Диана Габалдон

Зовът на барабана

Друговремец — #4

Оказа се, че тази книга е много свързана с бащите, затова я посвещавам на моя баща, Тони Габалдон, който също разказва истории.

Тази книга е художествено произведение. Всички герои, организации и събития в него са продукт на въображението на автора или са използвани в условен смисъл.

Благодарности

Благодарна съм на:

Моя редактор, Джаки Кантор, която каза, когато разбра, че има (хм) още една книга от поредицата: „Защо ли не съм изненадана?“

Сюзън Шварц и нейните предани помощници — редактори, страньори и дизайнери, — без които тази книга нямаше да съществува; надявам се някога да се възстановят от това преживяване.

Съпругът ми, Дъг Уоткинс, който каза: „Не знам как така все ти се разминава; ти нищо не разбираш от мъже!“

Дъщеря ми Лора, която щедро ми позволи да открадна два реда от есето ѝ в осми клас за пролога; синът ми Самюъл, който каза: „Ти някога ще я свършиш ли тая книга?“ и (без дори да си поеме дъх) „И тъй като си заета, може ли ние пак да ядем от «Макдоналдс»?“, и дъщеря ми Дженифър, която каза: „Няма ли да се преоблечеш, преди да дойдеш да говориш пред класа ми? Не се тревожи, мамо, вече съм ти избрала тоалет.“

Анонимният шестокласник, който прочете примерната глава, която бях дала на класа, и каза: „Беше доста гадно, но пък интересно. Хората наистина ли правят това?“

Иън Маккинтън Тейлър и брат му Хеймиш, за преводите от келтски, идиомите и цветистите ругатни. Нанси Бушей, за касетите с келтски. Карл Хаген за съветите по латинска граматика. Сюзан Мартин и Рийд Снайдер, за гръцките епиграми и гниещите питони. Силвия Питър, Елиз Скидмор, Джанет Кийфър Кели и Карън Пършинг за помощта с френските изрази.

Джанет Макконахи и Кийт Шепърд, за латинската любовна поезия и оригиналните стихове на „Анакреон в небето“.

Мери Кембъл Тьорнър и Руби Винсънт за това, че ми заеха непубликуван исторически ръкопис за планинците от Кейп Фиър. Клеър Нелсън задето ми зае Енциклопедия Британика, издание от 1771 година. Естер и Бил Шиндлер, за книгите за Източните гори.

Рон Уодаски, Карл Хаген, Брус Удс, Рич Хампър, Елдън Гарлок, Дийн Куоръл и още няколко господа, членове на CompuServe Writers Forum, за експертните мнения относно какво е да те изритат в тестисите.

Марти Бренгъл, за подробните описания на ритуалите за пречистване и предложения относно спортни коли. Мерил Корниш, за смайващото му описание на цъфнали дървета. Арлин и Джо Маккрий, за имена на светци и описания на оран с муле. Кен Браун, за подробности относно презвитерианското кръщение (малко съкратено в текста). Дейвид Станли, следващият велик шотландски писател, за съветите относно анораци, якета и разликите между тях.

Барбара Шнел, за немските изрази и корекциите.

Доктор Елън Мандел, за медицинските съвети, корекциите и полезните предложения за справяне с ингвинална херния, аборт и други форми на телесни травми.

Доктор Росина Липи-Грийн, за подробности относно живота и обичаите на мохоуките, и бележки по шотландската и немската граматика.

Мак Бекет, за знанията му относно нови и стари алкохолни напитки.

Джак Уайт, за спомените му като певец на шотландски народни песни, включително подходящи отговори на шегички за килтове.

Сюзън Дейвис, за приятелството, безкрайния ентусиазъм, десетките книги и описания как вади кърлежи от децата си — и за ягодите.

Уолт Хоун и Гордън Фенуик, задето ми каза колко е дълъг един фърлонг. Джон Рейвънскрофт и членовете на UKForum, за дискусиите относно долното бельо в Кралските военновъздушни сили през Втората световна война. Иви Акерман и членовете на CompuServe SFLIT Forum, за датите на публикуване на „Конан Варварина“.

Барбара Райсбек и Мери М. Робинс, за полезните им съвети за билки и ранната фармакология.

На моя анонимен библиотечен приятел, за безбройните полезни препратки.

Арнолд Уагнър и Стивън Лопата, за описанието на бързите и бавните експлозиви и изобщо за съвети как се взривяват неща.

Маргарет Кембъл и други онлайн жители на Северна Каролина, за описанията на техния прекрасен щат.

Джон Л. Майърс, задето ми разказа за призраците си и за щедростта, с която ми позволи да вградя някои елементи от неговата душа и персона във впечатляващия Джон Куинси Майърс. Хернията е измислица.

Както винаги благодаря и на много членове на CompuServe Literary Forum и Writers Forum, чиито имена избягаха от паметта ми, за полезните предложения и приятни разговори.

Специални благодарности на Росана Мадрид Гати за работата ѝ по изграждането и поддръжката на спечелилата награда официална страница на Диана Габалдон (http://www.cco.caltech.edu/~gatti/gabaldon/gabaldon.html).

И благодарности на Лори Мюсър, Даун Ван Уинкъл, Кийра Халахан, Вирджиния Клоу, Илейн Факсън, Елън Стантън, Илейн Смит, Кати Кравиц, Хенеке (за нещастие не се чете фамилията), Джудит Макдоналд, Сюзън Хънт и сестра ѝ Холи, групата „Дъ Бойс“ и много други за подаръците от вино, рисунки, огърлици, шоколад, келтска музика, сапун, скулптури, хербаризирани треви от Калоден, носни кърпички, писалки, английски чай, градински лопатки и всякакви други неща, които имаха за цел да ме ободряват, за да пиша и след като съм преминала точката на изтощението. Получи се.

И накрая на майка ми, която ме докосва на минаване.

Диана Габалдон

dgabaldon@aol.com

76530,523@compuserve.com

[Section Leader, Research and the Craft of Writing, CompuServe Writers Forum]

Пролог

Никога не съм се страхувала от призраци. Все пак живея с тях всеки ден. Когато погледна в огледалото, виждам очите на майка си; устата ми се извива в усмивката, която е примамила прадядо ми към съдбата, довела до мен.

Не, как бих могла да се страхувам от допира на тези изчезнали ръце, които лягат върху мен в неосъзната любов? Как бих могла да се страхувам от онези, които са оформили плътта ми, оставяйки остатъци от себе си, за да живеят дълго след смъртта?

Още по-малко мога да се страхувам от онези призраци, които докосват мимоходом мислите ми. Всяка библиотека е пълна с тях. Мога да взема книга от прашните лавици и да ме изпълнят мислите на отдавна мъртвите, но още живи в стремителното бягащите редове.

Разбира се, това не са домашните, познати призраци, които пречат на съня ти и те събуждат със сепване. Поглеждаш назад, взимаш фенер, за да осветиш тъмните ъгли. Вслушваш се в стъпките, които отекват след теб, докато вървиш сам.

Призраците постоянно преминават покрай и през нас, крият се в бъдещето. Поглеждаме в огледалото и виждаме сенките на други лица да ни гледат през годините; виждаме формата на спомена, застанала почти материална в рамката на вратата. Ние създаваме своите призраци, по избор и по кръв, ние сами се населваме с тях.

Всеки призрак идва непризован от мъгливите селения на съня и тишината.

Нашият рационален ум казва: „Не, не е така.“

Но друга част, по-стара, винаги отеква тихо в мрака: „Да, но е възможно.“

Ние влизаме и излизаме от мистерията и междувременно се опитваме да забравим. Но понякога през тиха стая преминава полъх и разлюлява косата ми с нежна ласка. И аз си мисля, че това е мама.

Първа част

Прекрасният нов свят

1.

Обесване в рая

Чарлстън, юни 1767 г.

Чух барабаните много преди да ги видя. Тътенът отекваше в корема ми, сякаш бях куха. Звукът преминаваше през тълпата, рязък военен ритъм, който трябваше да бъде чут над реч или стрелба. Видях глави да се обръщат, когато хората се смълчаваха и се взираха по Ист Бей Стрийт, която започваше от недовършения скелет на новата митница и продължаваше към Уайт Пойнт Гардънс.

Беше горещ ден, дори за Чарлстън през юли. Най-хубавите места бяха на вълнолома, където духаше ветрец; тук долу обаче сякаш се изпичаш жив. Ризата ми беше подгизнала, а памучният корсаж залепваше между гърдите ми. Избърсах лице за десети път за десет минути и вдигнах тежката си коса, с напразната надежда бризът да охлади шията ми.

В момента особено болезнено усещах шията си. Леко отпуснах ръка в основата на гърлото си и пръстите ми се свиха около него. Усетих пулса в каротидната артерия, заедно с тътена на барабаните, и когато вдишах, горещият влажен въздух заседна в гърлото ми и ме задави.

Бързо свалих ръка и поех възможно най-дълбоко дъх. Това беше грешка. Мъжът пред мен не се беше къпал поне от месец; ръбът на шалчето на дебелия му врат беше почернял от мръсотия, а дрехите му воняха на кисело и спарено, смърдяха дори сред миризмата на пот от тълпата. Миризмата на топъл хляб и пържена свинска мазнина от сергиите на търговците на храна падаше тежко над дъха на гниещи водорасли от тресавището и соленият бриз от пристанището не успяваше да я разнесе.

Пред мен имаше няколко деца, извили вратове, зяпаха и изтичваха изпод дъбове и палми, за да огледат улицата, призовавани обратно от притеснените си родители. Момичето най-близо до мен имаше шия като бялата част на стрък трева — тънка и сочна.

През тълпата се понесе развълнуван ропот; вече се виждаше процесията към бесилката в другия край на улицата. Барабаните забиха още по-силно.

— Къде е той? — промърмори Фъргъс до мен, като проточваше врат. — Знаех си, че трябваше да отида с него!

— Ще дойде. — Исках да се изправя на пръсти, но не го сторих, усещах, че би било грозно. Но се огледах, търсех. Винаги можех да различа Джейми в тълпа; той се издигаше с повече от една глава над другите мъже, а косата му улавяше светлината и блестеше в червеникаво златно. Нямаше и помен от него, само подскачащо море от бонета и триъгълни шапки, които пазеха от жегата онези жители на града, които бяха дошли твърде късно и не си бяха намерили място на сянка.

Първо се появиха знамената, пърхаха над главите на развълнуваната тълпа, знамената на Великобритания и на Кралската колония Южна Каролина. И още едно — с фамилния герб на лорд-губернатора на колонията.

После се появиха барабанчиците, вървяха по двама, в синхрон, палките им преминаваха от отсечен ритъм към жужене. Това беше бавен марш, мрачно неумолим. Марш на смъртта, спомних си аз как го наричаха; много подходящо при тези обстоятелства. Всички други шумове потънаха в тътена на барабаните.

После се появи и взвод облечени в червено войници, а сред тях — затворниците.

Бяха трима, с вързани отпред ръце, оковани заедно с верига, която минаваше през халките на металните им нашийници. Първият беше дребен и възрастен, парцалив и мръсен, истинска развалина. Той притичваше и се спъваше така често, че свещеникът с черен костюм, който вървеше до затворниците, го хвана за ръката, за да не падне.

— Това ли е Гавин Хейс? Изглежда болен — прошепнах на Фъргъс.

— Пиян е — чу се тих глас зад мен и аз се обърнах. Джейми стоеше до рамото ми и се взираше в жалката процесия.

Залитанията на дребния мъж забавяха напредъка им, защото препъването му принуждаваше двамата мъже, оковани с него, да се лашкат наляво-надясно, за да запазят равновесие. Приличаха на трима пияници, които излизат от местната кръчма; в огромен контраст с мрачната сериозност на случая. Чух смях над барабаните и викове и подсвирквания от хората по балконите от ковано желязо на къщите по Ист Бей Стрийт.

— Твоя ли е заслугата? — казах тихо, за да не привличам внимание, но нямаше смисъл — дори да бях крещяла и размахвала ръце, никой не виждаше друго освен сцената пред нас.

По-скоро усетих, отколкото видях как Джейми сви рамене, когато пристъпи напред да застане до мен.

— Това поиска от мен — каза той. — И това беше най-доброто, което можех да направя.

— Бренди или уиски? — попита Фъргъс, който оглеждаше с опитно око Хейс.

— Човекът е шотландец, Фъргъс. — Гласът на Джейми беше спокоен като лицето му, но чух и лекото напрежение в него. — Той поиска уиски.

— Мъдър избор. С малко късмет няма да усети, когато го обесят — промърмори Фъргъс. Дребният мъж се беше изплъзнал от ръката на проповедника и падна по лице на песъчливия път, като повлече един от другарите си, който се стовари на колене; последният затворник, висок млад мъж, остана на крака, но се олюляваше силно наляво-надясно и отчаяно се опитваше да запази равновесие. Тълпата вече ревеше от смях.

Капитанът на стражата беше поаленял от бялата перука до металния горжет на врата, пламнал от срам и от жегата. Изрева заповед, докато барабаните продължаваха мрачния си ритъм и един войник забърза да махне веригата, която свързваше затворниците. Хейс беше вдигнат безцеремонно на крака от двама войници и процесията продължи малко по-дисциплинирано.

Когато стигнаха до бесилото, вече нямаше смях. Една теглена от мулета каруца беше спряна под клоните на огромен дъб. Усещах тътена на барабаните през стъпалата си. Леко ми се гадеше от слънцето и миризмите. Барабаните внезапно замлъкнаха и тишината закънтя в ушите ми.

— Недей да гледаш, сасенак — прошепна ми Джейми. — Върни се в каруцата. — Той обаче се взираше немигащо в Хейс, който се олюляваше между двамата войници, мърмореше си нещо и се озърташе с празен поглед.

Последното, което исках, е да гледам. Но не можех да оставя Джейми да мине през това сам. Той беше дошъл заради Гавин Хейс, а аз бях дошла заради него. Докоснах ръката му.

— Ще остана.

Джейми се изпъна и изправи рамене. Пристъпи крачка напред, за да се увери, че ще е видим сред тълпата. Ако Хейс беше в състояние да види нещо, последното, което щеше да зърне на този свят, щеше да е лицето на приятел.

Хейс се оглеждаше наляво-надясно, когато го вдигнаха в каруцата, кривеше врат и се взираше отчаяно.

— Gabhainn! A charaid! — изкрещя внезапно Джейми. Очите на Хейс го откриха веднага и той спря да се мята.

Дребният мъж стоеше, олюлявайки се, докато прочетоха присъдата: кражба на шест паунда и десет шилинга. Беше покрит с червеникав прах, а по наболата сива брада потрепваха капки пот. Проповедникът се наведе към него и прошепна нещо в ухото му.

Тогава барабаните забиха отново в равен ритъм. Палачът насочи примката над полуплешивата глава и я затегна здраво, нагласи прецизно възела, точно над ухото. Капитанът на стражата стоеше изпънат с вдигната сабя.

Внезапно осъденият също се изпъна. Взираше се в Джейми, отвори уста, сякаш да заговори.

Сабята проблесна на утринното слънце и барабаните спряха с едно последно тум!

Погледнах Джейми: беше пребледнял до устните, с широко отворени очи. С периферното си зрение виждах потрепващото въже и слабите рефлексивни гърчове на увисналия човек. Силна миризма на урина и фекалии се вдигна в плътния въздух.

До мен Фъргъс гледаше безстрастно.

— Мисля, че все пак усети — каза той със съжаление.

* * *

Тялото се олюляваше леко, мъртва тежест, която се клатеше като махало. От тълпата се надигна въздишка на страхопочитание и облекчение. Птиците надаваха крясъци в пламналото небе, шумовете от пристанището станаха слаби, приглушени в тежкия въздух, на носа всичко тънеше в тишина. От мястото си можех да чуя тихото туп… туп… туп на капките, които падаха от носа на провисналата обувка на трупа.

Не познавах Гавин Хейс и нямах причина да изпитвам лична мъка заради смъртта му, но се радвах, че стана бързо. Погледнах го крадешком, със странното усещане, че се натрапвам. Това беше най-публичният начин да се извърши най-личен акт и някак се срамувах да гледам.

Палачът си разбираше от работата; нямаше унизително мятане, ококорени очи, изскочил език. Малката кръгла глава на Гавин се беше наклонила рязко настрани, вратът му беше гротескно разтегнат, но чисто прекършен.

Капитанът на стражата, доволен, че Хейс е мъртъв, махна със сабята си да доведат следващия до каруцата. Видях как очите му огледаха облечените в червено войници и после се разшириха от гняв.

В същия миг от тълпата се чу вик и вълнението се разпространи бързо. Глави се извърнаха, хората бутаха съседите си, опитваха се да видят нещо, което вече не можеше да бъде видяно.

— Няма го!

— Изчезнал е!

— Спрете го!

Третият затворник, високият младеж, се беше възползвал от мига на смъртта на Гавин, за да се спаси. Беше се плъзнал покрай войниците, които трябваше да го пазят, но явно не бяха устояли на очарованието на бесилката.

Видях някакво движение зад една сергия, проблясък на мръсна руса коса. Няколко войници също го забелязаха и хукнаха натам, но мнозина вече тичаха в други посоки и настана такова блъскане и объркване, че нищо не беше постигнато.

Капитанът на стражата крещеше с поморавяло лице, гласът му едва се чуваше над рева на тълпата. Другият затворник, който изглеждаше стъписан, беше хванат и поведен чевръсто към казармите, докато войниците бързаха да се подредят отново под крясъците на капитана.

Джейми плъзна ръка на кръста ми и ме издърпа от пътя на човешката вълна. Тълпата се втурна пред войниците, които се строиха и с бърз марш излязоха от площада под яростните команди на сержанта.

— Най-добре да намерим Иън — каза Джейми, като отблъсна група развълнувани чираци. Погледна Фъргъс и кимна към бесилото и меланхоличния му товар.

— Поискай тялото. Ще се срещнем по-късно във „Върбата“.

— Мислиш ли, че ще го хванат? — попитах, докато се блъскахме през леещата се тълпа и напредвахме по павираната улица към търговските кейове.

— Предполагам. Къде може да иде? — каза той разсеяно, между веждите му се виждаше тънка бръчка. Явно още мислеше за обесения и не можеше да отдели внимание на живите.

— Хейс имаше ли семейство? — попитах.

Той поклати глава.

— Попитах го, когато му занесох уискито. Той мислеше, че може да има един жив брат, но нямаше представа къде. Брат му бил транспортиран скоро след Въстанието — във Вирджиния, но Хейс не знаел повече за него.

Нищо чудно; изпратените на принудителен труд нямаха как да се свързват с близките си в Шотландия, освен ако онзи, за когото работеха, не благоволеше да изпрати писмо от тяхно име. И дори да благоволи, това писмо едва ли щеше да стигне до Гавин Хейс, който бе прекарал десет години в затвора Ардсмюир, преди също да бъде транспортиран.

— Дънкан! — извика Джейми и един висок слаб мъж се обърна и вдигна ръка. Тръгна през тълпата на зигзаг, единствената му ръка се люлееше в широка арка и отблъскваше хората.

— Мак Дуб — каза той и кимна да поздрави Джейми. — Госпожо Клеър. — Дългото му тясно лице беше смръщено от мъка. Той също беше лежал в Ардсмюир с Хейс и Джейми. Единствено загубата на ръката му от инфекция на кръвта беше попречила да го транспортират с останалите. Негоден, за да бъде продаден като работник, той беше помилван и освободен, за да умре от глад — докато Джейми не го откри.

— Бог да прости бедния Гавин — каза Дънкан, като клатеше тъжно глава.

Джейми промърмори нещо на келтски и се прекръсти. Когато се изправи, се опита да се отърси от ужаса на този ден с видимо усилие.

— Да, трябва да отида на пристанището и да уредя пътуването на Иън, а после ще помислим за погребението на Гавин. Но трябва да се погрижа първо за момчето.

Пробивахме си път през тълпата към кейовете, промъквахме се покрай групички развълнувани клюкари, избягвахме каруци и колички, които минаваха през множеството с тъпо безразличие.

Колона войници с червени куртки се приближаваше с бърз марш от другия край на кея, разделяше тълпата като излят в майонеза оцет. Слънцето сияеше силно по върховете на байонетите, а ритъмът на трополящите крака кънтеше през шума на тълпата като приглушен барабан. Дори трясъкът на количките и талигите внезапно спря при преминаването им.

— Пази си джоба, сасенак — прошепна Джейми в ухото ми и ме поведе към едно тясно пространство между роб с чалма, който държеше две малки деца, и уличен проповедник, стъпил на сандък. Той крещеше за грях и разкаяние, но само една от три думи се чуваше в шумотевицата.

— Зашила съм го — уверих го аз, но все пак посегнах да докосна леката тежест до бедрото ми. — Ами твоите?

Той се ухили и килна шапка напред, тъмносините очи се присвиха на ярката слънчева светлина.

— Там са, където беше споранът ми навремето. Докато не срещна някоя курва с чевръсти пръсти, съм в безопасност.

Погледнах леката издутина в предницата на бричовете му и после към него. Широкоплещест и висок, с дръзки ясни черти и гордата осанка на шотландец, той привличаше погледа на всяка жена, покрай която минаваше, въпреки че ярката коса бе покрита от строга синя триъгълна шапка. Бричовете, взети назаем, бяха доста тесни и това допринасяше за общия ефект — подсилван от факта, че той самият изобщо не съзнаваше всичко това.

— Ти си ходещо изкушение за курвите — казах аз. — Стой до мен; ще те защитавам.

Той се засмя и хвана ръката ми, когато излязохме на малко свободно пространство.

— Иън! — извика, щом зърна племенника си над главите в тълпата. След миг едно високо, слабо и жилесто момче изскочи от множеството, отметна кичур тъмна коса от очите си и се усмихна широко.

— Мислех си, че никога няма да те открия, чичо! — възкликна той. — Господи, тук има повече народ, отколкото на Лаунмаркет в Единбург! — Той прокара ръка по дългото си, почти грозновато лице и остави ивица мръсотия на едната си буза.

Джейми го изгледа косо.

— Изглеждаш неподобаващо весел, Иън, след като току-що си видял как бесят човек.

Иън бързо промени изражението си и се опита да добие прилично тъжен вид.

— О, не, чичо Джейми — каза той. — Не видях обесването. — Дънкан изви вежда и Иън се изчерви леко. — Аз… не че ме беше страх; само че имах… исках да направя нещо друго.

Джейми се усмихна леко и го потупа по гърба.

— Не се тормози, Иън. И аз нямаше да го гледам, ако Гавин не ми беше приятел.

— Знам, чичо. Много съжалявам. — Съчувствие просветна в големите тъмни очи, единствените, които можеха да претендират за красота на това лице. Погледна ме. — Много ужасно ли беше, лельо?

— Да — казах аз. — Обаче свърши. — Извадих влажната кърпичка от пазвата си, изправих се на пръсти и изтрих петното от бузата му.

Дънкан Инес поклати тъжно глава.

— Да, горкият Гавин. Все пак това е по-бърза смърт, отколкото да умреш от глад, а него туй го чакаше.

— Да вървим — прекъсна го Джейми, не искаше да губи време в безсмислено оплакване. — „Хубавата Мери“ трябва да е в края на пристана. — Видях как Иън го поглежда и се изопва, сякаш да заговори, но Джейми вече се беше обърнал към пристанището и си пробиваше път през тълпата. Иън ме погледна, сви рамене и ми предложи ръката си.

Последвахме Джейми зад складовете, които се издигаха до доковете, заобикаляхме моряци, хамали, роби, пътници, клиенти и всякакви търговци. Чарлстън беше главно пристанище и бизнесът процъфтяваше, месечно през сезона тук акостираха и отплаваха стотици кораби от Европа.

„Хубавата Мери“ принадлежеше на приятел на братовчеда на Джейми, Джаред Фрейзър, който навремето бе отишъл във Франция и бе натрупал богатство от търговия с вино. С малко късмет капитанът на „Хубавата Мери“ можеше да бъде убеден от името на Джаред да вземе Иън на кораба към Единбург, като позволи на момчето да отработи пътя си като юнга.

Иън не беше въодушевен от тази перспектива, но Джейми беше решен да изпрати странстващия си племенник в Шотландия при първа възможност. Когато — въпреки всички други тревоги — се разчу, че „Хубавата Мери“ е в Чарлстън, ние дойдохме тук от Джорджия, където стъпихме за първи път на американска земя — по случайност — преди два месеца.

