося, але ж за це посадять, а свободу слова вона використовує вповні. Навіть трохи більше.

Якось я її затис у ліфті — і чого вона поїхала ліфтом на третій поверх? — довго м'яв коротеньку її спідницю в тому місці, де родиться збудження — але ця сучка анітрохи не намокла, тільки дивилася на мене порожніми своїми очима… а потім розстебнула мені брюки і дряпнула гострими нігтями по моєму непокірному. Він не відреагував, тільки крапельки крові зблиснули під тьмавим світлом лампи. «Нігті отруєні», — попередила Мар'яна. Я вдарив її; думав, поки вона отямиться, то я і ввійду в неї, але двері ліфта відчинилися, влізло троє школярів… ні, не хочу при дітях. Нехай вірять у світлу любов.

«Угамуйся», — наказує, відчуваючи, що в мене ще стоїть.

«Ти падл…» — вона затискає мені рота і шепоче в саме вухо: «Хочеш море задоволень? І тільки ти і я… а?»

Я глипаю на неї, нічого не розуміючи, а вона застібає замок на моїх штанях і сміється. «Чого ти ржеш, відьмако?» — «Бо замість голови». — «Що — замість го… ах ти… та я тебе… та ти в мене, паршивко, зараз будеш ссати як ляля цицю!»

І хапаю її за ту саму цицю, а вона знов сміється. «Ну то й що?» — питає. Я знову шокований. Як вона… як вона не боїться?

Ангел-хранитель? Навряд чи таке буває.

Вона приводить мене до себе додому.

Там виймає йод і починає мазати мені подряп… ой! Ой-йой-йой-йой! Пусти, стерво, щоб тебе чорти відмахали… сф-ф-ф-ф-ф-ф-ф-ф-ф-ф-а-а-а-а-а-а-а-а-а-а-а-а-а-а-а-а-а-а-а-а-а-а-а!

«Тепер чекай», — велить.

І йде до іншої кімнати. Там вмикає телевізор.

Я вбив би її… Але як? Я й піднятися не можу… йой, як пече!!!

Ми нашого тата-бабія повчити вирішили.

Ніхто мене не примушував, боронь Боже, я сама так вирішила. Бо замість допомогти нам з грошима на операцію, він викидає скажені суми на своїх блядей. А в матері — рак грудей… а йому — на-чхати! Лазить ото десь, сволота, катає свою «даму серця» на таксі до ресторації — з ресторації, до ресторації — з ресторації.

Наслала я на нього свою приятельку, вона його підпоїла, приїхали ми в готель. І вона вимкнула світло, вибігла — замість неї до номера вбігла я. І от, як усе скінчилося, я ввімкнула світло… зробила вигляд, що страшно налякалася, і прошепотіла: «Ой… я, здається, дверима помилилася…» — і вискочила. Все, татусь мій більше за бабами не волочиться. Правда, мене потім чистили… ну, то нічого. Мамі ми зробили операцію… так що хепі-енд.

Вона писала свій «Декамерон»… перо її шаленіло від люті, вона й сама, певне, як гадюка сичала… «Що дружині скажеш, як спитає, де ти подряпався?» — питала лагідно, по-материнськи. «Зашлю до тебе, нехай вбиває», — відказав я. А вона: «Дзуськи! Якщо ти до мене чіпляєшся, значить, їй на тебе начхати. А якщо їй на тебе начхати, то вона й не піде розбиратися».

Усе було так логічно… і я за це її ненавидів.

Обручка лежала в моїй кишені — здавалося, спочивала після важкого дня. Та й як йому не бути важким: це я сьогодні змусила себе віддатися за нелюба.

Питаєте, чому? Кажете, що в наш час уже ніхто нікого не силує? А от я силую. Річ у тім, що цього нелюба показала мені доля.

Він лежав у лікарні, відвернувшись обличчям до стіни. Я покликала його — тоді ще не по імені. Він озирнувся, глипнув на мене — і заплющив очі. Того ж дня я побачила його з паличкою. Викинула її в вікно і сказала: «Я буду твоєю паличкою». І сьогодні він мені освідчився.