Подминахме някаква кръчма и една мърлява прислужница излезе с леген помия. Зърна Джейми и се изправи, притиснала легена до хълбока си, после изви вежда и му се усмихна нацупено. Той я подмина, без да я погледне, устремен към целта. Тя тръсна глава, хвърли помията на прасето, което спеше до стълбите, и влезе пак вътре.

Джейми спря, заслони очи, за да огледа редиците извисяващи се корабни мачти, и аз се приближих до него. Той несъзнателно посегна към предницата на бричовете си, за да я нагласи, и аз хванах ръката му.

— Семейните бижута още ли са в безопасност? — промърморих.

— Да, неудобни, но в безопасност — увери ме той. Дръпна връвта на бричовете си и направи гримаса. — Май беше по-добре да ги скрия в задника си.

— По-добре в твоя, отколкото в моя, приятел — усмихнах се аз. — Аз съм по-застрашена от обир.

Семейните бижута си бяха точно това. Бяхме изхвърлени на брега на Джорджия от урагана, подгизнали, парцаливи и бедстващи само с шепа големи скъпоценни камъни.

Надявах се капитанът на „Хубавата Мери“ да има достатъчно високо мнение за Джаред Фрейзър, за да приеме Иън като юнга, защото иначе щяхме да срещнем големи трудности по отношение на пътуването му.

На теория кесията на Джейми и моят джоб съдържаха значително богатство. На практика обаче тези камъни за нас бяха безполезни като чакъл. Макар да бяха лесен и компактен начин за пренасяне на богатство, беше трудно да ги обърнеш в пари.

Голяма част от търговията в южните колонии се осъществяваше под формата на бартер, а останалото се разменяше срещу разписки или квитанции, издадени от богат търговец или банкер. А богатите банкери в Джорджия бяха малко; тези, които бяха готови да замразят наличния си капитал в скъпоценни камъни, бяха още по-малко. Заможният производител на ориз, при когото бяхме отседнали в Савана, ни увери, че дори той рядко е виждал две лири стерлинги в брой. Всъщност в цялата колония едва ли имаше и десет паунда в злато и сребро.

Нямаше никакъв шанс да продадем камъните в безбрежните солени мочурища и борови гори, през които минахме по пътя си на север. Чарлстън беше първият достатъчно голям град, в който се озовавахме и където имаше търговци и банкери, които можеха да ни помогнат да осребрим част от нашите замразени активи.

Не че нещо можеше задълго да остане замръзнало в горещото лято на Чарлстън, помислих си. По шията ми се стичаха струйки пот, а ризата под корсажа ми беше подгизнала и лепнеше по кожата ми. Дори толкова близо до пристанището нямаше вятър по това време на деня и миризмите на горещ катран, мъртва риба и потни работници бяха почти зашеметяващи.

Въпреки протестите им Джейми беше настоял да даде един от скъпоценните камъни на господин и госпожа Оливие, милите хора, които ни бяха прибрали, след като морето ни изхвърли буквално на прага им. Искахме да им се отблагодарим за гостоприемството. В замяна те ни дадоха каруца, два коня и чисти дрехи, и храна за пътуването на север, както и малко пари.

С тях в джоба ми имаше шест шилинга и три пенса, които представляваха цялото ни ликвидно богатство.

— Насам, чичо Джейми — каза Иън, като се обърна и кимна нетърпеливо на чичо си. — Искам нещо да ти покажа.

— Какво? — попита Джейми, проправяйки си път през тълпата потни роби, които товареха прашни бали сушено индиго на един товарен кораб. — И как си се сдобил с него, каквото и да е? Нали нямаш никакви пари?

— Не, спечелих го на зарове. — Гласът на Иън се понесе назад, тялото му не се виждаше, защото бе заобиколил една каруца с царевица.

— Зарове! За бога, Иън, не можеш да играеш комар, когато нямаш и пени! — Като ме държеше за ръката, Джейми се блъскаше през тълпата, за да стигне до племенника си.

— Ти го правиш постоянно, чичо Джейми — изтъкна момчето и спря да ни изчака. — Правиш го във всяка кръчма и хан, в които сме отсядали.

— За бога, Иън, това са карти, не зарове! И аз знам какво правя!

— Аз също — каза Иън самодоволно. — Спечелих, нали?

Джейми извъртя очи към небесата, молеше се за търпение.

— Господи, Иън, радвам се, че ще се прибереш у дома, преди да си си разбил главата. Обещай ми, че няма да играеш на зарове с моряците, нали? Няма къде да се измъкнеш на един кораб.

Иън не му обръщаше внимание; беше стигнал до някаква купчина, овързана със здраво въже. Спря и се обърна към нас, сочейки купчината в краката си.

— Ето, вижте, куче — каза гордо Иън.

Аз отстъпих бързо зад Джейми и го хванах за ръката.

— Иън — казах, — това не е куче. Това е вълк. Това е проклет голям вълк и мисля, че трябва да се махнеш от него, преди да ти е отхапал задника.

Вълкът размърда нехайно едното си ухо към мен, после ме пренебрегна. Продължаваше да седи и да пъхти в жегата, а големите му жълти очи бяха втренчени в Иън с настойчивост, която само човек, който никога не е виждал вълк, може да приеме за преданост. Аз бях виждала.

— Те са опасни — казах. — Ще ти се нахвърлят веднага.

Без да обръща внимание на думите ми, Джейми се наведе да огледа звяра.

— Не е точно вълк, нали? — Звучеше заинтригуван, протегна юмрук към така нареченото куче, за да може то да помирише кокалчетата му. Затворих очи в очакване на неминуемата ампутация на ръката му. Не чух писъци и отворих очи отново, за да го видя как клечи на земята и се взира в ноздрите на животното.

— Много е красив, Иън — каза Джейми, като чешеше фамилиарно вълка под брадичката. Жълтите очи се присвиха леко, дали от удоволствие, или предпазливо, или по-скоро в очакване да отхапе носа на Джейми. — По-голям е от вълк обаче; по-широк в главата и гърдите, и има много по-дълги крака.

— Майка му е ирландски вълкодав. — Иън беше клекнал до Джейми и разпалено обясняваше, галейки огромния сиво-кафяв гръб. — Избягала в гората, когато се разгонила, и щом се върнала…

— О, да, ясно. — Сега Джейми гукаше нещо на келтски на чудовището, като взе огромната му лапа и започна гали косматите пръсти. Извитите черни нокти бяха дълги поне пет сантиметра. Създанието притвори очи, слабият ветрец рошеше гъстата козина на врата му.

Погледнах към Дънкан, който изви вежди към мен, сви леко рамене и въздъхна. Дънкан не си падаше по кучета.

— Джейми… — казах аз.

— Balach Boidheach[1] — каза Джейми на вълка. — Ама не си ли голям красавец, а?

— С какво ще го храниш? — попитах малко по-високо от необходимото.

Джейми спря да гали звяра.

— О… — Погледна жълтоокото създание с известно съжаление. — Е… — Изправи се и поклати неохотно глава. — Опасявам се, че леля ти е права, Иън. Как ще го храним?

— О, това не е проблем, чичо Джейми — увери го Иън. — Той сам си ловува.

— Тук ли? — Огледах пристанището и редицата сергии. — Какво ловува, малки дечица?

Иън като че ли леко се засегна.

— Разбира се, че не, лельо. Риба.

Като видя трите скептични физиономии, Иън коленичи, грабна муцуната на звяра с две ръце и отвори устата му.

— Наистина! Кълна се, чичо Джейми! Ето, помириши му дъха!

Джейми погледна със съмнение двете редици впечатляващо блестящи зъби и потърка брадичката си.

— Аз… ами ще трябва да приема думата ти, Иън. Но въпреки това… за бога, пази си пръстите! — Иън отпусна хватката и огромните челюсти се затръшнаха, като пръснаха слюнка по каменния кей.

— Нищо ми няма, чичо — каза ведро Иън и избърса ръка в бричовете си. — Няма да ме ухапе. Сигурен съм. Казва се Роло.

Джейми потърка с кокалчетата на пръстите си горната си устна.

— Ммфффммм. Е, както и да се казва и каквото и да яде, не мисля, че капитанът на „Хубавата Мери“ ще приеме добре присъствието му сред моряците.

Иън не каза нищо, но щастливата му физиономия така и не помръкна. Всъщност засия още повече. Джейми го погледна, видя блесналото му лице и се скова.

— Не — каза с ужас. — О, не!

— Да — рече Иън. Широка доволна усмивка разделяше кокалестото му лице. — Отплавали са преди три дни, чичо. Закъсняхме.

Джейми каза нещо на келтски, което не разбрах. Дънкан изглеждаше скандализиран.

— По дяволите! — мина Джейми на английски. — Проклятие! — Свали си шапката и прокара ръка по лицето си. Изглеждаше потен, размъкнат и крайно недоволен. Отвори уста, но явно размисли, затвори я и прокара грубо пръсти през косата си, като издърпа панделката, която я прихващаше.

Иън изобщо не се смути.

— Съжалявам, чичо. Ще се опитам да не те тревожа, наистина. И мога да работя; ще припечелвам достатъчно за храната си.

Изражението на Джейми омекна, докато гледаше племенника си. Той въздъхна дълбоко и потупа Иън по рамото.

— Не че не те искам, Иън. Знаеш, че най-много от всичко искам да си с мен. Но какво ще каже майка ти, по дяволите?

Иън пак засия.

— Не знам, чичо — рече той, — но тя ще го каже в Шотландия, нали? А ние сме тук. — Той прегърна Роло. Вълкът като че ли леко се сепна от този жест, но след миг извади дългия си розов език и изискано облиза Иън по ухото. Опитва му вкуса, помислих си цинично.

— Освен това — добави момчето — тя знае, че съм жив и здрав; нали ѝ писа от Джорджия, че съм с теб.

Джейми се усмихна лукаво.

— Не мога да кажа, че точно тази вест я е успокоила прекомерно, Иън. Тя ме познава от доста време, нали?

Той въздъхна, плесна шапката на главата си, после се обърна към мен.

— Трябва да пийна нещо, сасенак. Да намерим оная кръчма.

* * *

Във „Върбата“ беше тъмно и може би дори щеше да е хладно, ако не беше така претъпкано. По пейките и масите беше пълно със зрители на обесването и моряци от пристанището и беше като в сауна. Вдишах, когато пристъпих вътре, и много бързо издишах. Сякаш си поемаш дъх през купчина мръсни дрехи, накиснати в бира.

Роло веднага доказа ползата от него, като раздели тълпата като Червено море, когато пристъпи в кръчмата, оголил зъби в нямо ръмжене. Очевидно беше свикнал с кръчми. След като разчисти една ъглова пейка, той се сви под масата и като че ли заспа.

Вече скрит от слънцето, с голяма глинена халба тъмен ейл, който се пенеше деликатно пред него, Джейми бързо си върна обичайното самообладание.

— Имаме два варианта — каза той и отметна мократа от пот коса от слепоочията си. — Можем да останем в Чарлстън, докато намерим купувач за един от камъните и вероятно да уредим връщането на Иън в Шотландия с друг кораб. Или можем да тръгнем на север към Кейп Фиър и да открием кораб за него в Уилмингтън или Ню Берн.

— Аз казвам на север — рече Дънкан без колебание. — Ти имаш роднина в Кейп Фиър, нали? Не ми харесва мисълта да стоим дълго сред непознати. И твоят роднина ще се погрижи да не ни измамят или ограбят. Тук… — Той сви рамо в красноречив жест към не-шотландците — сиреч природно нечестните — хора около нас.

— О, нека тръгнем на север, чичо! — каза бързо Иън, преди Джейми да е отговорил. Избърса малкия мустак от пяна с ръкава си. — Сигурно пътуването ще е опасно; ще ти трябва още един мъж за защита, нали?

Джейми скри изражението си зад халбата, но аз седях достатъчно близо до него, за да усетя как се разтресе тялото му. Джейми наистина много обичаше племенника си, но си беше факт, че Иън бе от хората, на които винаги им се случва нещо. Обикновено не по тяхна вина, но все пак се случваше.

Момчето беше отвлечено от пирати преди година и именно в усилието да го спасим се бяхме озовали по обиколен и често опасен път в Америка. Напоследък не се беше случило нищо, но аз знаех, че Джейми няма търпение да изпрати петнайсетгодишния си племенник в Шотландия при майка му, преди да е станало още нещо.

— О… разбира се, Иън — каза Джейми, когато остави халбата. Той внимателно избягваше погледа ми, но виждах, че ъгълчето на устата му потрепва. — Ти ще си от голяма полза, сигурен съм, но…

— Може да срещнем червени индианци! — ококори се Иън. Лицето му, вече розово от слънцето, се зачерви още повече от радостното очакване. — Или диви зверове! Доктор Щерн ми каза, че пустошта на Калифорния е пълна с яростни създания — мечки, диви котки и зли пантери — и едно голямо смрадливо същество, което индианците наричат скункс!

Задавих се с ейла.

— Добре ли си, лельо? — наведе се притеснен Иън над масата.

— Добре съм — изхриптях, като избърсах потното си лице с кърпичка. Попих капките ейл от пазвата си и дискретно подръпнах корсажа от тялото си, за да пропусна малко въздух.

После погледнах към лицето на Джейми, чието изражение на потиснато веселие бе отстъпило пред леко смръщване.

— Скунксовете не са опасни — промърморих и сложих ръка на коляното му. Макар че беше умел и безстрашен ловец в Северна Шотландия, Джейми бе склонен да подхожда доста предпазливо към непознатата фауна на Новия свят.

— Ммфмм. — Лицето му се отпусна, но леката бръчка си остана между веждите му. — Може, ами другите неща? Не знам дали ми се ще да срещам мечка или пък диваци, въоръжен само с това. — Той докосна големия кинжал в ножницата, която висеше на колана му.

Липсата на оръжия беше притеснила Джейми значително по време на пътуването ни към Джорджия, а думите на Иън за индианците и дивите животни отново събуди тази тревога. Освен кинжала на Джейми, Фъргъс имаше още по-малко острие, подходящо за рязане на въжета и кастрене на вейки за огъня. Това беше целият ни арсенал — семейство Оливие нямаха излишни пушки или саби.

По време на пътуването от Джорджия до Чарлстън бяхме в компанията на група фермери, които отглеждаха ориз и индиго — всички въоръжени до зъби с ножове, пищови и мускети, — и караха продукцията си на пристанището, за да бъде транспортирана с кораби на север към Пенсилвания и Ню Йорк. Ако тръгнехме за Кейп Фиър сега, щяхме да сме сами, невъоръжени и в общи линии беззащитни пред всичко, което можеше да се появи в гъстите гори.

Все пак имаше наложителни причини да тръгнем на север и липсата на наличен капитал беше една от тях. Кейп Фиър беше най-голямото поселение на шотландци от севера в американските колонии и там имаше градове, чиито жители бяха избягали от Шотландия през последните двайсет години, след поражението при Калоден. И сред тях имаше роднина на Джейми, за когото знаех, че ще ни осигури подслон: покрив, легло и време, за да се установим в Новия свят.

Джейми отпи отново от халбата и кимна на Дънкан.

— Трябва да кажа, че съм съгласен с теб, Дънкан. — Облегна се на стената и огледа небрежно претъпканото помещение. — Не усещате ли, че някой ни гледа?

Тръпка плъзна по гърба ми въпреки струйката пот, която правеше същото. Дънкан отвори по-широко очи, после ги присви, но не се обърна.

— Аха — рече той.

— Кой? — попитах и се огледах доста нервно. Не виждах някой да ни обръща внимание, макар че всеки можеше да ни гледа скришом; кръчмата кипеше от подгизнали от алкохол хора и глъчката беше така силна, че заглушаваше всичко, освен най-близкия разговор.

— Всеки, сасенак — отвърна Джейми. Погледна ме косо и се усмихна. — Не се плаши толкоз, де? Не сме в опасност. Не и тук.

— Засега — каза Инес. Наведе се напред, за да си налее още ейл. — Мак Дуб извика на Гавин на бесилото, нали тъй? Все някой ще е забелязал Мак Дуб нали си е и хубавец — добави той сухо.

— А фермерите, които дойдоха с нас от Джорджия, вече са продали стоката си и разпускат на такива места — каза Джейми, загледан в халбата си. — Те са свестни мъже, но приказват, сасенак. Това е хубава история, нали? Хора, довени от урагана? И каква е вероятността поне един от тях да не знае малко за това, което носим?

— Разбирам — промърморих, и наистина разбирах. Бяхме привлекли интереса чрез връзката си с престъпник и вече не можехме да минем за незабележими пътници. Ако не успеехме скоро да намерим купувач, рискувахме да станем мишена на обир от безскрупулни хора или пък да привлечем интереса на английските власти. И двете вероятности не бяха приятни.

Джейми вдигна чашата си и отпи дълго, после я остави с въздишка.

— Не. Мисля, че май не е умно да оставаме в града. Ще погребем Гавин и после ще си намерим безопасно място в гората, където да спим. Утре ще решим дали да останем, или да тръгнем.

Мисълта да прекараме още няколко нощи в гората — със или без скунксове — не ми се понрави. Не бях си сваляла роклята от осем дни, бях изплаквала само някои части от анатомията си, когато спирахме близо до поток.

Нямах търпение да се озова в истинско легло, дори и пълно с бълхи, и да имам шанса да отмия мръсотията от едноседмичното пътуване. Все пак той беше прав. Въздъхнах, огледах печално маншета на ръкава си, който беше сив и протрит от носене.

Вратата на кръчмата внезапно се отвори и ме извади от мислите. Четирима войници с червени куртки влязоха в претъпканото помещение. Бяха с пълна униформа и байонети на мускетите, и очевидно не идваха за ейл или игра на зарове.

Двама от тях обиколиха бързо помещението, надничайки под масите, докато друг изчезна в кухнята отзад. Четвъртият остана да пази до вратата, а светлите му очи оглеждаха зорко тълпата. Задържа поглед на нашата маса, после продължи търсенето.

Джейми изглеждаше спокоен, отпиваше най-нехайно от халбата, но видях как ръката в скута му се сви в юмрук. Дънкан, не така способен да прикрива чувствата си, наведе глава да скрие изражението си. И двамата не се чувстваха спокойни в присъствието на червени куртки, и то с право.

Като че ли никой друг в кръчмата не се смути от появата на войниците. Малката групичка, която пееше в ъгъла до комина, продължи безкрайната си версия на „Напълнете всички чаши“, продължаваше и шумният спор, възникнал между кръчмарката и двама чираци.

Войникът се върна от кухнята, явно не беше открил нищо. Стъпи грубо върху заровете, на които играеха до огнището, и се присъедини към събратята си на вратата. Точно когато войниците излизаха от кръчмата, на прага се появи Фъргъс. Притискаше се към рамката на вратата, за да избегне размаханите лакти и прикладите на мускетите.

Видях как един войник зърна проблясване на метал и хвана с интерес куката, която заместваше липсващата лява ръка на Фъргъс. Погледна го остро, но метна мускета на рамо и тръгна след другарите си.

Фъргъс си запробива път през тълпата и се тръшна на пейката до Иън. Изглеждаше разгорещен и ядосан.

— Проклет salaud[2] — каза той без никакво предисловие.

Джейми вдигна вежди.

— Свещеникът — уточни Фъргъс. Взе халбата, която Иън бутна към него, и я пресуши. Слабата му шия подскачаше, докато не изпи всичко. Остави я, издиша тежко и запримигва много по-щастлив. Въздъхна и избърса устата си.

— Иска десет шилинга, за да погребе човека в църковния двор — каза той. — Англиканска църква, разбира се. Тук няма католически. Проклет лихвар! Знае, че нямаме избор. Тялото няма да издържи и до залез. — Прокара пръст под шалчето си, отдели подгизналата от пот памучна тъкан от врата си, после заби юмрук няколко пъти по масата, за да привлече вниманието на прислужницата, която търчеше из кръчмата под настояванията на клиентите.

— Казах на угоения кучи син, че ти ще решиш дали да платиш. Все пак можем да го погребем и в гората. Макар че ще трябва да купим лопата — добави той смръщен. Тези алчни хора знаят, че сме чужденци. Ще ни вземат и последната монета, ако могат.

Бяхме опасно близо до последната монета. Имах достатъчно, за да платя за свястно ядене тук и да купя храна за пътуването на север; вероятно и да платя за една-две нощи в хан. Но нищо повече. Видях как Джейми огледа кръчмата, преценяваше какви са възможностите да изкара малко пари на комар.

Войниците и моряците бяха най-подходящи за тази цел, но не бяха много тук — вероятно голяма част от градския гарнизон още търсеше беглеца. В един ъгъл видях малка група мъже, които гуляеха с няколко кани бренди; двама пееха или поне се опитваха, опитите им предизвикваха огромно веселие сред техните сътрапезници. Джейми кимна почти доловимо, щом ги видя, и се обърна към Фъргъс.

— Какво направи засега с Гавин? — попита го. Фъргъс присви едното си рамо.

— Сложих го в каруцата. Продадох дрехите му на една вехтошарка срещу саван и тя се съгласи да измие тялото като част от сделката. — Усмихна се леко на Джейми. — Не се тревожи, милорд; тялото е на сигурно място. Засега — добави той и вдигна новата халба с ейл към устните си.

— Горкият Гавин. — Дънкан Инес също вдигна халбата си в чест на своя мъртъв другар.

— Slainte[3] — каза Джейми и вдигна халбата си. Остави я и въздъхна.

— Той не би искал да бъде погребан в гората.

— Защо? — попитах аз. — Едва ли за него ще има някакво значение.

— О, не, не можем да го направим, госпожо Клеър. — Дънкан клатеше съчувствено глава. Обикновено беше по-сдържан човек и бях изненадана, че показва така чувствата си.

— Той се страхуваше от тъмното — каза тихо Джейми. Втренчих се в него и той ми се усмихна накриво. — Живял съм с Гавин Хейс почти толкова дълго, колкото съм живял и с теб, сасенак — и то на много по-тясно. Познавам го добре.

— Да, той се страхуваше да е сам в тъмното — потвърди Дънкан. — Страхуваше до смърт от tannagach — духове.

Дългото му печално лице доби замислено изражение и аз разбрах, че вижда в ума си затворническата килия, която беше споделял с Джейми и Гавин Хейс — и още четиридесет мъже — три дълги години.

— Помниш ли, Мак Дуб, как една нощ ни разказа за, tannasq, който е срещнал?

— Помня, Дънкан, но ми се ще да не помнех. — Джейми потрепери въпреки жегата. — След това стоях буден половината нощ.

— Защо, чичо? — Иън се наведе над халбата си, ококорил очи. Бузите му бяха зачервени и влажни, а шалчето му се беше намачкало от потта.

Джейми изтри устата си с ръка, мислеше.

— Ами, било късна, студена есен в Северна Шотландия, точно когато сезоните се сменят и във въздуха се усеща приближаващият мраз — каза той. Настани се добре на пейката и се облегна назад с халбата в ръка. Усмихна се лукаво и дръпна шалчето си. — Не като сега.

— Е, синът на Гавин онази нощ прибрал кравите, но една липсвала — момчето било обиколило хълмовете и долчинките, но не могло да я намери. Затова Гавин го изпратил да издои другите две и тръгнал сам да търси изгубената крава.

Завъртя бавно глинената халба в ръцете си, като се взираше в тъмния ейл, сякаш виждаше в него черните като нощ шотландски хълмове и мъглата, която се носи над есенните долини.

— Отдалечил се на известно разстояние и къщата зад него изчезнала. Когато се обърнал, не можел да види вече светлината от прозореца и не се чувало нищо, освен воят на вятъра. Било студено, но той продължил да върви през калта и прещипа, лед хрущял под ботушите му.

Видял малка горичка в мъглата и си помислил, че кравата се е скрила под дърветата, затова тръгнал натам. Каза, че дърветата били брези, вече без листа, но клоните им били преплетени, затова трябвало да наведе глава, за да се промъкне през тях. Навлязъл в горичката и видял, че не е никаква горичка, ами кръг от дървета. Големи, високи дървета, на равни разстояния едно от друго. А между тях имало по-млади фиданки, които образували стена от клони. В центъра на кръга се издигала грамада.

Колкото и да беше горещо в кръчмата, усетих ледена тръпка да се плъзга по гръбнака ми. Бях виждала древните каменни грамади в Северна Шотландия и ми се струваха достатъчно зловещи и на дневна светлина.

Джейми отпи от ейла и обърса струйка пот от слепоочието си.

— Гавин се почувствал много странно. Защото познавал мястото — всички го познавали и гледали да не припарват до него. То било чудато място. И било още по-страшно в мрака и студа, отколкото на дневна светлина. Това била стара грамада от скални отломки, отрупани с камъни и той виждал черния отвор на гробницата. Знаел, че не бива да влиза там, особено без амулет. Гавин нямал друго, освен дървения кръст на врата си. Тъй че се прекръстил с него и се обърнал да си върви.

Джейми спря да отпие от халбата.

— Но точно когато излизал от горичката — каза той тихо, — чул стъпки зад себе си.

Видях как адамовата ябълка на Иън подскочи, когато преглътна. Посегна механично към чашата си, без да откъсва поглед от чичо си.

— Не се обърнал да погледне — рече Джейми, — продължил да върви. И стъпките след него продължили да го следват. Тръгнал през торфа, който бил подгизнал и покрит с лед, толкова било студено. Чувал как торфът хрущи под краката му и зад него — Хрус! Хрус! Хрус! Вървял ли вървял през студа в тъмната нощ, гледал напред за светлината на прозореца на къщата му, където жена му била оставила свещта. Но светлината така и не се появила и той започнал да се плаши, че се е изгубил из пущинака и мрачните хълмове. И през цялото време чувал стъпките зад себе си, кънтели в ушите му.

— Накрая вече не издържал, стиснал разпятието на шията си и се обърнал с вик да се изправи пред преследвача си.

— И какво е видял? — Зениците на Иън се бяха разширили от бирата и от удивление. Джейми го погледна, после погледна Дънкан и му кимна да продължи историята.

— Каза, че било фигура като човек, но без тяло — каза тихо Дънкан. — Цялата бяла, сякаш била направена от мъглата, но с големи дупки, където трябвало да са очите, празни и черни. И душата му едва не излетяла от страх.

— Гавин вдигнал кръста пред лицето си и започнал силно да се моли на Светата Дева — поде Джейми, като се наведе напрегнато напред, смътната светлина на огъня очертаваше профила му в златно. — И онова нещо не се приближило, останало там и само го гледало.

Гавин започнал да върви заднешком, не смеел да се обърне отново. Вървял назад, препъвал се, подхлъзвал се, страхувал се, че всеки миг може да падне в пропаст или от скала и да си строши врата, но повече го било страх да обърне гръб на студеното създание.

Не знаел колко дълго е вървял така, краката му вече треперели от умора, когато най-сетне зърнал светлина в мъглата — това била къщата му, със свещта на прозореца. Изкрещял от радост и се обърнал към вратата, но студеното създание било бързо, плъзнало се покрай него и му препречило пътя.

— Съпругата му го чакала и когато чула вика му, веднага излязла на прага. Гавин ѝ изкрещял да не излиза, а да вземе амулет, за да прогони tannasq. Тя бързо грабнала гърнето изпод леглото си и една клонка мирта, овързана с червен и черен конец, с която благославяла кравите. Хвърлила водата през вратата и студеното нещо скочило напред и яхнало трегера. Гавин хукнал под него и залостил вратата. Останал в прегръдките на жена си до зазоряване. Не изгасили свещта цялата нощ и Гавин Хейс никога вече не напуснал къщата си слез залез — докато не тръгнал да се бие за принц Теарлах.

Дори Дънкан, който знаеше историята, въздъхна, когато Джейми замълча. Иън се прекръсти и се огледа смутено, но като че ли никой не забеляза.

— Е, сега Гавин отиде в мрака — каза тихо Джейми. — Но няма да го оставим да лежи в неосветена земя.

— Намерили ли са кравата? — попита Фъргъс, практичен както винаги. Джейми изви вежда към Дънкан, който отговори:

— О, да, намерили я. На сутринта открили горкото животно, копитата му били напластени с кал и камъни, взирало се като обезумяло с пяна на муцуната. А хълбоците ѝ се надигали така тежко, сякаш щели да избухнат. — Погледна от мен към Иън и пак към Фъргъс. — Гавин каза — рече той прецизно, — че изглеждала, сякаш се е върнала от ада.

— Господи! — Иън отпи дълбоко от ейла си и аз направих същото. В ъгъла пиянската групичка се опитваше да подкара „Капитан Гръмотевица“, но всеки път избухваше в смях.

Иън остави чашата си на масата.

— И какво се случило с тях? — попита той с угрижена физиономия. — С жената на Гавин и със сина му?

Джейми срещна погледа ми, ръката му докосна бедрото ми. Знаех, без да ми казва, какво се е случило със семейство Хейс. Ако не бяха куражът и непреклонността на Джейми същото щеше да се случи и с мен, и с дъщеря ни Бриана.

— Гавин така и не разбра — каза тихо Джейми. — Не получи вест от жена си — вероятно е гладувала като всички или е била прокудена да умре в студа. Синът му се сражавал с него на Калоден. Всеки път, когато доведяха в килията ни някой, сражавал се там, Гавин го питаше: „Да си виждал едно момче куражлия на име Арчи Хейс, ей толкова високо?“ — И посочи на около метър и петдесет от пода, за да покаже жеста на Хейс. — На четиринайсет години, казваше той, със зелено наметало и малка позлатена брошка. — Но никой не го бил виждал — нито да пада убит, нито да се спасява.

Джейми отпи от ейла си, взираше се в двама британски офицери, които бяха влезли и се настаниха в ъгъла. Навън притъмняваше и те явно вече бяха свободни. Кожените им шалчета бяха развързани заради жегата, носеха само пищови, които просветваха под куртките — почти черни в смътната светлина, освен там, където огънят ги обагряше в червено.

— Понякога той се надяваше момчето да е било пленено и транспортирано — каза Джейми. — Като брат му.

— Сигурно е записано някъде в архивите? — попитах аз. — Те не са ли… не водят ли списъци?

— Водеха — каза Джейми, като още гледаше войниците. Лека, горчива усмивка докосна ъгълчетата на устата му. — Точно такъв списък ме спаси след Калоден, когато ме попитаха за името ми, преди да ме разстрелят. За да го запишат. Но човек като Гавин няма как да види английските регистри. А дори да можеше, едва ли щеше да го направи. — Погледна ме. — Ти би ли искала да знаеш със сигурност, ако беше твое дете?

Поклатих глава, а той ми се усмихна леко и стисна ръката ми. Нашето дете все пак беше на сигурно място. Той взе халбата си и я пресуши, после кимна на прислужницата.

Момичето донесе храната, като заобиколи отдалече масата, за да не припарва до Роло. Звярът лежеше неподвижно отдолу, издал муцуна към стаята, а огромната му космата опашка лежеше тежка върху краката ми. Жълтите очи обаче бяха широко отворени и наблюдаваха всичко. Следяха внимателно прислужницата и тя притеснено се отдръпна, без да го изпуска от поглед, докато не се отдалечи на безопасно разстояние.

Джейми видя това и погледна към така нареченото куче.

— Той гладен ли е? Да му поръчам ли риба?

— О, не, чичо — увери го Иън. — Роло сам си лови риба.

Веждите на Джейми се извиха, но той само кимна и погледна предпазливо към Роло, докато поемаше чиния с печени стриди от подноса.

— Ех, колко жалко. — Дънкан Инес вече беше доста пиян. Седеше отпуснат до стената, рамото на ампутираната ръка бе по-високо от другото и му придаваше странен, сгърбен вид. — Свестен човек като Гавин да стигне до такъв край! — Поклати печално глава над халбата си, като език на погребална камбана. — Няма вече близки, които да скърбят за него, прокуден сам на това диво място — обесен като престъпник и сигурно ще бъде погребан в неосветена земя. Дори няма да го оплачат като хората! — Той вдигна чашата си и с известна трудност откри устата си с нея. Отпи дълбоко и я остави с приглушен звън.

— Е, той ще има caithris! — погледна войнствено от Джейми към Фъргъс и Иън. — Защо не?

Джейми не беше пиян, но не беше и напълно трезвен. Усмихна се на Дънкан и вдигна за наздравица халбата си.

— Защо не наистина? — каза той. — Само че ще трябва ти да я изпееш, Дънкан. Останалите не познават Гавин, а аз не мога да пея. Ще крещя с теб обаче.

Дънкан кимна величествено, кървясалите му очи ни оглеждаха. Без никакво предупреждение той отметна глава назад и нададе ужасен вой. Аз подскочих на мястото си и разлях половин халба ейл в скута си. На Иън и Фъргъс, които явно вече бяха чували келтски оплаквачески песни, не им мигна окото.

В цялата кръчма се избутваха пейки, мъже скачаха от местата си и посягаха към пищовите си. Кръчмарката се подаде ококорена от отвора към кухнята. Роло се събуди с гръмовно: „Уаф!“ и се огледа диво с оголени зъби.

— Tha sinn cruinn a chaoidh ar caraid, Gabhainn Hayes — гърмеше Дънкан с дрезгав баритон. Знаех келтски колкото да мога да си преведа това като: „Събрахме се да скърбим и да плачем към небесата за загубата на нашия приятел Гавин Хейс!“

— Èisd ris! — припя Джейми.

— Rugadh e do Sheumas Immanuel Hayes agus Louisa N’ic a Liallainn an am baile Chill-Mhartainn, ann an sgire Dhun Domhnuill, anns a bhliadhnaseachd ceud deug agus a haon! „Той беше роден от Шиймъс Емануел Хейс и Луиза Маклилан, в село Килмартин, енория Доданил, в Лето Господне хилядо седемстотин и първо!“

— Èisd ris! — Този път и Фъргъс и Иън се присъединиха към хора с тези думи, които си преведох грубо като: „Чуйте го!“

Роло като че ли не се интересуваше от песента и припева; беше прилепил уши назад и присвиваше жълтите си очи. Иън го почеса успокояващо по главата и той пак легна, мърморейки вълчи проклятия под нос.

Публиката, вече осъзнала, че не се задава заплаха от насилие и без съмнение отегчена от жалките вокални усилия на пиянската групичка в ъгъла, се настани да се наслаждава на шоуто. Докато Дънкан продължи с изброяването на имената на овцете, които Гавин Хейс бе притежавал, преди да остави стадото си, за да последва господаря си към Калоден, много хора от съседните маси вече се бяха включили ентусиазирано в хоровия припев, като крещяха: „Èisd ris!“ и удряха халби по масите в пълно неведение за какво става въпрос. И още по-добре.

Дънкан, по-пиян от всякога, фиксира войниците на съседната маса с кръвнишки поглед, по лицето му се стичаше пот.

— A Shasunnaich na galladh, ’s ole a thig e dhuibh fanaid air bàs gasgaich. Gun toireadh an diabhul fhein leis anns a bhàs, direach do Fhirinn! „Проклети сасенакски кучета, които се гощават с мъртва плът! Болест да ви изяде, задето се смеете и радвате на смъртта на един смел мъж! Нека самият дявол да ви сграбчи в часа на смъртта ви и да ви завлече право в ада!“

Иън пребледня леко при тези думи, а Джейми присви очи към Дънкан, но войниците извикаха „Èisd ris!“ заедно с останалите.

Фъргъс, обзет от вдъхновение, стана, свали си шапката и мина с нея през тълпата, която, въодушевена от ейла и от вълнението, хвърляше медни монети в нея, за да заплати за привилегията да участва в собственото си порицание.

Аз носех на алкохол като повечето мъже, но имах по-малък пикочен мехур. Главата ми се беше замаяла не само от ейла, но и от шума и изпаренията. Затова станах, измъкнах се от масата и минах през тълпата, за да изляза на свеж въздух в ранната вечер.

Още беше горещо и влажно, но поне слънцето беше залязло. Все пак тук навън имаше много повече въздух, и много по-малко хора, с които да го споделям.

След като облекчих вътрешното напрежение, аз седнах на един от дръвниците до кръчмата с глинената халба и започнах да дишам дълбоко. Нощта беше ясна, с ярък полумесец, който надничаше сребърен над пристанището. Нашата каруца стоеше наблизо, само силует на светлината от прозорците на кръчмата. Предполагаше се, че прилично покритото със саван тяло на Гавин Хейс лежи в нея. Надявах се да се е зарадвал на своя caithris.

Вътре Дънкан беше спрял да пее. Някакъв ясен тенор, леко треперлив от ейла, но все пак приятен, пееше позната мелодия над шумотевицата на разговорите.

До Анакреон в небето, що в рая весели се,

поети и певци изпратили петиция,

да бъде извор техен и вечен покровител!

Гъркът прастар и весел тогава им извикал:

„Флейта, дудук и глас завинаги ще пеят!

Че давам ви и жар, и името си с нея.

Гласът на певеца прекъсна мъчително на «флейта, дудук и глас», но продължи да пее въпреки смеха на публиката. Аз се усмихнах накриво, когато стигна до последния куплет.

Но вие като мене не бива да забравяте

Бакхус и Венера във стих да благославяте.

Вдигнах чашата си за наздравица към каруцата, като тихо продължих с певеца последните два стиха:

О, кажете, още ли звездното знаме се вее

над свободна земя, над земята на храбри и смели?“

Допих си ейла и останах да седя там и да чакам мъжете да излязат.

2.

В която срещаме призрак

— Десет, единайсет, дванайсет… И две, и шест… един паунд, осем шилинга, шест пенса, два фартинга! — Фъргъс хвърли церемониално и последната монета в кесията си и я върза здраво, после я подаде на Джейми. — И три копчета — каза той, — но тях ги запазих. — Потупа се по жакета.

— А ти плати ли на кръчмарката храната? — попита ме Джейми, като претегляше в ръка малката кесия.

— Да — отвърнах. — Имам четири шилинга и шест пенса, освен събраното от Фъргъс.

Фъргъс се усмихна скромно, големите му бели зъби блеснаха на слабата светлина от прозореца на кръчмата.

— Събрахме парите за погребението, значи — каза той. — Сега ли ще откараме мосю Хейс при свещеника, или ще изчакаме до сутринта?

Джейми се смръщи към каруцата, докато стоеше в края на двора на кръчмата.

— Свещеникът едва ли е буден по това време — каза той и погледна към изгряващата луна. — Все пак…

— Аз бих го направила сега, за да не го взимаме с нас — казах. — Не искам да съм груба — добавих извинително към каруцата, — но ако ще спим в гората, ами… миризмата… — Не беше много силна, но щом се отдалечиш от вонята на кръчмата, се забелязваше доста осезаемо около каруцата. Той не бе умрял леко, а и денят беше много горещ.

— Леля Клеър е права — каза Иън и прокара леко кокалчетата на пръстите си под носа си. — Не искаме да привлечем диви животни.

— Ама не можем и да го оставим тук! — възрази Дънкан, скандализиран от тази мисъл. — Какво, ще го оставим да лежи на прага на кръчмата, покрит със савана, като някое увито с парцали подхвърлено дете? — Той се олюля притеснително, приемът на алкохол застрашаваше и без това трудния му баланс.

Видях как широката уста на Джейми потрепна развеселено, луната озаряваше в бяло острия ръб на носа му.

— Не — каза той. — Няма да го оставим тук. — Подхвърли малката кесия в другата ръка с леко дрънчене, после взе решение и я пъхна в жакета си.

— Ще го погребем сами — каза той. — Фъргъс, виж дали ще можеш да се разбереш с коняря, за да купиш много евтино една лопата?

* * *

Краткото пътуване до църквата по тихите улици на Чарлстън не беше така величествено като обичайните погребални процесии, макар че Дънкан настоятелно повтаряше по-интересните части от погребалната песен.

Джейми караше бавно и понякога подвикваше окуражаващо на конете; Дънкан залиташе до тях, пееше дрезгаво и стискаше оглавника на единия кон, а Иън държеше другия, за да не хукне напред. Ние с Фъргъс вървяхме отзад уважително. Фъргъс носеше на рамо новозакупената лопата и мърмореше зловещи предсказания относно вероятността всички да прекараме нощта в тъмницата, задето смущаваме спокойствието на Чарлстън.

Църквата се издигаше самотна на тиха улица, на известно разстояние от последната къща. Това беше добре, що се отнася до избягването на шума, но означаваше и че в църковния двор цари пълен мрак, без сиянието на нито един фенер или свещ да пронизва чернотата.

Големи магнолии надвисваха над портата, дебелите им листа бяха оклюмали в жегата, а редица борове, предназначени да хвърлят сянка и да осигуряват отдих през деня, нощем закриваха светлината на луната и звездите и църковният двор беше черен като… крипта.

Да вървиш през този плътен въздух бе като да отмяташ настрани завеси от черно кадифе, парфюмирани с дъх на терпентин от загретите от слънцето борове; безкрайни меки, ароматни пластове. Едва ли нещо можеше да е по-различно от студената чистота на Северна Шотландия от тази задушна южняшка атмосфера. Все пак лека мъгла висеше над тъмните тухлени стени и аз съжалих, че си припомних така живо историята на Джейми за призрака.

— Ще намерим място. Ти остани да държиш конете, Дънкан. — Джейми слезе от капрата и ме хвана за ръка.

— Ще намерим хубаво място до стената — каза той, като ме поведе към портата. — С Иън ще копаем, ти ще ни светиш, а Фъргъс ще стои на пост.

— Ами Дънкан? — попитах и погледнах назад. — Той ще се справи ли? — Шотландецът беше невидим, високият му кльощав силует се сля в по-голямото петно на конете и каруцата, но той още се чуваше ясно.

— Той ще е главният оплаквач — каза Джейми с лека усмивка в гласа. — Пази си главата, сасенак. — Автоматично се наведох под ниския клон на една магнолия; не знаех дали Джейми вижда нещо в пълния мрак или просто усеща инстинктивно нещата, но нито веднъж не се препъна, колкото и тъмно да беше.

— Не мислиш ли, че някой ще забележи пресен гроб? — Все пак в църковния двор не беше съвсем тъмно; щом излязохме изпод магнолиите, вече можех да различа смътните очертания на надгробни камъни, които изглеждаха невеществени, но зловещи в мрака. Слаба мъгла се издигаше от гъстата трева под тях.

Стъпалата ми изтръпнаха, докато си проправяхме колебливо път покрай камъните. Някак имах чувството, че от тихите гробове се излъчва неодобрение към това неподобаващо нахлуване. Ударих си крака в една надгробна плоча и прехапах устна, за да потисна порива да се извиня на собственика ѝ.

— Сигурно. — Джейми пусна ръката ми, за да порови из жакета си. — Но ако свещеникът иска пари за погребението на Гавин, сигурно няма да си направи труда да го изкопае за едното нищо, нали?

Младия Иън се материализира от мрака до лакътя ми и ме стресна.

— Има едно свободно място до северната стена, чичо Джейми — каза той, говореше тихо въпреки очевидния факт, че нямаше кой да го чуе. Замълча и се примъкна леко към мен.

— Много е тъмно тук, нали? — звучеше неспокоен. Той беше изпил почти колкото Джейми или Фъргъс, но докато алкохолът бе изпълнил по-възрастните мъже с мрачно веселие, върху него явно имаше по-депресиращ ефект.

— Така си е. Имам малко свещ, взех я от кръчмата; почакай. — Тих шум оповести факта, че Джейми търси кремък и огниво.

Пълният мрак ме караше да се чувствам някак безтелесна, сякаш самата аз бях призрак. Погледнах нагоре и видях звездите, съвсем слабо мъждукаха през плътния въздух и не хвърляха никаква светлина, само създаваха усещането за неизмерима далечина и безкрай.

— Като великденско бдение — чу се тихият глас на Джейми, придружен от тихото дращене на кремъка. — Веднъж бях на службата в Нотр Дам в Париж. Пази се, Иън, там има камък! — Чу се тътен и приглушено сумтене — Иън със закъснение беше открил камъка.

— В църквата беше тъмно — продължи Джейми, — но хората, които идваха на службата, си купуваха малки свещи от стариците пред вратата. Беше нещо такова. — По-скоро усетих, отколкото видях жеста му към небето — над теб огромна шир, кънтяща тишина, хората прииждат от всички страни. — Колкото и да беше горещо, неволно потръпнах при тези думи, защото те събудиха видение за мъртвите около нас, които се тълпят един до друг в очакване на неминуемото възкресение.

— И тогава, точно когато си помислих, че няма да издържа на тишината и тълпата, от вратата се чу гласа на свещеника. „Lumen Christi!“ — извика той и дяконите запалиха голямата свещ в ръцете му. После от нея запалиха своите свещи и тръгнаха по пътеките, за да дадат огън на вярващите.

Виждах ръцете му, смътно озарени от малките искри на кремъка.

— Тогава църквата оживя от хиляди малки пламъци, но именно онази първа свещ разкъса мрака.

Дращенето спря и Джейми вдигна шепата си, с която бе заслонявал новородения пламък. Той се засили и озари лицето му отдолу, позлати равнините на високите скули и челото и хвърли сенки върху дълбоко поставените орбити на очите.

Джейми вдигна свещта и огледа надгробните камъни, зловещи като кръг от каменни грамади.

— Lumen Christi — каза той тихо, накланяйки глава към гранитната колона на един кръст — et requiescat in pace, amice[4]. — Полуподигравателната нотка беше напуснала гласа му; той говореше напълно сериозно и аз веднага се почувствах странно успокоена, сякаш някакво зорко присъствие се беше оттеглило.

Джейми ми се усмихна и ми подаде свещта.

— Виж дали ще можеш да намериш малко дърва за факла, сасенак — каза той. — С Иън ще копаем на смени.

* * *

Вече не бях нервна, но все още се чувствах като обирджия на гробове, докато стоях под един бор с факлата и гледах как Младия Иън и Джейми се сменят да копаят дупката. Голите им гърбове блестяха от пот на светлината.

— Студентите по медицина плащали на хора да крадат пресни трупове от църковните гробища — казах аз, докато подавах мръсната си кърпичка на Джейми, когато се измъкна от дупката със сумтене. — Само така можели да упражняват дисекции.

— Плащали? — попита той. Избърса потта от лицето си и ме погледна бързо. — Или плащат? — За щастие беше твърде тъмно, за да забележи Иън изчервяването ми, въпреки светлината на факлата. Не се изпусках така за първи път, нито щеше да е за последен, но повечето от тези грешки не водеха до нищо повече от объркан поглед, ако някой ги забележеше. Истината просто не би хрумнала на никого.

— Предполагам, че го правят сега — признах аз. Потреперих леко при мисълта да се сблъскам с прясно ексхумиран труп, все още покрит с пръстта от осквернения гроб. Труповете, балсамирани и положени върху стоманените маси, също не бяха приятна гледка, но формалността в това някак успяваше да отблъсне грозната реалност на смъртта.

Издишах шумно през нос, опитвах се да не усещам миризмите, въобразени и припомнени. Когато вдишах отново, ноздрите ми се изпълниха с дъх на влажна земя и горяща смола от боровата факла, и със слабото, по-хладно ехо на живите аромати от боровете над нас.

— Те взимат също и просяци и престъпници от затворите. — Младия Иън явно беше чул разговора ни, дори и да не беше разбрал всичко, и се възползва от възможността да спре за миг, да избърше челото си и да се облегне на лопатата.

— Татко ми каза, че единия път, когато го арестуваха, го завели в Единбург и го затворили в Толбуут. Бил в една килия с още трима мъже и единият имал охтика, страшно кашлял и не им давал да спят ни денем, ни нощем. Една нощ кашлянето спряло и те разбрали, че е мъртъв. Но татко каза, че били толкова изморени, та не могли да направят нищо повече, освен да кажат една молитва за душата му и заспали.

Момчето замълча и потърка носа си.

— Татко рече, че се събудил внезапно, когато някой го хванал за краката, а друг за ръцете и го вдигнали. Той започнал да рита и да вика, единият го изпуснал и той си ударил главата в камъните. Седнал, като си потърквал тила, и видял, че някакъв доктор от болницата и още двама са дошли да отнесат трупа в залата за дисекции.

Иън се ухили широко при този спомен, като отметна мократа си от пот коса от лицето.

— Татко рече, че не бил сигурен кой бил по-ужасѐн, той или ония, дето сбъркали тялото. Каза, че докторът дори съжалявал — казал, че татко щял да е много по-интересен за изследване заради дървения крак и всичко останало.

Джейми се засмя и протегна ръце да разкърши раменете си. Лицето и торсът му бяха изцапани с червена кал, а косата му беше прибрана назад с кърпа около челото и наистина изглеждаше като осквернител на гробове.