Він знає, що після весілля всі турботи ляжуть на мої плечі. Він знає, що в нас не буде спільних дітей. Він усе знає. Окрім того, що я його не кохаю.

Але якщо він про це дізнається… о, я вб'ю того, від кого він про це дізнається.

Зась вам до мого щастя.

Кажете, я ще не відповіла на ваше питання — чому?

А ви й самі можете відповісти.

Хіба ви глянете на нього, безпорадного, озлобленого, в час його недугу? Хіба опуститеся перед ним на коліна, благаючи прийняти вашу любов? Хіба ви будете з ним до кінця життя — і ні найменшої думки про зраду?

Але ж у нього хтось повинен бути. Хоча б хтось один — не за плату, а за просте, одвічне людське «люблю», яке ми так опошлили за весь цей час…

І цим «кимось» стану я. Не героїня я, але чиню так, як вчинила б усяка нормальна жінка… ох, де ви поділися, нормальні жінки, де вас носить? На лімузинах вас носить на Багами…

Мар'яна щира. І самовіддана. І незаймана. Каже, не знайшовся ще той, хто б заслужив. Її принц схожий на її героїв. Але їй уже все це набридло. Тому й викидає свої оповіданнячка, роблячи з них паперових голубів.

А може, просто хоче, щоб такі, як я, побачили справжніх — ой, та що я кажу! — нормальних людей?

І коли зробить їх тисячу, цих голубів, то врятує світ?

-— КІНЕЦЬ —

Притча про іриски

— Навчи мене помирати, — попросила я його.

— Ась?! — він удав, ніби не почув.

— Юрась! Навчи мене помирати, — наполегливо просила я. — Адже ти це вмієш…

Він одвернувся, і смаглява його постать злилася з жовтогарячим овалом сонця.

— Та щось воно сьогодні не хочеться, — ліниво простогнав він і підніс обидві руки до неба. — Я здаюся в полон сонцю…

Я стала перед ним, силкуючись зазирнути йому у вічі, але до них було ще далеко. Одна суцільна темно-фіолетова тінь, що постала з двох, упала на вигорілу траву.

— Ну будь ласочка…. — зібравши докупи всі свої благенькі здібності до підлабузництва, канючила я. — Адже ти все знаєш краще за всіх. Ти можеш навчити навіть самого чорта! (Тут я примовкла: а раптом він і є цей самий чорт? — усе може бути) І взагалі, ти — найкращий, і я тебе кохаю!

Він жорстко посміхнувся, його дратувало слово «кохаю», як часом дратує попса істинного рокера. А може, він просто «наївся» цими фразами, що звучали з вуст його багатомільйонних шанувальниць?

— Ти — липуча маленька іриска, — процідив він крізь зуби. — А з ірисками знаєш як чинять? Їх з’їдають. Ця жорстока цукерка, що прагне навіки з’єднати щелепи, після довгого жування стає отакісінька (він розвів великий і вказівний пальці на відстані, тісній для втечі з них метелика), її можна проковтнути…

Чомусь я сприйняла цю коротеньку притчу про іриски як перший урок смерті, і запитала:

— То виходить, що для того, щоб померти, треба передусім прилипнути?

— Еге ж. Стати жертвою обставин. А потім без ані найменшого опору здатися в полон, аби тебе проковтнули і не виплюнули.

— А як виплюнуть, то що?

— Ха! Тоді буде прикро.

— Чому?

— Тому що прикро. Варто було — ха! — здійснювати такий подвиг, аби знову опинитися за межами смерті…

Він утомлено опустився на траву.

— Людина не помирає, допоки не здається в полон. Але рано чи пізно здається… Тому безсмертних не буває.

Я стояла перед ним, поклавши голову на його тім’я. Чомусь хотілося, щоб він ніколи нічого не казав і ні про що не думав. Щоб став так само порожнім, як той безмовний тупий молюск, що покладається лише на інстинкти. Але я знаю одного равлика, який плакав. Я бачила, як малесенькі крапельки падали долу з його ріжок. Інстинкт? Ридав, слово честі, ридав… Їсти хотів? Не знаю, навряд. Хіба йому тут, на волі, не дають їсти?