— Да, знам я тая история — каза той. — Иън след това все казваше, че всички лекари са чудовища и не ще да си има нищо общо с тях. — Ухили ми се; аз бях лекар — хирург — в моето време, но тук минавах просто за лечителка, която разбира от билки.

— За щастие аз не се сплаша от чудовища — каза той, наведе се и ме целуна леко. Устните му бяха топли, имаха вкус на ейл. Видях капчици пот в къдравите косми по гърдите му, и зърната — тъмни пъпки в смътната светлина. Тръпка, която нямаше нищо общо със студа или със зловещото ни обкръжение, плъзна по гръбнака ми. Той видя това и срещна погледа ми. Пое дълбоко дъх и аз веднага усетих плътно прилепналия към тялото ми корсаж и тежестта на гърдите си под мократа от пот тъкан.

Джейми се размърда леко и нагласи бричовете си.

— По дяволите — рече тихо. Сведе очи и се извърна, на устните му имаше лека, изпълнена със съжаление усмивка.

Не бях очаквала това, но го разпознах. Внезапният порив на похот беше обичайна, макар и странна реакция при близостта на смъртта. Войниците го изпитваха след битка; както и лечителите, които работеха на бойното поле. Вероятно Иън беше по-прав, отколкото си мислеше, за чудовищността на лекарите.

Ръката на Джейми докосна гърба ми, а аз се сепнах и пръснах искри от горящата факла. Той я взе от мен и кимна към един надгробен камък наблизо.

— Седни, сасенак — каза ми. — Не бива да стоиш права толкова дълго. — Бях си пукнала подбедрицата на левия крак по време на корабокрушението и макар че заздравя бързо, все още ме болеше понякога.

— Добре съм. — Все пак тръгнах към надгробния камък, като се блъснах леко в Джейми на минаване. Той излъчваше топлина, но голата му плът беше хладна на допир, потта се изпаряваше от кожата му. Усещах миризмата му.

Погледнах го и видях, че светлата кожа, където го бях докоснала, е настръхнала. Преглътнах и потиснах внезапното видение как падаме в мрака, в яростна сляпа страст насред прекършените треви и разкопаната земя.

Ръката му се задържа на лакътя ми, докато ми помагаше да седна на камъка. Роло лежеше до него, капки слюнка лъщяха на светлината по пъхтящата му муцуна. Скосените жълти очи се присвиха към мен.

— Дори не си го помисляй — казах аз и присвих очи към него. — Ухапеш ли ме, ще забия обувката си в гърлото ти, докато не се задавиш.

— Уаф! — отвърна доста тихо Роло. Положи муцуна на лапите си, но косматите уши бяха наострени и долавяха и най-лекия звук.

Лопатата удари меко в земята до краката на Иън и той се изправи, избърса потта от лицето си и остави черни петна по брадичката си. Издиша дълбоко и погледна към Джейми, като изобрази изтощение, провесил език от ъгълчето на устата си.

— Да, май вече е достатъчно дълбоко — отвърна с кимване Джейми на безмълвната му молба. — Тогава ще донеса Гавин.

Фъргъс се смръщи неспокойно, чертите му изглеждаха остри на светлината на факлата.

— Няма ли да ти трябва помощ за носенето на трупа? — Неохотата му беше очевидна, но все пак предложи. Джейми му се усмихна леко.

— И сам ще се справя — каза той. — Гавин беше дребен човек, но можеш да носиш факлата, за да виждам.

— Аз също ще дойда, чичо! — Младия Иън издрапа нетърпеливо от ямата, кльощавите му рамене блестяха от пот. — Ако ти потрябва помощ — добави задъхано.

— Страх те е да стоиш сам в тъмното? — попита саркастично Фъргъс. Стори ми се, че и той е малко смутен от обстановката и макар че дразнеше Иън, когото имаше за свой по-малък брат, рядко го правеше жестоко.

— Да, така е — отвърна Иън. — А теб?

Фъргъс отвори уста, веждите му се извиха нагоре, но пак я затвори и просто се обърна към черния отвор на портата, през който беше изчезнал Джейми.

— Не мислиш ли, че това място е ужасно, лельо? — промърмори неспокойно Иън до лакътя ми, като вървеше близо до мен покрай извисяващите се камъни, след потрепващата факла на Фъргъс. — Все си мисля за онази история, дето чичо Джейми я разказа. И си мисля, че сега, когато Гавин е мъртъв, онова студено нещо… ами мислиш ли, че може би… е дошло за него? — Чух го как преглъща и усетих леден пръст да ме докосва в основата на гръбнака.

— Не — казах малко твърде високо. Хванах Иън за ръката, не толкова за опора, колкото да почерпя увереност от нейната вещественост. — Определено не.

Кожата му беше лепкава от изсъхналата пот, но кльощавата и все пак мускулеста ръка под моята беше успокояваща. Полувидимото му присъствие ми напомни смътно за Джейми; Иън беше висок колкото чичо си и вероятно дори също толкова силен, макар че още беше слаб и кльощав заради възрастта си.

Излязохме с благодарност в малкото кръгче светлина, хвърляно от факлата на Фъргъс. Потрепващото сияние озаряваше колелата на каруцата и хвърляше сенки, които падаха като паяжини в прахта. На улицата беше горещо като в гробището, но вече сякаш ми беше по-лесно да дишам, защото не бях под задушаващите дървета.

За моя изненада Дънкан още беше буден, клюмаше на капрата като сънлива сова, свил рамене към ушите си. Тананикаше си нещо под нос, но спря, щом ни видя. Дългото чакане като че ли го бе отрезвило малко; той слезе от капрата достатъчно стабилно и заобиколи каруцата, за да помогне на Джейми.

Потиснах прозявка. Щях да съм доволна да приключим с тази меланхолична задача и да си починем, дори ако единственото легло, което ме очакваше, да бе купчина листа.

— Ifrinn an Diabhuil! A Dhia, thoir cobhair![5]

— Sacrèe Vierge![6]

Вдигнах рязко глава. Всички крещяха, конете, сепнати, цвилеха и се дърпаха лудо, каруцата подскачаше и се тресеше.

— Уаф! — обади се Роло до мен.

— Господи! — изпъшка Иън, ококорен към каруцата. — Исусе Христе!

Аз се завъртях натам и изпищях. Една бледа фигура се надигна от каруцата, олюлявайки се от клатенето ѝ. Нямах време да видя повече, защото се отприщи истински ад.

Роло сви задните си крака и скочи с рев в мрака под акомпанимента на виковете на Джейми и Иън и ужасния писък на призрака. Зад мен се чуваха проклятия на френски от Фъргъс, който тичаше към църквата, препъваше се и се блъскаше в надгробните камъни в тъмното.

Джейми беше изпуснал факлата; тя проблесна и изсъска на прашната улица, заплашвайки да изгасне. Коленичих, сграбчих я и я раздухах, в отчаяно усилие да я разпаля.

Хорът от викове и рев стигна до кресчендо и аз се изправих с факлата в ръка, за да видя как Иън се бори с Роло. Опитваше се да го задържи от смътните фигури, които се търкаляха сред облак прах.

— Arrêtes, espece de cochon![7] — Фъргъс изгалопира от тъмното, размахал лопатата, която беше отишъл да вземе. След като установи, че никой не обръща внимание на вика му, той пристъпи напред и я стовари с тъп тътен върху главата на натрапника! После се завъртя към Иън и Роло.

— Я да млъкваш! — каза на кучето и го заплаши с лопатата. — Веднага млъквай, гаден звяр, или ще ти разцепя главата!

Роло изръмжа, показа впечатляващите си зъби, което интерпретирах грубо като: „Да видим кой кого?“, но Иън го задържа от схватката, като уви ръка около шията му и задави по-нататъшните му възражения.

— Откъде се взе тоя? — попита изумен Иън. Изви врат и се опита да огледа падналата фигура, без да пуска Роло.

— От ада — каза кратко Фъргъс. — И го приканвам веднага да се върне обратно. — Той трепереше от шок и изтощение; светлината сияеше мътно по куката му, когато отметна с нея един гъст черен кичур от очите си.

— Не от ада, от тъмницата. Не го ли позна?

Джейми се изправи бавно и започна да изтупва бричовете си. Дишаше тежко, беше изцапан с пръст, но иначе невредим. Взе падналата си кърпа и се огледа, като бършеше лицето си.

— Къде е Дънкан?

— Тук, Мак Дуб — каза груб глас от предната част на каруцата. — Конете и без това не харесваха много Гавин и бая се притесниха, когато си помислиха, че е възкръснал. Не е — добави той, — но и аз малко се постреснах. — Огледа с неблагоразположение фигурата на земята и потупа единия нервен кон по врата. — О, ама туй е само някакъв тъпак, luaidh, тихо, тихо.

Бях подала на Иън факлата, за да коленича и да огледам пораженията по нашия посетител. Изглеждаха леки. Мъжът вече започваше да мърда. Джейми беше прав; това беше осъденият, който бе избягал от бесилката през деня. Беше млад, към трийсетинагодишен, мускулест и с яко телосложение. Светлата му коса беше сплъстена от пот и мръсотия. Смърдеше на затвор и на задушливата остра миризма на дълго продължил страх. Нищо чудно.

Хванах го за ръката и му помогнах да седне. Той изсумтя и вдигна длан към главата си, присвивайки очи на светлината.

— Добре ли сте? — попитах.

— Любезно благодаря, мадам, ще се оправя. — Говореше с лек ирландски акцент, а гласът му беше мек и дълбок.

Роло, вдигнал горната си устна само колкото да изглежда заплашителен, завря носа си под мишницата на непознатия, изсумтя, после отметна назад глава и кихна гръмовно. Всички се изхилиха тихо и напрежението веднага намаля.

— Откога си в каруцата? — попита Дънкан.

— От средата на следобеда. — Мъжът се надигна тромаво на колене, като се олюляваше след ударите. Докосна пак главата си и се смръщи. — О, Господи! Пропълзях там точно след като франсето натовари горкия стар Гавин.

— А къде беше преди това? — попита Иън.

— Крих се под каруцата на бесилото. Рекох, че само там няма да ме търсят. — Надигна се с мъка на крака, затвори очи, за да възвърне равновесието си, и ги отвори. Бяха бледозелени на светлината на факлата, с цвят на морска плитчина. Видях как оглеждат лицата на всички, после спират на Джейми. Мъжът се поклони внимателно.

— Стивън Бонет. На вашите услуги, сър. — Не понечи да протегне ръка, Джейми също.

— Господин Бонет — кимна Джейми с безстрастно изражение. Не знаех как успява да изглежда така властно само по влажни и изцапани с пръст бричове, но успяваше. Огледа мъжа и забеляза всяка подробност от външния му вид.

Бонет беше „добре сложен“, както казваха хората от село, висок и силен, с широки гърди, едри кости на лицето, но все пак с груба красота. Няколко сантиметра по-нисък от Джейми, той стоеше изправен и със стиснати в готовност юмруци.

Явно беше свикнал да се бие, ако се съдеше по изкривения му нос и малкия белег в ъгъла на устата му. Дребните несъвършенства обаче не успяваха да навредят на животинския му магнетизъм; той беше от мъжете, които лесно привличаха жените. Някои жени, казах си, когато хвърли поглед към мен.

— За какво престъпление ви осъдиха, господин Бонет? — попита Джейми. Той също стоеше спокоен, но някак нащрек, и много ми заприлича на самия Бонет. Така се гледат мъжки кучета, опънали назад уши, преди да решат дали да се сбият.

— За контрабанда — каза Бонет.

Джейми не отговори, само наклони леко глава. Едната му вежда се изви питащо.

— И пиратство. — Едно мускулче до устата на Бонет потрепна; слаб опит за усмивка или неволен тик от страх?

— А да сте убивали някого по време на престъпленията си, господин Бонет? — Джейми изглеждаше невъзмутим, ако не броим зоркия му поглед. Добре си помисли — казваха ясно очите му. — Много добре.

— Само тия, дето първи се опитаха да ме убият — отвърна Бонет. Каза го нехайно, почти безгрижно, но ръката му се сви в юмрук и го издаде.

Тогава ми просветна, че Бонет сигурно се чувстваше като пред съдия и заседатели, пред каквито със сигурност вече се беше изправял. Нямаше откъде да знае, че и ние не изпитваме никакво желание да припарваме до казармите на гарнизона.

Джейми го гледа дълго, взираше се в него на потрепващата светлина, после кимна и направи крачка назад.

— Върви тогава — каза тихо. — Няма да те издадем.

Бонет си пое шумно дъх; видях как едрото му тяло се отпуска, раменете увиснаха под евтината ленена риза.

— Благодаря — рече той. Избърса с ръка лицето си и пак си пое дълбоко дъх. Зелените очи се стрелкаха между мен, Фъргъс и Дънкан. — Но дали ще ми помогнете?

Дънкан, който се беше отпуснал при думите на Джейми, изсумтя от изненада.

— Да ти помогнем? На крадец?

Бонет завъртя глава към него. Металният нашийник беше като тъмна линия на врата му и създаваше зловещото впечатление, че главата му е отрязана и се носи на няколко сантиметра над раменете.

— Помогнете ми — повтори той — Тази нощ по пътя ще има войници… преследват ме. — Посочи към каруцата. — Можете да ме прекарате покрай тях… ако искате. — Обърна се пак към Джейми и изправи гръб, раменете му се сковаха. — Моля ви за помощ, сър, в името на Гавин Хейс, който беше и мой приятел — и крадец, също като мен.

Мъжете се взираха тихо в него, мислеха върху думите му. Фъргъс погледна питащо Джейми; той щеше да реши.

Но след като дълго време гледа Бонет, Джейми се обърна към Дънкан.

— Какво ще речеш, Дънкан? — Дънкан също изгледа дълго Бонет и накрая кимна.

— Заради Гавин — рече той и се обърна към портата.

— Добре тогава — каза Джейми. Въздъхна и прибра един кичур зад ухото си.

— Помогни ни да погребем Гавин — рече на нашия гост — и тогава ще тръгнем.

* * *

След час гробът на Гавин представляваше тъмен правоъгълник прясно изкопана земя, ясно видим сред сивите оттенъци на тревата.

— Трябва да изпишем името му — каза Джейми. Той с голямо усърдие написа буквите и датата върху парче гладък морски камък, като използва върха на ножа си. Аз втрих пепел от факлата в издълбаните букви и направих груб, но четлив надгробен знак, а Иън заби камъка сред малка купчинка чакъл. Джейми постави внимателно парчето свещ, което бе взел от кръчмата, върху този миниатюрен монумент.

Всички стояха смутени около гроба, не знаеха как да се сбогуват. Джейми и Дънкан бяха един до друг и гледаха надолу. От Калоден насам се бяха сбогували с много другари, често без никаква церемония.

Накрая Джейми кимна на Фъргъс, който взе една суха борова клонка, запали я от факлата, наведе се и докосна с нея фитила на свещта.

— Requiem aeternam dona ei, et lux perpetua luceat ei… — каза тихо Джейми.

— Вечна му памет, Господи, нека вечната светлина грее над него — повтори тихо Младия Иън, факлата озаряваше сериозното му изражение.

Без повече думи, ние се обърнахме и излязохме от гробището. Зад нас свещта гореше, без да потрепва, в неподвижния тежък въздух, като кандило в празна църква.

* * *

Луната беше високо в небето, когато стигнахме до военния пункт извън градските стени. Не беше пълна, но хвърляше достатъчно светлина, за да виждаме черния път, който се виеше пред нас достатъчно широк, за да се разминат две каруци.

Бяхме видели няколко такива поста по пътя от Савана към Чарлстън. Там имаше предимно отегчени войници, които ни махаха да продължим, без да проверяват документите, с които се бяхме сдобили в Джорджия. На такива постове проверяваха предимно за контрабандни стоки и за избягали от господарите си слуги затворници или роби.

Макар и мръсни и раздърпани, през повечето време ние не привличахме вниманието им; много пътници изглеждаха като нас. Фъргъс и Дънкан не можеха да са от заточените затворници заради недъзите си, а въпреки мръсните дрехи Джейми имаше властно присъствие и никой не би го взел за слуга.

Тази нощ обаче беше различно. На поста имаше осмина войници, а не обичайните двама, и всички бяха въоръжени и нащрек. Дулата на мускетите просветваха в лунната светлина, когато от мрака се чу вик: „Стой! Кои сте вие и накъде сте тръгнали!“ Един фенер се озова на двайсетина сантиметра от лицето ми и за миг ме ослепи.

— Джеймс Фрейзър, пътувам към Уилмингтън със семейството и слугите си — каза спокойно Джейми. Ръцете му бяха стабилни, когато ми подаде юздите, преди да извади документите от жакета си.

Аз държах главата си сведена, опитвах се да изглеждам изморена и безразлична. Бях изморена наистина — можех да легна на пътя и да заспя, — но не и безразлична. Какво ли щяха да ни направят, задето помагахме на беглец от бесилото? Една капка пот се стече по тила ми.

— Да сте виждали някого по пътя, сър? — Това „сър“ бе изречено малко неохотно; състоянието на жакета на Джейми и на моята рокля беше съвсем очевидно в кръгчето светлина, хвърляна от фенера.

— Карета, която ни подмина от града; сигурно и вие сте я видели — отвърна Джейми. Сержантът отвърна със сумтене, докато внимателно проверяваше пропуските ни, после присви очи в мрака, за да ни преброи.

— Какви стоки превозвате? — Върна документите и посочи на един от подчинените си да претърси каруцата. Аз неволно подръпнах юздите, конете изсумтяха и разтърсиха глави. Джейми ме побутна с крак, но не ме погледна.

— Дребни домакински стоки — отвърна той, все така спокоен. — Еленско месо и торба сол, за провизии. И един труп.

Войникът, който тъкмо посягаше към покривалото на каруцата, внезапно спря. Сержантът ни погледна остро.

— Какво?

Джейми взе юздите от мен и ги уви нехайно на китката си. С ъгълчето на окото си видях как Дънкан се промъква към мрака на гората; Фъргъс, с ловкостта на джебчия, вече се беше скрил в тъмното.

— Трупът е на човека, който беше обесен този следобед. Той е мой познат; поисках разрешение от полковник Франклин да го откарам при роднините му на север. Затова пътуваме нощем — добави Джейми деликатно.

— Разбирам. — Сержантът даде знак на един войник с фенер да се приближи. Огледа замислено Джейми с присвити очи и кимна. — Помня те — рече той. — Ти му извика накрая. Приятел ли ти беше?

— Познавах го навремето. Преди години — каза Джейми. Сержантът кимна на подчинения си, без да сваля очи от Джейми.

— Огледай, Гризуолд.

Гризуолд, който вероятно беше на четиринайсет години, не показваше никакъв ентусиазъм да изпълни заповедта, но прилежно вдигна покривалото и приближи фенера, за да погледне в каруцата. Аз полагах огромни усилия да не се обърна да погледна.

Единият кон изсумтя и разклати глава. Ако се наложеше да препуснем, на конете щяха да им трябват няколко секунди, за да задвижат каруцата. Чух как Иън се размърдва до мен и хваща дървената сопа, която беше скрита зад капрата.

— Да, сър, труп е — доложи Гризуолд. — Със саван. — Той пусна с облекчение покривалото и издиша силно през нос.

— Сложи си байонета и го мушни с него — каза сержантът, без да откъсва очи от Джейми. Сигурно съм издала някакъв звук, защото сержантът погледна към мен.

— Ще ми изцапате каруцата — възрази Джейми. — Трупът е много издут след цял ден на жегата.

Сержантът изсумтя нетърпеливо.

— Мушни го в крака тогава. Хайде, Гризуолд!

С очевидна неохота Гризуолд сложи щика на мускета си и се надигна на пръсти, после започна плахо да мушка към дъното на каруцата. Зад мен Иън започна да подсвирква тихо. Това беше келтска песен, чието заглавие се превеждаше „Ще умрем на сутринта“, и ми се стори доста безвкусно от негова страна.

— Не, сър, мъртъв е. — Гризуолд се отпусна, звучеше много облекчен. — Силно го мушнах, не помръдна.

— Добре тогава. — Сержантът освободи младия войник с махване на ръка и кимна на Джейми. — Продължавайте, господин Фрейзър, но ви съветвам в бъдеще да избирате приятелите си по-внимателно.

Видях как кокалчетата на Джейми побеляха, докато стискаше юздите, но той само изправи гръб и нагласи шапката на главата си. Изцъка с език и конете тръгнаха внезапно, като вдигнаха облачета светъл прах на светлината на фенера.

Далеч от фенерите потънахме в мрак; въпреки луната не можех да видя почти нищо. Нощта ни обгръщаше. Усетих облекчението на преследвано животно, което е открило убежище, и въпреки потискащата жега вече дишах по-леко.

Изминахме почти четвърт миля, преди някой да проговори.

— Ранен ли сте, господин Бонет? — прошепна силно Иън, за да се чуе над шума на каруцата.

— Да, прободе ме в бедрото, проклетото кутре — каза тихо, но спокойно Бонет. — Слава богу, че се махна, преди кръвта да пробие през савана. Мъртвите не кървят.

— Зле ли сте ранен? Да дойда ли да погледна? — извъртях се аз. Бонет беше отметнал покривалото и седеше в каруцата — смътен блед силует в мрака.

— Не, благодаря, мадам. Ще го превържа с чорапа си и май ще свърши работа. — Очите ми започваха да свикват с мрака и зърнах светлата му коса, когато се наведе, за да се заеме със задачата.

— А ще можете ли да вървите? — Джейми дръпна юздите, за да накара конете да забавят ход, и се обърна да погледне госта ни. Тонът му не беше недружелюбен, но бе ясно, че предпочита да се отърве от опасния товар възможно най-скоро.

— Няма да е лесно. Съжалявам, сър. — Бонет също беше усетил нетърпението на Джейми да се отърве от него. С известна трудност се надигна в каруцата и се опря на коляното на здравия си крак зад капрата. Долната част на тялото му не се виждаше в мрака, но усещах миризмата на кръвта и по-острата смрад, която бе останала в савана на Гавин.

— Имам предложение, господин Фрейзър. След три мили ще стигнем до пътя за Фери Трейл. Още една миля след кръстопътя има друг път, който води към брега. Доста е изровен, но е проходим. Той ще ни изведе до поток, който се влива в морето. Едни мои познати ще акостират там след седмица; ако ми дадете малко провизии, ще ги изчакам в относителна сигурност, а вие ще можете да продължите пътя си без моята компания.

— Познати? Искате да кажете пирати? — В гласа на Иън се усещаше тревога. Той беше отвлечен от Шотландия от пирати и вече не се отнасяше към тях с романтиката, присъща за петнайсетгодишните.

— Зависи как ще го погледнеш, момче. — Бонет звучеше развеселен. — Определено губернаторите на Каролините биха ги нарекли така; търговците в Уилмингтън и Чарлстън вероятно биха мислили друго.

Джейми изсумтя.

— Контрабандисти, значи? И с какво точно се занимават тези ваши познати?

— С всичко, което би си струвало риска. — Веселието не беше напуснало гласа на Бонет, но сега се усещаше и цинизъм. — Ще искате ли някаква отплата за помощта? Може да се уреди.

— Не. — Гласът на Джейми беше студен. — Спасих ви заради Гавин Хейс и заради себе си. Няма да търся отплата за такава услуга.

— Не исках да ви обидя, сър. — Бонет наклони леко глава към нас.

— Не се обиждам — отвърна кратко Джейми. Дръпна юздите и ги уви отново, сменяйки ръцете.

След този малък сблъсък разговорът затихна, макар че Бонет продължи да стои коленичил зад нас и да гледа над рамото ми тъмния път. Не срещнахме повече войници; нищо не помръдваше, дори вятър не разклащаше листата. Нищо не смущаваше тишината на лятната нощ, освен по някой тих писък на нощна птица или бухане на сова.

Мекият ритмичен тропот на конските копита в прахта и скърцането и тракането на каруцата започнаха да ме унасят. Опитах да се задържа права и да се взирам в черните сенки на дърветата край пътя, но усетих, че постепенно се накланям към Джейми. Очите ми се затваряха въпреки усилията ми.

Джейми прехвърли юздите в лявата си ръка и ме прегърна с дясната, привлече ме към себе си, за да се облегна на рамото му. Както винаги, щом го докоснах, се почувствах в безопасност. Отпуснах се, притиснах буза към прашния му жакет и веднага потънах в неспокойна дрямка, резултат от комбинацията между крайно изтощение и невъзможността да легнеш.