Отже, хотілося, щоб оце чудо, що давало мені уроки смерті, взагалі не могло нікому нічого викладати. Мені б тоді легше було його розуміти. Розуміти в порожній розмові про випивку або про діряві шкарпетки. А зараз я не здатна заглибитися в його філософські думки, приміряти їх на себе, відчути їх так, щоб кинуло в холодний піт. Я — представник іншої інтелектуальної верстви.

— Тоді нещасні випадки — це коли людина не знає, що здалася в полон?

— Усе на льоту схоплюєш! А вбивство? Кажи, не бійся!

— Тоді хтось стає жертвою одушевленої обставини. Правильно?

— Ще б пак! Тому закон стоїть за тим, щоб люди не робили один одного жертвами. Втім, це все лише теорія.

— Така проста? А практика? Невже вона ще легша?

— Легша, але не набагато. Я навчу тебе помирати ненадовго: щоб твої вороги розслабилися, а ще — щоб допекти того, хто одного разу вирішив не виконати твоєї забаганки. Помирати, а потім воскресати, причому самостійно, тишком-нишком сполохнути ворога чи повернути надію тому, хто у відчаї. Отже, урок перший.

Я згоряла від нетерпіння — і доволі стандартного страху: а раптом не вийде?

— Спочатку — кілька питань.

— Задавай.

Він витримав паузу.

— По-перше: ти готова добровільно здатися в полон стихії, яка буде напоготові?

— Готова.

— По-друге: чи зумієш ти зрозуміти, коли справді потрібно вмерти?

— Так… але це вже трохи важче. Звісно ж, не варто цим зловживати. Іноді краще й пожити.

— Добре, що ти це розумієш. Далі. Що ти робитимеш, якщо тобі смерть не сподобається?

— Ну ти й зануда! Зречуся її.

— Ти ба, яка вона! А легко тобі виплюнути іриску, яку ти вже проковтнула? Отож. Коли починаєш блювати, твій стан ніяк не назвеш найкращим. А все через якусь там іриску! Так що не засмучуйся, якщо тебе твоя смерть не влаштує. Бо в тебе їх буде ще мільйон. Тут теж треба набити пару шишок. Помирати — це мистецтво. Ну а четверте питання: чи зможеш ти повернутися вчасно?

— Не бійся, я все розрахую.

— Затям собі: коли будеш мертвою, живих ти не побачиш. Тому все треба відчути.

Над нами чорною фарбою поповзла ніч. Точніше, якийсь чорний тальк, а не фарба. Величезний уламок місяця мружився від близькості до нього.

— Тепер останнє питання: ти готова до того, що воскреснеш не в своєму тілі?

— Ну-у, це треба пережити. Я постараюся померти ще раз і повернутися.

— Це майже неможливо. Чуєш слово «майже»? Можна й зайця навчити курити, а тим більше повертатися туди, куди слід, і оживати там, де лишилося тіло. Але ніхто не застрахований від невдачі. Так що я тебе попередив… Одне слово, ти готова до всього… Ти помиратимеш не зараз… і навіть не завтра. Треба дочекатися нагоди… ну, й погоди… льотної.. Смертями не розкидаються.

Я кивнула, і ми пішли, взявшись за руки, до мого дому. Уперше в житті я над чимось замислилася. Але ж не знала, що все так складно, так ризиковано, — знала лише, що сумувати мені не доведеться! І не тільки на уроках смерті…

— Якщо ти витримаєш перший іспит, — о, не розслабляйся, попереду ще другий, — прозвучав його різкий голос над моїм вухом. Я мовчки погодилася і ступила на першу сходинку.

— Я, напевно, все своє життя вчитимуся помирати — і ніколи не навчуся…

— А то! — багатозначно посміхнувся мій знавець смерті.

-— КІНЕЦЬ —

Кульбаба

Золота кульбаба.

Золота кульбаба на рівні моєї голови.

Вогко-зелені стебла виблискують на сонці, здаючись мені якимись прозорими, ніби людина, хвора на білокрів'я.

Ми сидимо напівобертом серед цієї кульбаби.

Мої коси торкаються твоїх пліч.

Спека...