Отворих очи веднъж, за да видя как високата слаба фигура на Дънкан Инес върви до каруцата с неуморната крачка на планинец и сведена в дълбок размисъл глава. После пак ги затворих и се унесох в дрямка, в която спомените от деня се смесваха с наченките на съня. Присъни ми се огромен скункс, който спеше под маса в кръчма и се събуди, за да се присъедини към песента „Опъстрено със звезди знаме“, а после люлеещ се труп, който вдигна глава и ми се ухили с празни очи… Събудих се и осъзнах, че Джейми ме разтърсва леко.

— Най-добре се свий отзад да легнеш, сасенак — каза той. — Много шаваш насън, ще паднеш на пътя.

Аз се съгласих вяло и непохватно се прехвърлих отзад, като си сменихме местата с Бонет. Свих се близо до прегърбеното тяло на Младия Иън.

В каруцата миришеше на застояло — и дори по-зле. Иън беше облегнал глава на пакет с еленско месо, увит с неощавената кожа на елена. Роло се беше настанил малко по-добре, косматата му муцуна бе разположена удобно на корема на Иън. Аз пък взех една кожена торба със сол. Гладката кожа беше твърда под бузата ми, но поне не вонеше.

Подскачащите греди на дъното на каруцата не можеха да се нарекат удобни и при най-добро желание, но възможността да легна и да се изпъна беше такова облекчение, че почти не забелязвах постоянното друсане. Обърнах се по гръб и се загледах в неясната шир на южното небе, осеяно нагъсто с блестящи звезди. Lumen Christi — помислих си и се успокоих с мисълта, че Гавин Хейс ще открие пътя към дома по светлините в небесата, после отново заспах.

Не знам колко дълго съм спала под тежкото одеяло на жегата и изтощението. Събудих се, когато скоростта на каруцата се промени и аз изплувах от съня обляна в пот.

Бонет и Джейми разговаряха с тихия и спокоен тон на мъже, които са преодолели първоначалното смущение при запознанството.

— Казахте, че сте ме спасили заради Гавин Хейс — и заради себе си — казваше Бонет. Говореше тихо, едва чуто над трясъка на колелата. — Какво имахте предвид с това, сър, ще прощавате, че питам…

Джейми не отговори веднага; почти бях заспала отново, когато най-сетне чух отговора му, носеше се в топлия влажен мрак:

— Сигурно не сте спал много снощи, нали? Като знаете какво ви чака на другия ден?

Чу се тих смях, но лишен от веселие.

— Точно така — каза Бонет. — Съмнявам се, че ще го забравя скоро.

— Аз също. — Джейми каза нещо тихо на келтски на конете и те забавиха ход. — И аз съм преживял такава нощ, с мисълта, че на сутринта ще ме обесят. И все пак оживях благодарение на милостта на онзи, който рискува много, за да ме спаси.

— Разбирам — каза тихо Бонет. — Значи сте asgina ageli?

— Така ли? Какво значи това?

Чу се някакво стържене и шум на листа по каруцата, после миризмата на дървесна смола се засили. Нещо леко докосна лицето ми — падащи отгоре листа. Конете забавиха и ритъмът на каруцата се промени, колелата поеха по неравна повърхност. Бяхме свили по тесния път, който водеше към залива на Бонет.

— Asgina ageli е понятие, което червените индианци използват — чероките от планините; чух го от един от тях, който ми беше водач. Означава „полупризрак“, човек, който е трябвало да умре, но още е на земята; жена, която е оцеляла след смъртоносна болест, мъж, попаднал в ръцете на врага, но избягал. Казват, че asgina ageli е с единия крак на земята, а с другия в света на духовете. Той може да говори с духовете и вижда нунахи — Малките хора.

— Малките хора? Нещо като феите? — изненада се Джейми.

— Нещо такова. — Бонет се размърда и капрата проскърца, когато той се протегна. — Индианците казват, че нунахи живеят в скалите на планините и излизат да помогнат на своите, когато има война или друго зло.

— Така ли? Значи е като приказките, които се разказват в Северна Шотландия — за Стария народ.

— Наистина. — Бонет звучеше развеселен. — Е, от това, което съм чувал за шотландците планинци, те не са по-малки варвари от червените индианци.

— Глупости — каза Джейми, но изобщо не звучеше засегнат. — Червените диваци ядат сърцата на жертвите си, или поне така съм чувал. Аз лично предпочитам една купа овесена каша.

Бонет издаде звук, но бързо го потисна.

— Вие сте планинец? Е, тогава трябва да кажа, че сте доста цивилизован за варварин, сър — увери той Джейми, но в гласа му потрепваше смях.

— Крайно съм ви задължен за това ласкателно мнение, сър — отвърна също толкова любезно Джейми.

Гласовете им потънаха в ритмичното скърцане на колелата и аз заспах отново, преди да чуя още нещо.

* * *

Луната висеше ниско над дърветата, когато най-сетне спряхме. Събудих се, защото Младия Иън се размърда и скочи сънливо от каруцата, за да помогне на Джейми да върже конете. Надникнах и видях широката ивица вода, която течеше между брегове от тиня и наноси. Черната река блестеше в сребристо там, където се завихряше покрай каменистия бряг. Бонет, с обичайното за Новия свят омаловажаване, го беше нарекъл поток, но можеше да мине за съвсем прилична река.

Мъжете се движеха из сенките, вършеха си работата и само от време на време си разменяха по някоя дума. Движеха се необичайно бавно, като че ли избледнели в нощта, обезсилени от изтощението.

— Иди си намери място за спане, сасенак — каза Джейми, като дойде да ми помогне да скоча от каруцата. — Аз трябва да дам провизии на нашия гост и да го изпратя по пътя му. Да избърша конете и да ги спъна да пасат.

През нощта жегата не беше намаляла особено, но въздухът ми се струваше по-свеж близо до водата и аз се посъживих малко.

— Не мога да заспя, докато не се изкъпя — казах и дръпнах мокрия корсаж на роклята от гърдите си. — Чувствам се ужасно. — Косата беше полепнала по слепоочията ми от пот, усещах се мръсна и всичко ме сърбеше. Тъмната вода ми изглеждаше хладна и приканваща. Джейми хвърли поглед към нея и подръпна смачканото си шалче.

— Разбирам те, но бъди внимателна. Бонет казва, че в средата потокът е достатъчно дълбок, за да мине корабче, а теченията са силни.

— Ще остана до брега. — Посочих надолу по течението, където брегът се извиваше в реката, а върбите по него блестяха сребърни на лунната светлина. — Виждаш ли онова място? Там би трябвало да има вирче.

— Да. Е, добре, върви, но внимавай — каза той отново и ме стисна за лакътя. Когато се обърнах, една едра светла фигура се извиси над мен; беше нашият гост. Единият крачол на бричовете му бе потъмнял от изсъхнала кръв.

— На вашите услуги, мадам — каза той и се поклони любезно въпреки ранения си крак. — Да се сбогувам ли сега с вас? — Стоеше малко по-близо, отколкото ми харесваше, и аз бях принудена да се отдръпна назад.

— Да — кимнах му и отметнах назад един провиснал кичур. — Желая ви късмет, господин Бонет.

— Благодаря ви за любезните пожелания, мадам — отвърна той тихо. — Но съм разбрал, че често човек сам си кове късмета. Лека нощ, мадам. — Поклони се отново, обърна се и закуцука тежко като призрак на ранена мечка.

Шумът на потока заглушаваше повечето обичайни нощни звуци. Един прилеп прелетя над осветен от луната участък от водата в преследване на миниатюрни насекоми и изчезна в нощта. Дори нещо да се спотайваше в мрака, не издаваше нито звук.

Джейми изсумтя тихо.

— Е, имам някои съмнения за тоя човек — каза той, сякаш отговори на въпрос, който не бях изрекла. — Надявам се, че добрината ми няма да се окаже голяма глупост.

— Все пак не можеше да ги оставиш да го обесят — казах аз.

— О, да, можех — изненада ме той. Видя, че го гледам, и се усмихна, кривата му усмивка едва се виждаше в мрака.

— Короната невинаги беси неправилните хора, сасенак — каза той. — Всъщност доста често онзи, който увисва на въжето, заслужава да е там. И не ми се ще да мисля, че помогнах на злодей да избяга. — Сви рамене и отметна косата от лицето си. — Е, така или иначе е сторено. Върви да се изкъпеш, сасенак; ще дойда при теб възможно най-скоро.

Изправих се на пръсти да го целуна и усетих, че се усмихна. Езикът ми докосна устата му в деликатна покана, а той захапа леко долната ми устна в отговор.

— Ще можеш ли да останеш будна за малко, сасенак?

— Колкото се наложи — уверих го. — Но побързай, нали?

* * *

Под върбите имаше гъста трева и аз се съблякох бавно, наслаждавайки се на ветреца откъм водата, който минаваше през влажната ми риза и чорапите, и на свободата, когато и последните дрехи паднаха на земята и аз останах гола в нощта.

Пристъпих плахо във водата. Тя беше изненадващо студена — поне в контраст с горещия нощен въздух. Дъното под краката ми беше тинесто, но стигнах до ситен пясък на метър от брега.

Макар че това беше приливен поток, бяхме достатъчно нагоре по течението и водата беше сладка и чиста. Отпих и наплисках лицето си, за да отмия праха от гърлото и носа си.

Нагазих до средата на бедрата, като не забравях предупреждението на Джейми за каналите и теченията. След ужасната жега на деня и задушаващата прегръдка на нощта усещането на хлад по голата ми кожа ми донесе огромно облекчение. Загребвах с шепи студена вода и плисках лицето и гърдите си; капките се стичаха към корема ми и плъзваха хладни между краката ми.

Усещах лекия напор на течението, което блъскаше леко прасците ми и ме избутваше към брега. Обаче още не бях готова да изляза. Нямах сапун, но коленичих и започнах да изплаквам косата си в чистата тъмна вода, търках тялото си с шепи ситен пясък, докато кожата ми не засия.

Накрая излязох на каменистия бряг и легнах като русалка на лунната светлина, топлият въздух и загретите от слънцето камъни сега бяха приятни под охладеното ми тяло. Сресах с пръсти гъстата си къдрава коса и изтърсвах водата от нея. Мокрият камък миришеше на дъжд, някак прашно и трептящо.

Бях много изморена, но в същото време и някак съживена, в едно полусъзнателно състояние, когато мислите са лениви, а и най-леките физически усещания се засилват. Плъзнах бавно крак по скалата, наслаждавайки се на лекото триене, и прокарах ръка по вътрешната страна на бедрото си. След допира ми кожата настръхваше.

Гърдите ми се издигнаха на лунната светлина — хладни бели куполи, осеяни с капки чиста вода. Докоснах едното зърно и видях как бавно се втвърди, сякаш по магия.

Това беше магическо място. Нощта бе тиха и кротка, с някаква ленива атмосфера, сякаш се носиш в топло море. Толкова близо до брега небето беше чисто и звездите сияеха като диаманти, горяха със силна, ярка светлина.

Лек плисък ме накара да погледна към потока. Нищо не се движеше по повърхността, освен леката игра на звездната светлина, уловена от водата като светулки в паяжина.

И тогава видях една огромна глава да се подава от повърхността в средата на потока, водата се плъзна назад от заострената муцуна. Една риба се мяташе в зъбите на Роло; люспите ѝ блеснаха за миг, когато той разтърси силно глава, за да пречупи гръбнака ѝ. Огромното куче изплува бавно на отсрещния бряг, отърси козината си и се отдалечи. Вечерята му висеше безжизнено в челюстите му и проблясваше.

Спря за миг от другата страна на потока и ме погледна, козината по врата му бе тъмна сянка около жълтите очи и сияещата риба. Приличаше на картина на примитивист; на нещо от Русо, с контраста между дивото и пълната неподвижност.

После кучето изчезна и на отсрещния бряг останаха само дърветата и онова, което вероятно се криеше зад тях. А какво ли беше то? — запитах се. Още дървета — отвърна логичната част от съзнанието ми.

— Много повече — промърморих, взирайки се в загадъчния мрак. Цивилизацията — та дори и примитивната, с която вече бях свикнала, — бе само един тънък полумесец в края на континента. Отдалечиш ли се на двеста мили от брега, вече няма да срещнеш град или ферма. А отвъд този бряг се простираха три хиляди мили… какво? Пустош и опасности. Приключения… и свобода.

Това все пак беше нов свят, лишен от страх и изпълнен с радост, защото вече с Джейми бяхме заедно и имахме общо бъдеще. Раздялата и тъгата бяха зад нас. Дори мисълта за Бриана вече не предизвикваше ужасно мъчение — тя много ми липсваше и мислех постоянно за нея, но знаех, че е на сигурно място в нейното време и това правеше отсъствието ѝ по-лесно за понасяне.

Лежах по гръб на скалата, която бе събрала топлина през деня и сега я излъчваше към тялото ми, и бях щастлива, че просто съм жива. Капките вода съхнеха по гърдите ми, превръщаха се във влажен филм, после изчезваха напълно.

Малки облачета насекоми висяха над водата; не можех да ги видя, но знаех, че са там, по плясъците на рибите, които изскачаха, за да ги лапнат във въздуха.

Насекомите бяха вездесъща напаст. Проверявах внимателно кожата на Джейми всяка сутрин, вадех лакоми кърлежи и дървеници от гънките му и мажех всички обилно със сок от стрита блатна мента и тютюневи листа. Това ги предпазваше да не бъдат изядени живи от облаците комари и хищните мушици, които висяха в пъстрите сенки на горите, но не пречеше на ордите любопитни буболечки да ги влудяват с постоянните си експедиции в ушите, очите, носовете и устите им.

Странно, но повечето насекоми не ме закачаха. Иън се шегуваше, че ги отблъсквала силната миризма на билки, която витаела около мен, но аз си мислех, че е нещо повече — дори когато бях изкъпана, насекомите не показваха желание да ме притесняват.

Мислех си, че може би е израз на еволюционната странност, която ме защитаваше и от настинки и леките болести тук. Кръвожадните насекоми и микробите, еволюирали редом с хората, бяха чувствителни към химическите сигнали на гостоприемниците си. Аз идвах от друго време и вече не излъчвах точно същите сигнали и следователно буболечките вече не ме възприемаха като жертва.

— Или може би Иън е прав и просто мириша ужасно — казах на глас. Потопих пръсти във водата и пръснах капки към едно водно конче, което беше кацнало на скалата — само прозрачна сянка, цветовете му бяха потънали в мрака.

Надявах се, че Джейми ще дойде скоро. Пътуването с дни до него на капрата на каруцата, когато гледах леките движения на тялото му и как светлината играе по лицето му, докато говори и се смее, бе достатъчно да накара дланите ми да тръпнат от копнеж да го докоснат. Не се бяхме любили от няколко дни, защото бързахме да стигнем до Чарлстън и заради моите задръжки да го правя близо до десетина мъже.

Топъл бриз се плъзна покрай мен и малките косъмчета по тялото ми настръхнаха. Сега нямаше да бързаме и нямаше кой да ни чуе. Плъзнах ръка по меката извивка на корема си към нежната кожа между бедрата, където кръвта пулсираше бавно в ритъма на сърцето ми. Свих ръка и усетих издутата влага, която болеше от желание.

Затворих очи и я потърках леко, наслаждавайки се на нарастващия копнеж.

— Къде си, по дяволите, Джейми Фрейзър? — прошепнах.

— Тук — чух дрезгав отговор.

Отворих сепнато очи. Той стоеше в потока, на шест крачки от мен, нагазил до бедрата. Гениталиите му бяха тъмни на фона на светлото тяло. Косата се спускаше по раменете и обрамчваше бяло като кост лице, очите му не примигваха, гледаха напрегнато като очите на вълка. Съвършено див, съвършено неподвижен.

Тогава той помръдна и тръгна към мен, все така напрегнат. Бедрата му бяха студени като водата, когато ме докосна, но за секунди се стоплиха и станаха горещи. Пот изби веднага щом ръцете му докоснаха кожата ми и по гърдите ми отново изби топла влага, която ги направи хлъзгави под твърдите му гърди.

Устата му покри моята и аз се разтопих — почти буквално — в него. Не ми пукаше колко е горещ и дали влагата по кожата ми е от моята или от неговата пот. Дори облаците насекоми вече нямаха значение. Надигнах хълбоци и той се плъзна у дома, твърд и хлъзгав, и последните остатъци от неговия хлад потънаха в моята топлина, както студеният метал на меч се потапя в гореща кръв.

Ръцете ми се плъзгаха по влажните извивки на гърба му и гърдите ми трепереха под него, струйка пълзеше между тях, за да смаже триенето между телата ни.

— Господи, устата ти е хлъзгава и солена като дюлята ти — прошепна той и езикът му се стрелна, за да вкуси малките солени капки по лицето ми, слепоочията и клепачите.

Смътно осъзнавах твърдата скала под мен. Стаената в нея жега на деня се надигаше и ме пронизваше, грубата повърхност дращеше гърба и задника ми, но не ми пукаше.

— Не мога да чакам — каза той задъхано в ухото ми.

— Аз също — отвърнах и увих крака около хълбоците му, плът до плът в кратката лудост на забравата.

— Чувала съм израза да се разтопиш от страст — казах задъхано, — но това е нелепо.

Той вдигна глава от гърдата ми с лек звук от отлепянето на бузата му от влажната ми кожа. Засмя се и се плъзна бавно настрани.

— Господи, горещо е! — Отметна мократа от пот коса от челото си и издиша; гърдите му се надигнаха от усилието.

— Как го правят хората в такава жега?

— Както ние го направихме току-що — изтъкнах аз. Дишах тежко.

— Няма как — каза той уверено. — Не и постоянно — ще умрат.

— Е, може би го правят по-бавно. Или под водата. Или чакат да дойде есента.

— Есента? — попита той. — Може би все пак не искам да живея на юг. Дали в Бостън е горещо?

— Горещо е по това време на годината — уверих го аз. — И ужасно студено през зимата. Сигурна съм, че ще свикнеш с жегата. И с насекомите.

Той перна от рамото си един гощаващ се комар и погледна към потока.

— Може би — каза, — или пък не, но засега… — Обгърна ме плътно с ръце и се претърколихме. Стоварихме се като търкаляща се талпа от ръба на скалата и пльоснахме във водата.

* * *

Лежахме мокри и охладени на скалата, едва се докосвахме, докато и последните капки вода се изпаряваха от телата ни. На другия бряг върбите квасеха листата си в потока, а короните им изглеждаха черни на фона на залязващата луна. Отвъд върбите имаше акри, мили девствена гора. Цивилизацията все още беше едва стъпила на ръба на континента.

Джейми видя накъде гледам и отгатна мислите ми.

— Сигурно сега е малко по-различно от онова, което познаваш, нали? — Кимна към мрака на гората.

— О, да, малко. — Хванах ръката му и палецът ми леко погали големите кокалчета. — Пътищата ще са асфалтирани, покрити с твърда гладка настилка — изобретена от един шотландец на име Макадам.

Той изсумтя леко развеселено.

— Значи тогава в Америка ще има шотландци? Това е добре.

Не му обърнах внимание и продължих, взирах се в потрепващите сенки, сякаш можех да видя огромните градове, които един ден щяха да се издигнат тук.

— Ще има много хора в Америка. Цялата земя ще бъде заселена, оттук до западния бряг, до място, наречено Калифорния. Но засега — потреперих леко въпреки влажния топъл въздух — тук се простират три хиляди мили пустош. Няма нищо друго.

— О, да, нищо друго, освен хиляди кръвожадни диваци — каза той практично. — И по някой див звяр, разбира се.

— Е, да — съгласих се аз. — Сигурно. — Тази мисъл беше притеснителна; аз, разбира се, знаех, по един смътен, академичен начин, че в горите е имало индианци, мечки и други горски обитатели, но тази обща представа внезапно беше заменена от по-конкретното и по-остро осъзнаване, че може съвсем лесно — и напълно неочаквано — да се срещнем с някой от тези обитатели лице в лице.

— И какво става с тях? С дивите индианци? — попита любопитно Джейми, като се вгледа също като мен в мрака, сякаш се опитваше да отгатне бъдещето сред променящите се сенки. — Ще бъдат победени и отблъснати, така ли?

Още една тръпка мина през мен и свих пръстите на краката си.

— Да — отвърнах. — Повечето ще бъдат избити. Много ще бъдат пленени и хвърлени в затвора.

— Е, това е добре.

— Зависи от гледната точка — казах доста сухо. — Не мисля, че индианците мислят така.

— Сигурно — каза той. — Но когато някой кръвожаден демон се опитва да ми отнесе темето, не съм особено загрижен за гледната точка, сасенак.

— Да, но не можеш да ги виниш за това — възразих аз.

— Определено мога — увери ме той. — Ако някой от тези зверове те скалпира, ще го виня и още как.

— Е… хм. — Прочистих гърлото си и пак усетих пробождане. — Ами ако някакви непознати искат да те убият и да те прогонят от земята, където винаги си живял?

— Ами направиха го — каза той доста сухо. — Ако не го бяха направили, още щях да съм в Шотландия, нали?

— Е… — запънах се аз. — Исках да кажа, че… и ти щеше да се сражаваш при тези обстоятелства, нали?

Той пое дълбоко дъх и издиша силно през носа.

— Ако английски драгун приближи къщата ми и започне да ме тормози — каза той прецизно, — определено ще се бия с него. Освен това ще го убия без капка колебание. Но няма да му сваля скалпа и да го размахвам, и няма да му изям интимните части. Аз не съм дивак, сасенак.

— Не съм казала, че си дивак — възразих. — Казвам само…

— Освен това — добави той с необорима логика — не възнамерявам да убивам никакви индианци. Ако не ни закачат, няма да ги закачам и аз.

— Сигурна съм, че това много ще ги успокои — промърморих и се предадох засега.

Лежахме свити един до друг в кухина в скалата, леко слепени от потта, и гледахме звездите. Чувствах се едновременно смазващо щастлива и малко тревожна. Възможно ли беше тази екзалтация да продължи? Някога бях сигурна, че това между нас ще е вечно, но тогава бях по-млада.

Скоро, с Божията помощ, щяхме да се установим някъде; да намерим място, за да създадем дом и живот. Не исках нищо повече и все пак в същото време се тревожех. Познавахме се само от няколко месеца след завръщането ми. Всеки допир, всяка дума още бяха опъстрени със спомени и преоткриване. А какво щеше да стане, когато напълно свикнехме един с друг, когато заживеехме в рутината на ежедневието?

— Как мислиш, дали ще ти омръзна? — промълви той. — Щом се установим.

— Тъкмо се чудех същото за теб.

— Не — рече той и чух усмивката в гласа му. — Това няма да стане, сасенак.

— Откъде знаеш?

— Не знаех — изтъкна той. — Преди. Бяхме женени три години и до последния ден те исках толкова много, колкото и в първия. Може би дори повече — добави тихо, мислеше, също като мен, за последния път, когато се любихме, преди да ме изпрати през камъните.

Наведох се и го целунах. Имаше вкус на чисто и свежо, леко ухаещ на секс.

— Аз също.

— Тогава не се тревожи за това, сасенак. И аз няма да го мисля. — Погали ме по косата и приглади влажните къдрици над челото ми. — И цял живот да съм те познавал, ще те обичам винаги. Колкото и често да лягам с теб, ти пак понякога ме изненадваш, както тази нощ.

— Така ли? Защо, какво съм направила? — взирах се в него изненадана.

— О… ами. Нямах предвид… че…

Като че ли беше малко засрамен и тялото му се беше сковало.

— Ммм? — Целунах го по крайчето на ухото.

— Ами… когато дойдох при теб… това, което правеше… това, дето си мисля ли е?

Усмихнах се до рамото му в мрака.

— Ами сигурно зависи от това какво си мислиш, нали?

Той изви вежда, кожата му се отлепи от моята с леко пльокане. И внезапно усетих хлад на това място. Обърна се настрани и ми се усмихна.

— Много добре знаеш какво съм си помислил, сасенак.

Докоснах брадичката му, по която бяха наболи косъмчета.

— Да. А ти много добре знаеш какво правех, тогава защо питаш?

— Ами… не знаех, че и жените го правят.

Луната беше достатъчно ярка, за да видя полуизвитата му вежда.