Земля вогка після вчорашнього дощу. Шовкові трави впереміш із вирізьбленим листям кульбаби.

Я люблю тебе. (До чого тут це?)

Небо безжалісно синіє — воно позбавилося хмар аж учора. Вага твого тіла залишає на землі сліди від твоїх рук.

Ти намагаєшся не дивитися на мене. Відводиш погляд. Або вдивляєшся у небо. Ти хочеш, щоб дві блакиті злилися, змішалися, щоб їх не можна було відрізнити. Вдалині маячать верби — так, саме маячать, бо це ж вони були мені маяками, коли я шукала тебе тут! — зелені ґратки паркану, рожеві лікарняні споруди. А тут — нині й повсякчас — золота кульбаба.

Цвірінькають пташки; невгамовні коники свистять крильцями у траві. Десь гуркотять трамваї, а наша єдність дихає спокоєм, і пливе від того спокою медовий аромат кульбаби.

Раптом я бачу, що вітер, налетівши зненацька, підхоплює якийсь папірець і намагається підняти його бодай трохи вище... а той не піддається... що ж, я допоможу... підповзаю ближче до того папірця... ой, лихо, це ж мій квиток на завтрашній поїзд!

Навіщо? Та хіба можна пояснити! Їду — і все. І не заперечуй, бо мені від того важко. Та ти мовчиш, і потреба у сповіді сама собою відступає.

Золота кульбаба тремтить на вітрі.

Я люблю тебе.

Зриваю квіти і сплітаю їх. Вийде вінок, яким я короную твою голову.

Ти обіймаєш мене за талію, другою рукою замріяно пестиш недоплетений вінок. Твої очі все ще вдивляються у небесну блакить.

Ти знаєш, що я не зможу без тебе жити?

Знаєш. Знаєш. Знаєш. Це “знаєш” я вже промовляю вголос; ти дивуєшся — що б це означало. Я знов ухиляюся від пояснень.

Мої вуста обережно торкаються твоєї щоки. Твої пухнасті вії лоскочуть мого лоба; ти до болю стискаєш мене у своїх обіймах, розгублено пригортаючи до себе. Чуєш, як б'ється моє серце?..

Я люблю тебе!

І пливе золотим маревом кульбаба, і залишає білу стрічку літак у небі. І злітає сполохана пташка, і вінок мій губиться в траві.

Мої руки прикуті до землі; на мене давить вага твого тіла.

Хрясь!хрясь!хрясь! — ламаються порожнисті стебла кульбаби. Твої очі світяться новим, незнаним вогнем; твої вуста - зблизька здаються мені темно-фіолетовими — торкаються моїх; твої долоні впиваються у мої; твоє гаряче дихання обпікає мене, я в невагомості.

І на шию мені падають зламані квіти кульбаби.

Раптом — і з чого б це? — думка: а якого біса?..

Ти відчуваєш це, ти сердишся, ти гніваєшся, і розгнівано притискаєш мене до себе... задушити? Що ж, я не проти. Твоє щастя, що я в невагомості. І що я в невагомості завдяки тобі.

Я не чую вогкої землі під собою, поволі поринаю у неї. Ти шепочеш мені на вухо жадані слова, і я бачу небо, що вивільнилося з решітки зеленого і жовтого марева.

Мої щоки відчувають твоє волосся; одна рука звільняється, і я обіймаю тебе за шию. Я задихаюся, коли ти цілуєш мене. Твої щоки пломеніють; я вбираю в себе кожну клітину твого тіла.

І десь у траві — мій вінок...

Коли настане вечір, від вогкої землі війне прохолодою, росою вкриється трава, а кульбаба заховає жовті пухнасті квіти у пуп'янки.

І червоним маревом розіллється багряне сонце.

А зараз — день. І кульбаба гине від необережних рухів.

Востаннє... востаннє... востаннє...

--- КІНЕЦЬ ---

Content

Пилипенко Олександра Збiрка новел

Олександра Пилипенко Збiрка новел

Staropramen

Хорал Антихриста

Червоні конвалії

Маркета, Або помаранчева шапочка

Нормальні люди, або Декамерон старої діви

Притча про іриски

Кульбаба