— Е, мъжете го правят — изтъкнах аз. — Или поне ти. Казвал си ми… когато си бил в затвора, нали каза, че…

— Това е различно! — Видях как устата му се изкриви, докато се чудеше какво да каже. — Аз… ами тогава нямаше друг начин. Все пак не можех да…

— А не си ли го правил и друг път? — Седнах, разбухах влажната си коса и го погледнах през рамо. Изчервяването му не личеше на лунната светлина, но знаех, че е порозовял.

— Ами да — промърмори. — Сигурно. — Внезапно му хрумна нещо и ме погледна с широко отворени очи. — Ами ти… ти правиш ли го… често? — Последната дума буквално я изграчи и замълча, за да си прочисти гърлото.

— Е, зависи какво имаш предвид под „често“ — казах аз, като позволих малко жлъчност да се прокрадне в гласа ми. — Две години бях вдовица все пак.

Той потърка устни с кокалчетата си, гледаше ме с интерес.

— Да, така е. Само че… е, не мислех, че жените правят такива неща. — Нарастващото любопитство надделя над изненадата му. — А можеш ли да… свършиш? Без мъж, искам да кажа?

Това ме накара да се засмея силно и смехът ми отекна меко в дърветата около нас и в потока.

— Да, но е много по-хубаво с мъж — уверих го. Посегнах и докоснах гърдите му. Виждах, че кожата по тях и по раменете му е настръхнала и той потрепери леко, когато пръстът ми описа кръг около едното му зърно. — Много по-хубаво — добавих тихо.

— О — звучеше щастлив. — Е, това е добре, нали?

Беше горещ — дори по-горещ от течния въздух — и първият ми инстинкт беше да се отдръпна, но не го послушах. Пот изби там, където ръцете му легнаха на кожата ми, и по гърба ми плъзнаха струйки.

— Никога преди не съм те любил така — каза той. — Като змиорки, нали? Тялото ти се хлъзга в ръцете ми, влажно като водорасло. — Ръцете му плъзнаха надолу по гърба ми, палците притиснаха вдлъбнатините около гръбнака и накараха малките косъмчета в основата на тила ми да настръхнат от удоволствие.

— Ммм. Защото в Шотландия е твърде студено, за да се потим като прасета — казах аз. — Макар че, като се замисля, прасетата потят ли се? Винаги съм се чудила.

— Не знам; не съм се любил с прасе. — Главата му се сведе и езикът му докосна гърдата ми. — Но имаш малко вкус на пъстърва, сасенак.

— На какво?

— Ами на прясна речна пъстърва с малко сол — обясни той и вдигна глава за миг. Сведе я отново и продължи надолу.

— Гъделичкаш ме — казах и се извих под езика му, но не се опитах да се освободя.

— Е, нарочно го правя — отвърна той и вдигна влажното си лице да си поеме дъх, преди да продължи работата си. — Не ми се ще да мисля, че можеш да го правиш и без мен.

— Не мога — уверих го. — Ох!

— Ох ли? — попита той. Лежах на скалата и гърбът ми се извиваше, а звездите се въртяха пред очите ми.

— Казах… „ох“ — повторих немощно. И после вече не казах нищо свързано, докато той не легна запъхтян, облегнал брадичка на срамната ми кост. Посегнах надолу и пригладих назад мократа от пот коса, а той се извърна и целуна дланта ми.

— Чувствам се като Ева — казах тихо, докато гледах как луната залязва зад него, над мрака на гората. — В края на Райската градина.

Той се изсмя със сумтене близо до пъпа ми.

— Да, а сигурно аз съм Адам. Пред портите на Рая. — Той изви глава, за да погледне с копнеж през потока, към безкрайното непознато и опря буза на корема ми. — Само ми се ще да знам дали влизам, или излизам?

Засмях се и го стреснах. Хванах го за ушите и го подръпнах леко, за да се плъзне нагоре по тялото ми.

— Влизаш — казах. — Не виждам ангел с пламтящ меч, нали?

Придърпах го към себе си, целият гореше, като от треска, и аз потреперих под него.

— Така ли? — промърмори той. — Е, явно не гледаш много внимателно.

И тогава пламтящият меч ме прониза и подпали цялото ми тяло. Лумнахме заедно, ярко като звездите в лятната нощ, а после се отпуснахме изтощени и отмалели, въглени, разтварящи се в първичното топло солено море, трептящо от зараждащите се пулсации на живота.

Втора част

Минало несъвършено

3.

Котката на свещеника

Бостън, Масачузетс, юни 1969 г.

— Бриана?

— Да? — Тя седна рязко с бумтящо сърце, името ѝ кънтеше в ушите ѝ. — Кой… какво? — Беше заспала.

— По дяволите, знаех си, че моментът е неподходящ! Извинявай, да се обадя ли по-късно?

Именно лекият акцент в гласа му най-сетне задвижи връзките в нервната ѝ система. Телефон. Звънящ телефон. Беше го грабнала по рефлекс, докато още спеше.

— Роджър! — Притокът на адреналин, освободен при сепването ѝ, избледняваше, но сърцето ѝ още биеше много бързо. — Не, не затваряй! Всичко е наред, будна съм. — Тя прокара ръка по лицето си и се опита да разплете телефонния кабел и да изпъне малко смачканите завивки.

— Така ли? Сигурна ли си? Колко е часът там?

— Не знам; твърде тъмно е, не виждам часовника — каза тя, все още сънливо. Отговори ѝ неохотен дълбок смях.

— Наистина съжалявам; опитах се да изчисля часовата разлика, но явно съм смятал на обратно. Не исках да те будя.

— Всичко е наред, щом вдигнах телефона, значи съм будна — увери го тя и се засмя.

— Да. Е… — Тя чу усмивката в гласа му и се облегна на възглавниците, като отмяташе кичурите коса от очите си и бавно идваше на себе си. Усещането от съня още беше в нея, по-реално от потъналите в мрак форми в стаята.

— Радвам се да чуя гласа ти, Роджър — каза тихо. Беше изненадана колко много се радваше наистина. Гласът му звучеше далечен и в същото време по-близък от воя на сирените и свистенето на гуми по улицата отвън.

— И аз твоя — отвърна той леко засрамено. — Виж… има възможност да дойда на конференция следващия месец в Бостън. Мислех си дали… ами няма друг начин да го кажа. Искаш ли да се видим?

Ръката ѝ стисна здраво слушалката, сърцето ѝ подскочи.

— Съжалявам — каза той веднага, преди да е успяла да отговори. — Знам, че ти го сервирам внезапно, нали? Виж… кажи ми направо, ако не искаш.

— Искам. Разбира се, че искам да те видя!

— О, значи нямаш нищо против? Само че… не отговори на писмото ми. Реших, че може да съм направил нещо…

— Не, не си. Съжалявам. Просто…

— Всичко е наред, не исках да…

Изреченията им се сблъскваха и те замълчаха, внезапно засрамени.

— Не искам да те притискам…

— Не исках да…

Ето, пак се случи, и този път той се засмя — нисък, шотландски смях, прелитащ огромното разстояние през пространството и времето, който я успокои, сякаш беше усетила допира му.

— Значи всичко е наред — каза той твърдо. — Правилно съм разбрал, нали?

Тя не отговори, а затвори очи, докато я заливаше някакво неопределимо облекчение. Роджър Уейкфийлд вероятно беше единственият човек на света, който можеше да разбере; досега не беше осъзнавала колко важно е разбирането.

— Сънувах — каза тя. — Когато телефонът иззвъня.

— Ммффм?

— Баща си. — Гърлото ѝ се сви, само мъничко, когато изрече тази дума. Същото се случваше и когато изричаше „майка“. Още усещаше аромата на нагретите от слънцето борове в съня си и усещането за хрущенето на игличките под ботушите ѝ.

— Не видях лицето му. Вървях с него през някаква гора. Следвах го по пътека и той ми говореше, но не можех да чуя какво ми казва. Все бързах, опитвах се да го настигна, за да го чуя, а не успявах.

— Но знаеш, че е бил баща ти?

— Да… но може би само си мислех така, защото вървяхме през планините. Правех го с татко.

— Така ли? И аз го правех с татко. Ако някога се върнеш в Шотландия, ще те заведа да изкачваме Мънро.

— Къде ще ме заведеш?

Той се засмя и тя внезапно си спомни как отмята гъстата черна коса, която рядко подстригваше, и зелените като мъх очи, присвити от усмивката. Усети, че прокарва пръст по долната си устна, и спря. Беше я целунал на раздяла.

— Мънро се нарича всеки връх в Шотландия, висок повече от деветстотин метра. Има много такива, и има такъв спорт — да видиш колко върха можеш да изкачиш. Хората ги колекционират като марки.

— А ти къде си сега… в Шотландия или в Англия? — попита тя, после го прекъсна, преди да е отговорил: — Не, нека видим дали ще позная. В… Шотландия. В Инвърнес.

— Точно така. — Изненадата се усещаше в гласа му. — Как разбра?

Тя се протегна и разтвори бавно дългите си крака под чаршафите.

— Ами започваш да завалваш „р-то“, когато си сред шотландци — каза тя. — Не го правиш сред англичани. Забелязах го, когато… ходихме в Лондон. — Гласът ѝ съвсем леко прекъсна; вече ставаше по-лесно, помисли си.

— О, добррре, вече започвах да си мисля, че си медуим — каза той и се засмя.

— Ще ми се да беше тук сега — каза тя импулсивно.

— Наистина ли? — Звучеше изненадан и внезапно смутен. — О, ами… това е добре, нали?

— Роджър… не ти писах, защото…

— Не се тревожи за това — каза той бързо. — Ще съм там след месец и ще можем да поговорим. Бри, аз…

— Да?

Чу го да си поема дъх и ясно си спомни как гърдите му се надигат и спадат, когато дишаше топъл и солиден под ръката ѝ.

— Радвам се, че се съгласи.

* * *

Не можа да заспи отново; неспокойна, стана от леглото и отиде боса в кухнята на малкия апартамент за чаша мляко. След като няколко минути се взира невиждащо във вътрешността на хладилника, осъзна, че не вижда рафтовете с бутилки кетчуп и отворени консерви. Виждаше високите камъни, тъмни на фона на бледата зора.

Изправи се, като възкликна подразнено, и затвори силно вратата. Потрепери и потърка ръцете си заради хлада от климатика. Импулсивно посегна нагоре, изключи го и после отвори прозореца, за да пусне топлия влажен въздух на дъждовната лятна нощ.

Трябваше да му пише. Всъщност му беше писала… няколко пъти, все недовършени опити, от които се бе отказвала с безсилие.

Знаеше защо, или поне така си мислеше. Но да го обясни разбираемо на Роджър беше друго нещо.

Отчасти това бе простият инстинкт на ранено животно; поривът да избягаш и да се скриеш от болката. Роджър изобщо не беше виновен за онова, което се бе случило преди година, но все пак беше неразривно свързан с него.

Той бе така нежен и мил след това, държеше се с нея като с осиротял човек — а тя беше точно това. Но какво странно осиротяване! Майка ѝ си беше отишла завинаги, но със сигурност — или поне се надяваше — не беше мъртва. И все пак по някакъв начин се чувстваше като след смъртта на баща си; когато вярваш, че има отвъдно, и горещо се надяваш, че любимият човек е щастлив и в безопасност — и въпреки това си осъден да страдаш от болката на загубата и самотата.

Една линейка мина от другата страна на парка, червената светлина пулсираше в мрака, сирената заглъхваше в далечината.

Тя се прекръсти по навик и прошепна тихо „Miserere nobis“. Сестра Мари Ромейн ѝ бе казала в пети клас, че мъртвите и умиращите имат нужда от молитвите ни; толкова силно бе набила това в главите на учениците си, че нямаше дете, което можеше да види злополука, без да прошепне молитва към небесата, за упокой на душите, които скоро щяха да се възнесат.

Тя се молеше за тях всеки ден, за майка си и за баща си — за бащите си. Това беше другото. Чичо ѝ Джо също знаеше истината за баща ѝ, но само Роджър можеше напълно да разбере какво се е случило; само Роджър бе способен да чуе камъните.

Никой не можеше да преживее подобно нещо и да не остане белязан от него. Не и той, не и тя. Той искаше от нея да остане при него след заминаването на Клеър, но тя не можа.

Беше му казала, че има работа тук, неща, за които трябва да се погрижи, да завърши образованието си. И беше така. Но по-важното бе, че трябваше да се махне — да се махне от Шотландия и каменните кръгове, да се върне на място, където можеше да се излекува, можеше да започне да изгражда отново живота си.

Ако беше останала с Роджър, нямаше да забрави случилото се дори за миг. И това бе последната част от причината — последното парче от тристранния пъзел.

Беше я защитавал, беше се грижил за нея. Майка ѝ я беше поверила на неговите грижи и той оправда доверието ѝ. Но дали го беше направил заради обещанието към Клеър или защото наистина го беше грижа? Така или иначе това не беше основа за общо бъдеще, при смазващото бреме от задължения и от двете страни.

Дали имаше някакво бъдеще за тях… и точно това не можа да му пише, защото как би могла да го каже, без да прозвучи идиотски?

— Върви си, за да можеш да се върнеш и да го направиш както трябва — прошепна си тя и изкриви лице при тези думи. Дъждът още се сипеше, охлаждаше въздуха достатъчно, за да се диша леко. Сигурно беше точно преди зазоряване, но въздухът бе достатъчно топъл и по кожата ѝ изби влага; малки капчици се оформиха и плъзнаха по шията ѝ една по една, мокрейки памучната ѝ тениска.

Искаше събитията от миналия ноември да останат зад тях, да започнат на чисто. И после, когато измине достатъчно време, вероятно да се съберат отново. Не като поддържащи се участници в драмата на родителите ѝ, а като актьори в пиеса, която сами щяха да изберат.

Не, ако нещо щеше да се случва между нея и Роджър Уейкфийлд, определено щеше да е по техен избор. А като че ли сега щеше да има възможност за този избор и при мисълта за това нещо в корема ѝ потрепна от вълнение.

Тя прокара ръка по лицето си да обере дъждовната влага, и я избърса небрежно в косата си, за да укроти разхвърчалите се кичури. Щом нямаше да спи, най-добре да поработи.

Остави прозореца отворен, въпреки че дъждът образуваше локвичка на пода. Беше твърде неспокойна, за да остане на затворено, в изкуствено охладения въздух.

Включи лампата на бюрото, извади учебника по математика и го отвори. Една неочаквана полза от промяната в предмета, който изучаваше, беше това, че със закъснение откри успокояващите ефекти на математиката.

Когато се върна в Бостън сама, инженерните науки ѝ се сториха по-безопасен избор от историята; солидни, обвързани с фактите, успокояващо непроменливи. И най-вече контролируеми. Взе молив, подостри го бавно, наслаждавайки се на подготовката, после сведе глава и прочете първата задача.

Бавно, както винаги, спокойната неотменима логика на числата изгради мрежата си в главата ѝ, улови всички случайни мисли и обгърна разсейващите емоции с копринени нишки. Логиката изплиташе своята мрежа около централната ос на задачата, подредено и красиво като уникално творение на паяк. Само една мъничка мисъл успя да избяга от нишките и се задържа в главата ѝ като ярка миниатюрна пеперуда.

Радвам се, че се съгласи — беше казал той. Тя също се радваше.

* * *

Юли, 1969 г.

— Той като Бийтълсите ли говори? О, просто ще умра, ако звучи като Джон Ленън! Нали се сещаш как казва: „Аз съм, дядо?“ Просто ме размазва!

— Изобщо не говори като Джон Ленън, за бога! — изсъска Бриана. Надничаше предпазливо иззад една бетонна колона, но гейтът за пристигащите с международните полети още беше празен. — Не правиш ли разлика между ливърпулец и шотландец?

— Не — каза нехайно приятелката ѝ Гейл и разбуха русата си коса. — Всички англичани ми звучат еднакво. Мога да ги слушам вечно!

— Той не е англичанин! Казах ти, шотландец е!

Гейл я погледна, сякаш я смяташе за полудяла.

— Шотландия е част от Англия; погледни картата.

— Шотландия е част от Великобритания, не от Англия.

— Каква разлика има? — Гейл надникна иззад колоната. — Защо стоим тук? Така няма да ни види.

Бриана приглади с ръка косата си. Стояха зад колона, защото не беше сигурна, че иска той да ги види. Не че беше възможно; раздърпаните от дългия полет пътници вече започваха да се изнизват през двойните врати, помъкнали багажа си.

Тя остави Гейл да върви след нея към главната зала за пристигащи, без да спира да бърбори. Езикът на приятелката ѝ водеше самостоятелен живот. Гейл бе способна да говори спокойно и много разумно в клас, но основното ѝ социално умение бе да бърбори с лекота на всякаква тема. Затова Бри я беше помолила да дойде с нея на летището, за да посрещнат Роджър. Така нямаше никаква опасност да настъпи неловко мълчание.

— Вече направи ли го с него?

Тя се обърна сепнато към Гейл.

— Какво да съм направила?

Гейл извъртя очи.

— Ами да си поиграете на чичо доктор. Честно, Бри!

— Не, разбира се, че не. — Усети как се изчервява.

— Е, но ще го направиш ли?

— Гейл!

— Ами все пак си имаш апартамент и всичко останало, а и няма кой да те…

И точно в този смущаващ момент се появи Роджър Уейкфийлд. Беше с бяла риза и стари джинси, и Бриана явно се беше сковала, когато го видя, защото Гейл веднага завъртя глава по посока на погледа ѝ.

— О… — каза тя доволно. — Това ли е той? Прилича на пират!

Наистина приличаше, а Бриана усети някакво пропадане в стомаха си. Роджър беше точно онова, което майка ѝ наричаше Черен келт, с чиста смугла кожа, черна коса и „очертани с въглен очи“ — гъсти черни мигли около очи, които очакваш да са сини, но вместо това се оказват наситенозелени. Косата му беше достатъчно дълга, за да стига до яката, и рошава, а с наболата брада изглеждаше не само дързък, но и почти опасен.

Тревога плъзна по гърба ѝ, щом го видя и тя избърса потните си длани в бродираните джинси. Не биваше да му позволява да идва.

Тогава той я видя и лицето му светна като свещ. Въпреки притесненията си Бриана усети как на лицето ѝ се разлива огромна, идиотска усмивка и, без да мисли повече, тя хукна през залата, като заобикаляше дечица и колички с багаж.

Той я пресрещна по средата и я грабна в прегръдките си, притисна я така силно, че за малко да ѝ спука ребрата. Целуна я, спря и я целуна отново, наболата му брада дращеше лицето ѝ. Миришеше на сапун и пот и имаше вкус на шотландско уиски. Искаше ѝ се да не спира да я прегръща.

Накрая той я пусна. И двамата бяха задъхани.

Някой се прокашля силно до Бриана. Тя се отдръпна от Роджър, за да му разкрие Гейл, която се усмихваше ангелски под русите кичури и му махаше като дете за довиждане.

— Здрастиии — рече тя. — Сигурно си Роджър, защото ако не си, Роджър вероятно ще е шокиран, когато се появи, нали?

Огледа го от глава до пети с очевидно одобрение.

— Всичко това, и дори свириш на китара, така ли?

Бриана дори не беше забелязала калъфа, който той бе пуснал на земята. Роджър се наведе да го вземе и го преметна на рамото си.

— Е, трябва да си изкарвам хляба — каза с усмивка, а Гейл притисна ръка до сърцето си в престорен екстаз.

— О, кажи го отново! — примоли се тя.

— Кое? — обърка се Роджър.

— „Изкарвам“ — каза Бриана, която преметна една от чантите му на рамо. — Тя иска да чуе „р-то“. Гейл си пада по британския акцент. О… това е Гейл. — Тя посочи примирено приятелката си.

— Да, разбрах. Ами… — Той се прокашля, погледна пронизващо Гейл и сниши глас с една октава: — Рррано зарррана росса е ррросила. Това ще свърши ли работа?

— Ще престанеш ли? — погледна я сърдито Бриана. Гейл бе започнала да се олюлява драматично към една от пластмасовите пейки. — Не ѝ обръщай внимание — посъветва тя Роджър и се обърна към вратата. Той погледна предпазливо Гейл и прие съвета на Бриана. Взе една голяма кутия, вързана с канап, и я последва през залата.

— Какво искаше да кажеш с изкарването на хляба? — попита го тя, търсеше някакъв начин да върне разговора към нормалното.

Той се засмя леко смутено.

— Ами от конференцията поемат лекциите, но не и разходите. Затова се обадих тук-там и си намерих работа, за да свързвам двата края.

— Ще свириш на китара?

— През деня сдържаният историк Роджър Уейкфийлд е безобиден оксфордски учен. А нощем намята карираната си мантия и се превръща в Роджър Макензи!

— Кой?

Той се усмихна изненадан.

— Ами понякога пея шотландски фолклорни песни, на фестивали и ceilidh — Шотландски игри и други такива. В края на седмицата ще участвам в келтски фестивал в планините, това е.

— Шотландски песни? А носиш ли килт, докато пееш? — Гейл бе изникнала от другата му страна.

— Да, всъщност нося. Как иначе ще разберат, че съм шотландец?

— Аз обожавам космати колене — каза замечтано Гейл. — Я кажи, вярно ли е, че шотландците…

— Иди да докараш колата — нареди Бриана и бързо ѝ хвърли ключовете.

* * *

Гейл облегна брадичка на прозореца на колата, гледаше как Роджър отива към хотела си.

— Господи, надявам се да не се обръсне, преди да се видим на вечеря. Просто обожавам мъже с наболи бради. Според теб какво има в голямата кутия?

— Боранът му, попитах.

— Какво?

— Това е келтски боен барабан. При някои песни свири на него.

Гейл сви устни замислено.

— Сигурно няма да искаш аз да го откарам на фестивала, а? Все пак ти може би ще имаш работа и…

— Ха-ха. Да не си мислиш, че ще те оставя да припариш до него, докато е с килт?

Гейл въздъхна замечтано и отдръпна главата си, защото Бриана запали двигателя.

— Е, може би там ще има и други мъже с килтове.

— Мисля, че е много вероятно.

— Обзалагам се обаче, че няма да имат келтски бойни барабани.

— Може би не.

Гейл се облегна в седалката си и погледна към Бриана.

— Е, ще го направиш ли?

— Откъде да знам? — Но усети, че се изчервява, а дрехите ѝ сякаш отесняха.

— Е, ако не го направиш, значи си откачена — заяви категорично Гейл.

* * *

— Котката на свещеника е… андрогинна котка.

— Котката на свещеника е… котка алагрос.

Бри изви вежда към него и откъсна за миг поглед от пътя.

— Пак ли шотландски?

— Това е шотландска игра — каза Роджър. — „Алагрос“ — „тъжен или печален“. Твой ред е. Буква „Б“.

Тя присви очи към тесния планински път. Утринното слънце грееше пред тях и изпълваше колата със светлина.

— Котката на свещеника е бодра котка.

— Котката на свещеника е блага котка.

— Е, започнахме да говорим глупости. Добре, Котката на свещеника е… — Той виждаше как колелцата в главата ѝ се въртят, после нещо проблесна в присвитите ѝ очи — е… кокигодинска котка.

Роджър присви очи, опитваше се да разбере.

— Котка с широк гръб?

Тя се засмя и натисна леко спирачката, когато навлезе в обратен завой.

— Не, просто много досадна котка.

— Тази дума използва ли се в тоя смисъл?

— Ами да. — Тя ускори плавно след завоя. — Това е от медицинските термини на мама. Кокигодиния е болка в областта на опашната кост. Тя наричаше болничните администратори кокигодини.

— А аз си помислих, че е инженерен термин. Добре тогава… Котката на свещеника е неуправляема котка. — Той се усмихна, когато Бри изви вежда. — Ами непослушна. Кокигодините са неуправляеми по природа.

— Добре, ще го приема. Котката на свещеника е…

— Чакай — прекъсна я Роджър и посочи. — Ето я отбивката.

Тя намали и сви от тесния път към още по-тесен, към който сочеше малка червено-бяла стрелка с надпис „Келтски фестивал“.

— Много мило от твоя страна, че ме докара чак дотук — каза Роджър. — Нямах представа колко е далече. Иначе нямаше да те помоля.

Тя го погледна развеселено.

— Не е чак толкова далече.

— Сто и петдесет мили е!

Тя му се усмихна, но леко суховато.

— Баща ми винаги казваше, че това е разликата между американеца и англичанина. Англичанинът си мисли, че сто мили са много път, а американецът си мисли, че сто години са много време.

Роджър се засмя изненадан.

— Точно така е. В такъв случай ти си американка, така ли?

— Така излиза. — Но усмивката ѝ угасна.

Угасна и разговорът. Пътуваха в мълчание известно време, чуваше се само свистенето на гумите и вятърът. Беше красив горещ летен ден, влагата на Бостън бе останала далече под тях, докато следваха лъкатушния път нагоре, към по-чистия въздух на планините.

— Котката на свещеника е смълчана котка — каза Роджър тихо. — Нещо лошо ли казах?

Тя му хвърли бърз син поглед и изви леко устни.

— Котката на свещеника е замислена котка. Не, не е заради теб. — Сви устни, когато забави зад една кола, после ги отпусна. — Не, всъщност… заради теб е, но не си виновен ти.

Роджър се скова и се обърна да я погледне.

— Котката на свещеника е загадъчна котка.

— Котката на свещеника е смутена котка. Не биваше да казвам нищо, съжалявам.

Роджър не се опита да настоява. Наведе се напред и извади термос с горещ чай с лимон изпод седалката.

— Искаш ли? — Предложи ѝ чашата, но тя направи физиономия и поклати глава.

— Не, благодаря. Мразя чай.

— Определено не си англичанка тогава — рече той и веднага съжали. Ръцете ѝ стиснаха още по-здраво волана. Тя не каза нищо, а той изпи чая си в тишина, като я гледаше.

Не приличаше на англичанка, въпреки произхода си и цвета на кожата и косата ѝ. Не можеше да определи дали разликата е само в дрехите, но всъщност не мислеше така.

Американците изглеждаха много по-… какви? Жизнени? Наситени? По-едри? Просто бяха някак повече. А Бриана Рандал определено беше нещо повече.

Трафикът стана по-оживен, забави се до пълзяща колона от коли, когато стигнаха до входа на курорта, където се провеждаше фестивалът.

— Виж — каза внезапно Бриана. Не се обърна към него, взираше се през предното стъкло към една кола с номер от Ню Джърси. — Трябва да ти обясня.

— Не на мен.

Тя вдигна червената си вежда подразнено.

— А на кого тогава? — Сви устни и въздъхна. — Да, добре, и на себе си. Но трябва.

Роджър усещаше киселината на чая, загорча му на гърлото. Дали щеше да му каже, че не е трябвало да идва? Той самият си го беше мислил по пътя през Атлантика, докато се свираше в миниатюрната седалка. После я видя в залата на летището и всички съмнения изчезнаха на мига.

Те не се завърнаха и през последвалата седмица; беше я виждал поне за малко всеки ден — дори успя да отиде на бейзболен мач с нея във Фенуей Парк в четвъртък следобед. Играта му се стори доста объркваща, но ентусиазмът на Бриана беше очарователен. Той осъзна, че брои със съжаление часовете, които оставаха до заминаването му, но все пак очакваше това — единственият им цял ден заедно.

Това не означаваше, че тя чувстваше същото. Погледна бързо над редицата коли; портата вече се виждаше, но оставаше почти четвърт миля дотам. Имаше може би три минути да я убеди.

— В Шотландия — каза тя, — когато всичко… онова… се случи с мама. Ти беше страхотен, Роджър… наистина прекрасен. — Тя не го погледна, но той видя леката влага по гъстите ѝ червеникави мигли.

— Не беше кой знае какво — отвърна. Сви ръце в юмруци, за да не я докосне. — Беше ми интересно.

Тя се засмя.

— Да, обзалагам се. — Забави и обърна глава да го погледне. Дори широко отворени, очите ѝ бяха леко скосени, като котешки.

— Ходил ли си пак при каменния кръг? До Крейг на Дун?

— Не — отвърна той кратко. После се закашля и добави, сякаш небрежно: — Не ходя често в Инвърнес; започна семестърът в колежа.

— Да не би Котката на свещеника да е малко плашлива? — попита тя и се усмихна леко.

— Котката на свещеника направо си умира от страх — каза той искрено. — Няма и да стъпи там, дори да е покрито със сардини. — Тя се засмя и напрежението между тях отслабна.

— Аз също — каза и си пое дълбоко дъх. — Но помня. Помня колко усилия положи, за да помогнеш — и после, когато… когато тя… когато мама премина… — Прехапа силно долната си устна и натисна спирачката по-силно от необходимото.

— Разбираш ли? — попита тихо. — Винаги когато съм с теб повече от половин час, всичко се завръща. Не съм говорила за родителите си над шест месеца, а още щом започнахме тази глупава игра, ги споменахме и двамата за по-малко от минута. Случва се през цялата седмица.

Тя отметна кичур червена коса от рамото си. Порозовяваше красиво, когато се развълнуваше или беше разстроена, и бузите ѝ направо пламтяха.

— Когато не отговори на писмото ми… си помислих, че може би това е причината.

— Не беше само това. — Тя прехапа долната си устна, сякаш искаше да задържи думите, но беше твърде късно. Ярка червена вълна заля деколтето над бялата ѝ тениска и тя доби цвета на доматения сос, с който обичаше да яде пържените картофки.

Той посегна през седалката и нежно отметна косата от лицето ѝ.

— Аз ужасно много си паднах по теб — избълва тя, като се взираше право напред. — Но не знаех дали си мил с мен само защото мама те помоли да се грижиш за мен, или защото…

— Защото — прекъсна я той и се усмихна, когато тя се осмели да го погледне. — Определено защото.

— О… — Тя се успокои малко и отпусна ръце на волана. — Е, добре.

Той искаше да хване ръката ѝ, но не смееше да я откъсне от волана, за да не причини катастрофа. Вместо това сложи ръка на облегалката така, че пръстите му докосваха рамото ѝ.

— Както и да е. Мислех, че… ами… мислех си, че или трябва да се хвърля в прегръдките ти, или да се разкарам оттам. Затова го направих, но не знаех как да обясня, без да изглеждам като идиотка, а когато ми писа, стана още по-зле… ето, виждаш ли, наистина изглеждам като идиотка!

Роджър разкопча предпазния си колан.

— Ще се забиеш ли в колата пред нас, ако те целуна?

— Не.

— Добре. — Той се плъзна по седалката, хвана брадичката ѝ и я целуна, бързо. Те свиха бавно от черния път към паркинга.

Тя дишаше леко, червенината ѝ вече избледняваше. Спря на паркинга, изключи двигателя и поседя за миг, загледана право напред. После разкопча колана си и се обърна към него.

Едва когато след няколко минути слязоха от колата, на Роджър му хрумна, че тя бе споменала родителите си повече от веднъж, но всъщност проблемът беше свързан с родителя, когото Бриана внимаваше да не споменава.

„Чудесно — помисли си той, като разсеяно се възхищаваше на гърба ѝ, когато тя се наведе да отвори багажника. — Тя се опитва да не мисли за Джейми Фрейзър, а ти къде я водиш, по дяволите?“ Огледа входа на курорта, където знамето на Великобритания се развяваше заедно с шотландското на летния вятър. От планината се чуваше печалната мелодия на гайди.

4.

Тътен от миналото

Свикнал да се преоблича в нечия каравана или в мъжка тоалетна в кръчма, малката кабинка зад сцената, която му бе предоставена, му се стори чак луксозна. Беше чиста, имаше закачалки за дрехите му и нямаше пияни клиенти, които да сумтят на прага. Разбира се, това беше Америка, помисли си той, докато разкопчаваше джинсите си и ги хвърли на пода. Различни стандарти, поне що се отнася до материалните удобства.

Навлече ризата с широки ръкави през главата, като се зачуди на какви ли удобства е свикнала Бриана. Не разбираше нищо от дамски дрехи — колко скъпи можеха да бъдат едни сини джинси? — но разбираше малко от коли. Нейната беше чисто нов син мустанг, който го изпълваше с желание да седне зад волана му.

Явно родителите ѝ бяха оставили достатъчно средства: знаеше, че Клеър Рандал сигурно се е погрижила за това. Само се надяваше да не са твърде много, за да не си помисли тя, че се интересува от банковата ѝ сметка. Като си спомни за родителите ѝ, той погледна към кафявия плик; дали да ѝ го даде все пак?

Котката на свещеника се беше стреснала силно, когато минаха през входа за изпълнителите и се озоваха пред група гайдари „78-те планинци Фрейзър“ от Канада, които репетираха зад съблекалните. Тя направо пребледня, когато той я запозна с главния гайдар. Не че Бил Ливингстън беше особено страховит, просто брошката на клана Фрейзър на гърдите му бе причината за това.

Je suis prest — пишеше на нея. — Готов съм. Но аз не съм готов, помисли си Роджър и му се прищя да се изрита, задето я бе довел тук.

Все пак тя го бе уверила, че няма проблем да разгледа сама, докато той се преоблече и се приготви за изпълнението си.

И най-добре да насочи мислите си към това, рече си, докато закопчаваше токите на килта на кръста и хълбока си и посягаше към дългите вълнени чорапи. Той щеше да участва ранния следобед, за четиридесет и пет минути, а после имаше по-кратка солова изява вечерта. Беше намислил горе-долу кои песни да изпълни, но винаги трябваше да се има предвид и публиката. Ако са повече жени — вървяха баладите. Повече мъже — бойните песни „Килиекранки“ и „Монтроуз“, „Оръжия и барабани“. Неприличните песни вървяха, когато публиката беше добре загряла — за предпочитане след консумация на бира.

Прегъна краищата на чорапите старателно и плъзна sgian dhu с дръжка от еленов рог в десния си чорап. Върза бързо обувките. Искаше да намери Бриана, да си поговори малко с нея, да хапне нещо, да се погрижи да я настани за представлението.

Преметна карираното наметало на рамото си, закрепи брошката, сложи на колана кинжала и спорана и беше готов. Не съвсем. Спря на път за вратата.

Старите масленозелени панталони до коляно от Втората световна война му бяха спомен от баща му. Обикновено не ги слагаше, но понякога ги обуваше под килта, като защитна мярка срещу изумителната дързост на някои зрителки. Други изпълнители го бяха предупредили, но той не им повярва, докато не се убеди лично. Германките бяха най-лоши, но се оказа, че американките са на второ място по склонност към своеволия в това отношение.

Не мислеше, че тук ще има нужда от подобни мерки; тълпата звучеше доста цивилизовано и беше видял, че сцената е далеч от достъпа ѝ. Освен това извън сцената щеше да е с Бриана, а ако тя решеше да си позволи волности… Пусна обратно панталоните в торбата си, върху кафявия плик.

— Пожелай ми късмет, татко — прошепна и тръгна да я намери.

* * *

— Еха! — Тя го обикаляше в кръг и го огледаше с широко отворени очи. — Роджър, разкошен си! — Усмихна се накриво. — Мама винаги казваше, че мъжете с килтове са неустоими. Май е била права.

Той я видя как преглъща с усилие и му се прииска да я прегърне заради смелостта ѝ, но тя вече се бе извърнала и сочеше към масите с храната.

— Гладен ли си? Огледах, докато ти се преобличаше. Можем да избираме между октопод на шиш, рибни такос, полски…

Той я хвана за ръката и я обърна към себе си.

— Хей — каза тихо, — съжалявам; не биваше да те водя, не знаех, че за теб ще е такъв шок.

— Всичко е наред. — Сега усмивката ѝ беше по-спокойна. — Всъщност се радвам, че ме доведе.

— Наистина ли?

— Да. Наистина. Просто… — Махна с ръка към шумната тълпа с тартани във всякакви цветове. — Много е… шотландско.

Прииска му се да се засмее на това; нищо не можеше да е по-малко шотландско от тази смесица от туристическа празна шумотевица и дръзка търговия с имитация на традиции. В същото време тя беше права, това наистина бе шотландско; пример за оцеляването, вековния талант на шотландците — способността да се адаптират към всичко и да печелят от него.

И тогава я прегърна. Косата ѝ миришеше на чисто; като свежа трева, и той усети как сърцето ѝ бие през бялата тениска.

— Ти също си шотландка — каза в ухото ѝ и я пусна. Очите ѝ още светеха силно, но с друга емоция.

— Сигурно си прав — отвърна тя и отново се усмихна. — Това не означава, че трябва да ям хагис, нали? Видях го тук и си помислих, че предпочитам да опитам октопод на шиш.

Той си помисли, че тя се шегува, но не се шегуваше. Явно този курорт беше специализиран в „етнически фестивали“, както бе обяснил един от доставчиците на храна.

— Поляците танцуват полка, швейцарците пеят йодели… Господи, тук сигурно има десет милиона часовници с кукувичка! Испански, италиански, японски фестивали на черешовия цвят — няма да повярваш колко камери носят японците, просто няма да повярваш. — Той поклати глава с изумление и плъзна към тях две картонени чинийки с хамбургери и пържени картофи.

— На две седмици всичко се променя. Няма и миг скука. Но ние, доставчиците на храна, просто оставаме в бизнеса, без значение каква е храната. — Той погледна с интерес килта на Роджър.

— Е, шотландец ли си, или просто носиш поли?

Роджър вече беше чувал десетина вариации на тази любезност, затова го изгледа безизразно.

— Както казваше старият ми дядо — рече той, като нарочно засили акцента си, — облечеш ли килт, момко, вече е сигурно, че си мъж!

Продавачът кимна одобрително, а Бриана извъртя очи.

— Шегички за килтове — промърмори тя. — Господи, ако започнеш да разказваш шеги за килтове, ще си тръгна и ще те оставя, заклевам се.

Роджър ѝ се ухили.

— О, няма да го направиш, нали, моме? Да си тръгнеш и да оставиш мъж само защото иска да ти каже какво има под килта?

Тя присви очи в сини триъгълничета.

— О, обзалагам се, че под този всичко е наред — каза тя и кимна към спорана му. — Обзалагам се, че всичко под него е в перрррфектно състояние, нали?

Роджър се задави с един пържен картоф.

— Трябва да ѝ кажеш: „Дай си ръката, моме, и ще ти покажа“ — обади се услужливо продавачът. — Боже, чух го вече сто пъти тази седмица!

— Ако и той го каже сега — каза мрачно Бриана, — ще си тръгна и ще го оставя насред планината. Може да си стои тук и да яде октопод колкото си иска.

Роджър отпи от кока-колата и мъдро си замълча.

* * *

Имаха време да обиколят пътечките със сергии, на които се продаваше всичко — от карирани вратовръзки до дървени свирки, сребърни бижута, кланови карти на Шотландия, бонбони и кифли, ножове за писма с формата на мечове, оловни фигурки на планинци, книги, грамофонни плочи и всичко, на което можеше да се отпечата кланов герб или девиз.

Роджър привличаше само кратки любопитни погледи; макар и по-качествен от останалите костюми, неговият не беше нещо необичайно тук. Повечето хора в тълпата бяха просто туристи, облечени с шорти и джинси, но сред тях се мяркаха и тартани — като обрив.

— Защо Макензи? — попита Бриана, когато спря пред една витрина с ключодържатели с кланови символи. Опипа един сребърен диск, на който пишеше Luceo non uro, латинското мото бе извито под изображение на нещо като вулкан. — Уейкфийлд не звучи ли достатъчно шотландско? Или смяташ, че хората в Оксфорд няма да одобрят, че правиш… това? — Тя махна към панаира зад тях.

Роджър сви рамене.

— Донякъде това е причината. Но и защото Макензи е фамилното ми име. Родителите ми са загинали през войната и прачичо ми ме осинови. Той ми даде своето име, но кръщелното ми име е Роджър Джеремая Макензи.

— Джеремая? — Тя не се засмя с глас, но върхът на носа ѝ порозовя, сякаш опитваше да се сдържи. — Като пророка от Стария завет?

— Не се смей — каза той и я хвана за ръката. — Кръстен съм на баща си — наричали са го Джери. Мама ме наричаше Джеми, когато бях малък. Старо име в нашето семейство. Можеше и да е по-зле; можеше да ме кръстят Амброуз или Конан.

Смехът забълбука от нея като мехурчета в кока-кола.

— Конан?

— Ами да, това си е келтско име, преди фантастите да го докопат. Но така или иначе Джеремая явно е било най-доброто възможно име.

— Защо?

Те се обърнаха и тръгнаха бавно към сцената, където група сериозни малки момиченца танцуваха шотландски танци в идеален синхрон, със съвършени плитки и панделки.

— О, татко ми е разказвал тази история — Преподобния, както винаги го наричах. Разказа ми я, като сочеше по фамилното дърво.

Амброуз Макензи е твоят прадядо, Родж. Той е бил майстор на лодки в Дингуол. А това е Мери Олифант — прабаба ти е била Олифант, кавал ли съм ти това? Живяла е деветдесет и седем години и е имала ум като бръснач чак до смъртта си, невероятна жена.

Омъжвала се е шест пъти — всичките ѝ съпрузи умирали от естествена смърт, както ме увери тя, — но тук съм вписал само Джеремая Макензи, тъй като ти си негов наследник. Единственият, от когото е имала деца, и се чудя защо ли.

Попитах я, а тя затвори едното си око, кимна ми и ми каза: „Is fhearr an giomach na ’bhi gun fear tinge.“ Това е стара келтска поговорка — „По-добре рак, отколкото без съпруг.“ Каза, че някои ставали за женене, но Джеремая бил единственият достатъчно хубав момък, когото всяка вечер водела в леглото си.

— Чудя се какво е казала за останалите — рече замислено Бриана.

— Е, не казала, че не е спала с тях от време на време — изтъкна Роджър. — Просто не и всяка нощ.

— Веднъж е достатъчно, за да забременееш — каза Бриана. — Или поне мама каза така на целия ми клас в гимназията, в часа по здравно образование. Нарисува сперматозоиди на черната дъска, как се надпреварват с усмихнати личица към едно огромно яйце. — Тя порозовя отново, но явно по-скоро от веселие, отколкото от смущаващ спомен.

Беше го хванала под ръка и той усещаше топлината ѝ през тънката тениска, както и някакво размърдване под килта си, което го накара да съжали, че не обу панталоните.

— Ако оставим настрана въпроса защо сперматозоидите са имали усмихнати личица, какво общо има тази тема със здравето?

— В Америка „здравно образование“ е евфемизъм за всичко, свързано със секса — обясни тя. — Обучават момичетата и момчетата отделно; момичешките уроци са „Мистериите на живота“ и „Десет начина да кажеш «не» на момче“.

— А момчешките?

— Е, не съм сигурна, защото нямам братя, които да ми кажат. Но някои мои приятелки имаха братя и един от тях казал, че ги научили на осемнайсет различни синонима за ерекция.

— Много полезно — каза Роджър и се зачуди защо на някого би притрябвал повече от един. За щастие един споран покриваше всичко.

— Предполагам, че това може да поддържа разговор — при определени обстоятелства.

Бузите ѝ се зачервиха. Той усети как и по неговата шия плъзва топлина и си помисли, че ще започнат да привличат любопитните погледи на минувачите. Не беше позволявал на момиче да го смути пред хора от седемнайсетгодишен, но тя се справяше добре. Все пак тя беше започнала — нека тя го приключеше.

— Мффм. Не смятам, че при такива обстоятелства се разговаря много.

— Е, ти сигурно знаеш по-добре. — Това не беше въпрос. Той доста късно осъзна какво намеква тя. Стегна ръката си и я привлече към себе си.

— Ако питаш дали съм го правил — да. Ако питаш дали го правя сега — не.

— Какво искаш да кажеш? — Устните ѝ потрепнаха леко, сдържайки смеха ѝ.

— Питаш ме дали имам момиче в Англия, нали?

— Така ли?

— Нямам. Или по-скоро имам, но не е нищо сериозно. — Бяха пред вратата на съблекалните; почти беше станало време да си вземе инструментите. Спря и се обърна към нея. — А ти? Имаш ли си приятел?

Тя беше достатъчно висока, за да го погледне в очите, и достатъчно близо гърдите ѝ да докоснат предмишницата му, когато се обърна към него.

— Какво беше казала прабаба ти? Is fhearr an giomach…

— … na ’bhi gun fear tighe.

— Аха. Е, по-добре рак, отколкото никакъв приятел. — Тя вдигна ръка и докосна брошката му. — Така че да, излизам понякога с момчета. Но си нямам момък… все още.

Той хвана пръстите ѝ и ги вдигна към устата си.

— Има време, моме — каза и ги целуна.

* * *

Публиката беше изненадващо тиха; не като на рок концерт. Разбира се, нямаше как да са шумни, помисли си тя, тук нямаше електрически китари или усилватели, само малък микрофон на сцената. Но пък някои неща нямаха нужда от усилване; сърцето ѝ например направо бумтеше в ушите.

— Ето — каза той, като се появи внезапно от съблекалнята с китара и барабан. Подаде ѝ малък кафяв плик. — Открих ги, докато преглеждах старите документи на татко в Инвърнес. Реших, че може да ги искаш.

Тя разбра, че са снимки, но не ги погледна веднага. Сега седеше и те прогаряха дупка на коляното ѝ. Слушаше изпълнението на Роджър.

Беше добър — макар че бе разсеяна, тя виждаше, че е добър. Имаше изненадващо дълбок баритон и знаеше какво да прави с него. Не само по отношение на тона и мелодията; той имаше дарбата да отмята завесата между изпълнител и публика, да увлича тълпата, срещаше погледите на зрителите и ги караше да видят какво се крие зад думите и мелодията.

Започна с „Пътят към Островите“, бърза и жива песен с вълнуващ припев, а после продължи с „Хълмовете Галоуей“ и приятно премина към „Сватбената песен на Луис“, с унасящ припев на келтски.

Когато изпя и последната нота от „Vhair Me Oh“, се усмихна право на нея.

— А сега една от четиридесет и пета година — каза той. — Тя е от прочутата битка за Престънпанс, в която армията от планинци на Чарлс Стюарт победила много по-голямата английска войска под командването на генерал Джонатан Коуп.

Чу се одобрително мърморене от зрителите, защото за мнозина тази песен беше любима, но всички стихнаха, когато Робърт започна маршов ритъм на барабана.

Коуп изпрати до Дънбар вест:

„Чарли, нека се срещнем на полето,

да те науча как се бият мъжете.“

Наведе се над струните и кимна към тълпата да се присъедини към припева.

„Ей, Джони Коуп, още ли жив си?

Барабаните твои още ли бият?

Ако можеш да ходиш, ела на полето,

там да видиш как се бият мъжете!“

Бриана усети някакво изтръпване по скалпа си, което нямаше нищо общо с певеца или публиката, а със самата песен.

Щом Чарли писмото прочете,

замахна, извади си меча.

„На бой да вървим, смели мъже,

Коуп ще ни чака на голо поле!“

— Не — прошепна тя и пръстите ѝ изстинаха върху гладкия кафяв плик. — На бой да вървим, смели мъже… Те бяха там — родителите ѝ. Баща ѝ беше се сражавал на полето край Престън, с меч в ръка.

… Че утрото ще е потънало в кръв!

Ей, Джони Коуп, още ли жив си?

Барабаните твои още ли бият?…

Гласовете се надигнаха около нея във възторжен рев, когато се присъединиха към припева. Тя изпита миг на нарастваща паника и ѝ се прииска да избяга като Джони Коуп, но мигът отмина и я остави изпълнена с емоции.

Ей, вярвай ми, Джони, аз имам рода,

с кинжали, без брони, със смели сърца.

Те ще те срещнат там на полето,

в утро червено, в утро проклето.

Ей, Джони Коуп, още ли жив си?…

Да, жив беше. И щеше да продължава да е жив, докато звучеше песента. Някои хора се опитваха да запазят миналото — други да избягат от него. И това беше най-голямата пропаст между нея и Роджър. Защо не го беше разбрала досега?

Тя не знаеше дали Роджър видя паниката ѝ, но той изостави опасната територия на якобитите и продължи към „Погребалната песен на Макферсън“, като само понякога подръпваше струните. Жената до Бриана въздъхна дълбоко и продължи да гледа замечтано сцената.

Той песен пее, той танца танцува… там под бесилото!

Бриана вдигна плика и го претегли на ръка. Може би трябваше да изчака, докато се прибере у дома, но любопитството побеждаваше неохотата ѝ. Роджър не беше сигурен дали трябва да ѝ го дава; видя го в очите му.

Той продължаваше да пее. Барабанът му представляваше само един дървен обръч, широк няколко инча, с опъната щавена кожа с диаметър трийсетина сантиметра. Той го държеше с пръстите на едната си ръка, а в другата стискаше малка двуглава пръчка.

— Един от най-старите познати инструменти е барабанът, с който келтските племена са изплашили войниците на Юлий Цезар през петдесет и втора година преди Христа. — Зрителите се засмяха и той докосна широкия барабан с пръчката, в тих, бърз ритъм, като сърдечен пулс.

— А сега „Битката при Шерифмюир“ от първото якобитско въстание през хиляда седемстотин и петнайсета година.

Ритъмът се забърза, стана по-войнствен и тътнеше след думите. Публиката още се държеше прилично, но хората се бяха изправили на местата си или се бяха навели напред, вслушани в песента, която описваше битката при Шерифмюир и всички кланове, които се бяха сражавали в нея.

… и те налетели и кръв се пролива, и много са паднали там…

те брадви въртели, кинжали свистели и мечове удряли с гръм…

Когато песента свърши, Бриана пъхна пръсти в плика и извади няколко снимки. Стари снимки; черно-белите тонове бяха покафенели. Родителите ѝ. Франк и Клеър Рандал, и двамата абсурдно млади и ужасно щастливи.

Бяха в някаква градина; имаше градински столове и маса с напитки на заден план, опъстрени със слънчеви петна. Лицата се виждаха ясно обаче — смееха се, много млади и влюбени.

Бяха позирали официално, хвани под ръка, някак подигравателни към скованата поза. Смееха се, Клеър почти се бе превила от смях заради нещо казано от Франк. Придържаше развятата от вятъра широка пола, а къдравата ѝ коса летеше свободно. Франк ѝ подаваше чаша, тя го гледаше в лицето с така изпълнен с надежда и доверие поглед, че сърцето на Бриана се сви.

После погледна и последната снимка и осъзна какво вижда. Двамата стояха до масата, държаха нож и се смееха, докато режеха явно домашно направена торта. Сватбена торта.

— Последната песен е много стара и любима, песен, която всички знаете. Твърди се, че якобитски затворник, когото карали към Лондон, за да го обесят, я е изпратил на жена си в Северна Шотландия…

Тя положи длани над снимките, сякаш да ги скрие от чужд поглед. Ледена тръпка мина през нея. Сватбени снимки. Мигове от сватбения им ден. Разбира се, бяха се оженили в Шотландия. Преподобният Уейкфийлд бе провел церемонията, той не беше католически свещеник, но бе един от най-старите приятели на баща ѝ; явно празненството се е състояло в неговото имение.

Да. Между пръстите си виждаше познати части от старата къща на заден план. Накрая неохотно плъзна ръка настрани и отново погледна младото лице на майка си.

Осемнайсет. Клеър се беше омъжила за Франк Рандал на осемнайсет години — вероятно това обясняваше всичко. Можеш ли да вземеш някакво решение на тази възраст?

На хубавите брегове, сред хубавите ти гори,

там дето Лох Ломонд под слънцето лежи,

там дето с теб и нашата любов…

Но Клеър е била сигурна — или поне така си е мислила. Широкото чело и деликатната уста не показваха никакво съмнение; големите искрящи очи бяха приковани в съпруга ѝ без дори помен от колебание. И все пак…

Но не ще срещна вече моята любов

на бреговете, на бреговете на Лох Ломонд.

Нехаеща за пръстите, които настъпваше, Бриана излезе от реда и избяга, преди някой да е видял сълзите ѝ.

* * *

— Ще бъда с теб до зова на клановете — каза Роджър, — но накрая имам участие и ще се наложи да те оставя. Ще се справиш ли?

— Да, разбира се — каза тя категорично. — Добре съм. Не се тревожи.

Погледна я малко притеснен, но не каза нищо. И двамата не бяха споменали излизането ѝ по-рано. Докато той приеме поздравленията на зрителите и тръгне да я търси, тя вече се беше успокоила в дамската тоалетна и беше наплискала лицето си със студена вода.

Остатъка от следобеда се разхождаха из фестивала, купиха някои неща, излязоха да погледат надсвирването на гайдарите, после се върнаха, полуоглушали, да видят танца на един млад мъж между два меча, кръстосани на земята. Снимките бяха прибрани в чантата ѝ.

Вече почти мръкваше; хората излизаха от местата за хранене и тръгваха към откритите платформи в подножието на планината.

Тя очакваше семействата с малки деца да си тръгнат и някои наистина си тръгнаха, но по платформите се виждаха и дребни спящи телца сред възрастните. Едно момиченце беше заспало на рамото на баща си, който се качваше към горните редици на платформите. Пред тях имаше празно открито пространство, на което бе натрупана голяма купчина дърва.

— Какъв е този зов на клановете? — попита една жена придружителя си един ред над тях. Той сви рамене и Бриана погледна Роджър за обяснение, но той само се усмихна.

— Ще видиш.

Вече беше пълен мрак, луната още не беше изгряла; планинският склон се издигаше по-черен на фона на осеяното със звезди небе. От тълпата се чу възклицание и после една самотна гайда зазвуча и всички притихнаха.

Близо до върха на планината се появи точица светлина. Тя се спусна надолу и още една изникна зад нея. Музиката ставаше по-силна, още една светлина се появи на върха на планината. В продължение на почти десет минути очакването нарастваше, музиката ставаше по-силна, а нанизът от светлини се издължаваше — сияйна верига по склона на планината.

Близо до подножието една пътека излизаше от дърветата, Бриана я беше видяла при обиколката си през деня. Сега един мъж се появи оттам, държеше горяща факла над главата си. Зад него вървеше гайдарят и звукът вече беше достатъчно силен, за да заглуши всички възклицания на публиката.

Докато вървяха по пътеката към разчистеното място пред пейките, Бриана видя, че зад тях изникват още мъже: дълга колона, всеки с факла, облечени като вождове на планинците. Изглеждаха варварски разкошни, украсени с гъши пера; мечове и кинжали проблясваха в червено на светлината на факлите сред гънките на тартана.

Гайдите внезапно замлъкнаха. Първият мъж пристъпи на полянката и спря пред пейките. Вдигна високо факлата над главата си и извика:

— Камерън са тук!

Зрителите изкрещяха възторжено, той хвърли факлата върху подгизналите от керосин дърва и те лумнаха с рев във висока десет стъпки огнена колона.

После още един мъж излезе пред ослепителния огън и извика:

— Макдоналд са тук!

Викове и крясъци от тълпата оповестиха, че и там има представители на клана Макдоналд, а после:

— Маклоклан са тук!

— Макгиливри са тук!

Тя беше така омагьосана от спектакъла, че само смътно осъзнаваше присъствието на Роджър. Тогава още един мъж излезе от кръга и извика:

— Макензи са тук!

— Tulach Ard! — изрева Роджър и тя подскочи.

— Какво? — попита го.

— Това — ухили се той — е бойният вик на клана Макензи.

— Да, така звучи.

— Кембъл са тук! — Явно имаше много представители на клана Кембъл; защото ревът разтърси пейките. И сякаш по някакъв сигнал, който бе чакал, Роджър стана и преметна наметалото си на рамото.

— Ще се видим после пред съблекалните, нали? — Тя кимна, а той внезапно се наведе и я целуна.

— За всеки случай — каза. — Бойният вик на Фрейзър е Caisteal Dhuni!

Тя го гледаше как се отдалечава, слизаше по пейките като планинска коза. Миризмата на дим изпълни нощта, смесена с дъх на цигарите на зрителите.

— Маккей са тук!

— Маклауд са тук!

— Фаркарсън са тук!

Гърдите ѝ се свиха от дима и от емоцията. Клановете бяха загинали при Калоден, нали? Да, бяха. Това бе само спомен, само призоваване на призраци. Тези хора, които крещяха ентусиазирано, не бяха роднини, те вече не живееха според клетвата си към господаря и не обработваха земите му, но…

— Фрейзър са тук!

Обзе я паника, ръката ѝ стисна по-здраво чантата.

„Не — каза си. — Не, аз не съм.“

Моментът отмина и тя вече можеше да диша отново, но адреналинът още бушуваше в кръвта ѝ.

— Греъм са тук!

— Инес са тук!

Огилви, Линдзи, Гордън… и накрая отекна и последният вик. Бриана стискаше чантата в скута си, сякаш да попречи на съдържанието ѝ да избяга като джин от вълшебна лампа.

„Как би могла?“ — помисли си тя, а после видя Роджър да излиза на светлината на огъня, който озаряваше главата и бодрана в ръката му, и си помисли отново: „Как би могла да устои?“

5.

Двеста години след вчерашния ден

— Не си с килта! — Гейл изви разочаровано устни.

— В друг век съм — каза Роджър и ѝ се усмихна. — А и много ще е ветровито за лунна походка.

— Трябва да ме научиш. — Тя подскочи и се наклони към него.

— На какво?

— Да завалвам и аз р-то така. — Сви вежди и направи опит да изръмжи като моторница.

— Много добррре — рече той, като сдържаше смеха си. — Продължавай. С упражнения всичко се постига.

— А взе ли си поне китарата? — Тя се изправи на пръсти и се опита да погледне зад него. — Или онзи готин барабан?

— В колата е — каза Бриана, която прибираше ключовете и се приближаваше към тях. — Оттук отиваме на летището.

— О, колко жалко. Мислех си, че ще се помотаем заедно и ще празнуваме после. Знаеш ли „Тази земя е твоята земя“, Роджър? Или си падаш повече по протестните песни? Но предполагам, че не, тъй като си англичанин… опа, исках да кажа шотландец. Вие нямате за какво да протестирате, нали?

Бриана погледна леко подразнено приятелката си.

— Къде е чичо Джо?

— В дневната, рита телевизора — каза Гейл. — Да забавлявам ли Роджър, докато ти отидеш при него? — Тя хвана свойски Роджър под ръка и запърха с мигли.

— Половината студенти от Технологичния са тук, а няма кой да оправи проклетия телевизор? — Доктор Джоузеф Абърнати се взираше обвинително в младежите, настанени из дневната.

— Ама ние не сме електротехници, татко — каза надуто синът му. — Ние учим инженерна механика. Да искаш инженер-механик да ти оправи цветния телевизор, е като да искаш гинеколог да излекува пришка на пиш… Ей!

— Съжалявам — каза баща му, като се взираше безизразно над очилата със златни рамки. — Теб ли настъпих, Лени?

Лени заподскача на един крак из стаята и събуди гръмък смях, като стискаше огромното си, обуто в гуменка стъпало в преувеличена агония.

— Бри, скъпа! — Докторът я забеляза и заряза телевизора, усмихнат до уши. Прегърна я ентусиазирано, без да обръща внимание на факта, че тя беше поне с петнайсет сантиметра по-висока от него. После я пусна и погледна към Роджър, а чертите му се прегрупираха в предпазлива сърдечност.

— Това ли е гаджето?

— Това е Роджър Уейкфийлд — каза Бриана и присви леко очи към доктора. — Роджър, Джо Абърнати.

— Доктор Абърнати.

— Наричай ме Джо.

Стиснаха си ръцете, докато се преценяваха взаимно. Докторът се взираше в него с подвижните си тъмни очи, които изглеждаха сърдечни, но и проницателни.

— Бри, скъпа, искаш ли да видиш какво му има на този боклук и да го съживиш? — Той посочи с пръст към двайсет и четири инчовия цветен телевизор, който стоеше мълчаливо непокорен на поставката си. — Снощи си работеше, но днес… бух!

Бриана огледа със съмнение големия телевизор, зарови в джоба на джинсите си и извади швейцарско ножче.

— Е, мога да проверя кабелите. — Тя извади отвертката. — Колко време имаме?

— Може би половин час — извика студент с военна подстрижка от кухнята. Погледна към групата, събрана около малкия черно-бял телевизор на масата. — Все още предават от контролната зала в Хюстън — остават трийсет и четири минути. — Приглушените възклицания на телевизионния коментатор се чуваха между по-шумните възгласи на зрителите.

— Добре, добре — каза доктор Абърнати. Сложи ръка на рамото на Роджър. — Имаме достатъчно време да пийнем нещо. Значи сте шотландец, а, господин Уейкфийлд?

— Наричайте ме Роджър.

Абърнати му наля щедра доза кехлибарена течност и му подаде чашата.

— Предполагам, че не си на вода, нали, Роджър?

— Не съм. — Това беше „Лагавулин“; странно къде го беше намерил в Бостън. Отпи с удоволствие, а докторът се усмихна.

— Клеър ми го даде — майката на Бри. Е, тя разбира от хубаво уиски. — Поклати носталгично глава и вдигна чашата за наздравица.

— Slainte — каза тихо Роджър и наклони чаша, преди да отпие.

Абърнати затвори очи в мълчалив жест — дали към уискито или към жената, Роджър не разбра.

— Жива вода, а? Наистина вярвам, че това чудо може да вдигне и мъртвец. — Той остави с голяма почтителност бутилката в барчето.

Колко ли беше казала Клеър на Абърнати? Достатъчно, предположи Роджър. Докторът взе чашата си и го огледа продължително.

— След като бащата на Бри е мъртъв, предполагам, че честта се пада на мен. Може би ще имаме време за дълъг разговор, преди да кацнат, или искаш да караме по кратката процедура?

Роджър изви вежда.

— За намеренията ти — уточни докторът.

— О, изцяло почтени.

— Така ли? Снощи се обадих на Бри, за да разбера дали ще идва днес. Не ми отговори.

— Бяхме на келтски фестивал в планините.

— Аха. Ами аз се обадих отново в единайсет. И в полунощ. Не ми отговори. — Докторът още се взираше изпитателно в него, но вече не толкова сърдечно. Остави чашата си с леко чукване.

— Бри е сама — каза той. — Тя е самотна. И е красива. Не бих искал някой да се възползва от това, господин Уейкфийлд.

— Аз също… доктор Абърнати. — Роджър допи чашата си и я остави решително. Топлина гореше на бузите му и не се дължеше на уискито. — Ако си мислите, че аз…

— ГОВОРИ ХЮСТЪН — изгърмя телевизорът. — БАЗА СПОКОЙСТВИЕ, КАЦАНЕ СЛЕД ДВАЙСЕТ МИНУТИ.

Обитателите на кухнята се развикаха и размятаха бутилки кока-кола. Бриана, изчервена от усилията, се смееше и махаше небрежно на поздравленията, после остави ножчето. Абърнати сложи длан върху ръката на Роджър, за да го задържи.

— Помнете, господин Уейкфийлд — каза той достатъчно тихо, за да не го чуят останалите. — Не искам да разбера, че сте направили това момиче нещастно. Никога.

Роджър внимателно се освободи от ръката му.

— Прилича ли ви на нещастна? — попита възможно най-любезно.

— Неее — отвърна Абърнати, залюля се на токове и присви очи към него. — Точно обратното. Начинът, по който изглежда тази нощ, ме кара да си мисля, че трябва да ви забия един в мутрата от името на баща ѝ.

Роджър не се сдържа и се обърна да я погледне отново; така беше. Тя имаше тъмни кръгове под очите, кичурчета се бяха освободили от опашката ѝ, а кожата ѝ сияеше като восък на запалена свещ. Приличаше на жена, която е имала дълга нощ — и ѝ се е насладила.

И сякаш засякла го с радар, тя се обърна и го погледна над главата на Гейл. Продължи да говори с Гейл, но очите ѝ останаха вперени в него.

Докторът се прокашля силно. Роджър откъсна вниманието си от нея и видя, че Абърнати го гледа със замислено изражение.

— О — каза докторът с друг тон. — Така значи?

Яката на Роджър беше разкопчана, но имаше чувството, че е със стегната вратовръзка. Срещна очите му и отвърна:

— Да, така значи.

Доктор Абърнати посегна към бутилката „Лагавулин“ и напълни двете чаши.

— Клеър ми каза, че те харесва — рече той с примирение. Вдигна едната чаша. — Добре тогава. Slainte.

* * *

— Завърти на другата страна — Уолтър Кронкайт е оранжев! — Лени Абърнати послушно завъртя копчето и коментаторът позеленя. Без да се смути от внезапната промяна в тена си, Кронкайт продължи да говори:

„След около две минути командир Нийл Армстронг и екипажът на «Аполо 11» ще сътворят история чрез първото пилотирано кацане на Луната…“

Дневната бе притъмняла, препълнена с хора, всички се взираха в големия телевизор, по който предаваха повторение на изстрелването на „Аполо“.

— Впечатлен съм — каза Роджър в ухото на Бриана. — Как го оправи? — Облегна се на лавица с книги и я придърпа към себе си. Ръцете му лежаха на хълбоците ѝ, а брадичката му почиваше на рамото ѝ.

Тя се взираше в телевизора, но той усещаше бузата ѝ до своята.

— Някой беше изритал щепсела от стената — каза тя. — Аз само го включих.

Той се засмя и я целуна по шията. В стаята беше горещо, въпреки че климатикът бръмчеше, и кожата ѝ беше влажна и солена.

— Имаш най-кръглото дупе на света — прошепна той. Тя не отговори, но нарочно притисна задника си в него.

От екрана се чуха развълнувани гласове, видяха се кадри на знамето, което астронавтите щяха да забият на Луната.

Роджър погледна през стаята, но Джо Абърнати беше хипнотизиран като всички останали — лицето му бе озарено от сиянието на телевизионния екран. В безопасност в тъмното, Роджър прегърна Бриана и усети меката тежест на гърдите ѝ върху предмишницата ѝ. Тя въздъхна дълбоко и се отпусна на него, сложи ръка върху неговата и я стисна силно.

И двамата не биха били така дръзки при други обстоятелства, но той си тръгваше след два часа; нямаше да имат шанс да продължат. Предната нощ бяха разбрали, че си играят с динамит и станаха по-предпазливи. Той се запита дали Абърнати наистина щеше да го удари, ако му бе признал, че Бриана е прекарала нощта в леглото му?

Той беше карал на връщане от планината, разкъсван между опитите да остане в дясната лента на пътя и вълнението от меката тежест на Бриана до него. Спряха за кафе и говориха до след полунощ, като се докосваха постоянно по ръцете, бедрата, свеждаха глави един към друг. Пристигнаха в Бостън в малките часове, разговорът бе замрял, а главата на Бриана лежеше на рамото му.

Неспособен да остане буден, за да намери пътя през лабиринта от непознати улици до апартамента ѝ, той пое към хотела си, вкара я почти нелегално по стълбите и я сложи на леглото си, където тя заспа след секунди.

Той самият прекара нощта на твърдия под, завит с вълнената жилетка на Бриана. Призори стана и седна в креслото, обгърнат от аромата ѝ, като тихо наблюдаваше как светлината се разлива по спящото ѝ лице.

Да, така беше.

— База Спокойствие… Орелът кацна. — Тишината в стаята се разкъса от дълбока колективна въздишка и Роджър усети как косъмчетата по тила му настръхват.

— Една… малка… човешка крачка — каза тихо гласче — гигантски скок… за човечеството. — Картината беше неясна, но не по вина на телевизора. Всички се наведоха напред, за да видят тромавата фигура, която слизаше по стълбата, а после стъпи за първи път на лунната повърхност. Сълзи блестяха по бузите на момичетата, сребристи в сиянието на екрана.

Дори Бриана бе забравила за всичко друго; ръката ѝ беше паднала от неговата и тя се бе навела напред, запленена от момента.

Това беше ден, в който да се гордееш, че си американец.

За миг изпита опасение, когато ги видя така яростно напрегнати, така трескаво горди, и тя бе част от това. Това беше друг век, двеста години след вчерашния ден.

Можеше ли да има някаква обща основа за тях — историк и инженер? Той загледан назад, към загадките на миналото, а тя — напред в бъдещето и ослепителното му сияние?

После всички се отпуснаха и заликуваха, започнаха да говорят, а тя се обърна в ръцете му и го целуна силно, после се притисна към него, а той си помисли, че може би няма значение, че са загледани в различни посоки, стига да бяха обърнати един към друг.

Трета част

Пирати

6.

Срещам се с херния

Юни, 1767 г.

— Мразя кораби — каза Джейми през стиснати зъби. — Ненавиждам ги. Изпитвам към тях огромно отвращение.

Чичото на Джейми, Хектор Камерън, живееше в плантация, наречена Ривър Рън, точно над Крос Крийк. Крос Крийк от своя страна беше малко по-нагоре по реката от Уилмингтън; на около двеста мили. Казаха ни, че по това време на годината пътуването дотам с кораб може да отнеме от четири дни до седмица, в зависимост от вятъра. По суша щеше да ни отнеме две седмици или повече, зависи дали ще има наводнени пътища, кал или счупени оси.

— Реките нямат вълни — казах аз. — А аз се отнасям с още по-голямо отвращение към мисълта да изминем пеша двеста мили през калта. — Иън се ухили широко, но бързо смени усмивката с разсеяно изражение, когато Джейми насочи взора си към него.

— Освен това — казах аз, — ако ти стане лошо, иглите са у мен. — Потупах джоба, в който държах малкия комплект златни игли за акупунктура в кутийката им от слонова кост.

Джейми издиша силно през нос и не каза нищо повече. След като уредихме този въпрос, основният проблем беше да платим за превоза.

Не бяхме богати, но имахме малко пари, в резултат на споходил ни по пътя късмет. Докато се движехме на север от Чарлстън и къмпингувахме край пътя през нощта, открихме една изоставена ферма в гората. Растителността почти я беше погълнала отново.

Фиданки на тополи пробиваха като копия гредите на падналия покрив и храсти стърчаха през голяма пукнатина в огнището. Стените бяха полусрутени, черни, изгнили и покрити със зелен мъх и червеникава плесен. Не можеше да се каже от колко време е изоставено мястото, но беше ясно, че хижата и поляната ще бъдат погълнати от гората до няколко години, нищо нямаше да остане от тях, освен срутените камъни на комина.

Обаче сред дърветата открихме остатъци от малка прасковена градина, плодовете бяха узрели и нападнати от пчели. Изядохме колкото можахме, спахме сред руините и станахме преди изгрев. Натоварихме каруцата с купчини гладки златисти плодове — сочни и кадифени.

Продадохме ги по пътя и пристигнахме в Уилмингтън с лепкави ръце, кесия с монети — предимно пенита — и с вмирисани на ферментация коса, дрехи и тела, сякаш се бяхме киснали в прасковено бренди.

— Ти ще я вземеш — каза Джейми и ми подаде малката кожена кесия с нашето богатство. — Купи каквото можеш за провизии, но не купувай праскови, нали? И вероятно още това-онова, за да не изглеждаме на просяци, когато стигнем при моя роднина. Игла и конец, може би? — Той изви вежди и кимна към голямата дупка в жакета на Фъргъс, която се бе появила след падането му от едно прасковено дърво.

— С Дънкан ще обиколим да се опитаме да продадем каруцата и конете и ще питаме за лодка. Ако тук има златар, ще се опитам да му предложа един от камъните.

— Внимавай, чичо — посъветва го Иън, като се смръщи към парцаливите хора, които сновяха от и към пристанището. — Не искаш да те измамят или да те ограбят на улицата.

Джейми, със сериозно изражение, увери племенника си, че ще вземе предпазни мерки.

— Вземи Роло — настоя Иън. — Той ще те пази.

Джейми погледна към Роло, който пъхтеше и оглеждаше зорко тълпата, което бе израз не толкова на социален интерес, колкото на обуздаван апетит.

— О, да — каза той. — Да тръгваме, кученце. — Погледна ме, преди да се обърне. — Купи и малко сушена риба.

* * *

Уилмингтън беше малък град, но поради укрепеното му местоположение на пристанище в устието на плавателна река си имаше не само фермерски пазар и пристан, но и няколко магазина, заредени с вносни стоки от Европа, както и с местни продукти за ежедневна употреба.

— Значи боб, нали? — каза Фъргъс. — Обичам боб, дори в големи количества. Той помириса торбата от зебло и я нагласи на рамото си. — И хляб. Разбира се, че ни трябва хляб, брашно, сол и лой. Осолено телешко, сушени череши, пресни ябълки и всичко е наред. Риба също. Имаме нужда и от игли и конец. Дори от четка за коса — добави той и погледна към косата ми, която, вдъхновена от влагата, правеше безумни усилия да избяга от затвора на широкополата ми шапка. — И лекарства от аптеката, естествено. Но дантела?

— Дантела — казах твърдо. — И прибрах малкото хартиено пакетче с три ярда брюкселска дантела в голямата кошница, която той носеше. — Както и панделки. Един ярд широка копринена панделка — казах на потното младо момиче зад щанда. — Червена — тя ще е за теб, Фъргъс, не се оплаквай, — зелена за Иън, жълта за Дънкан и най-тъмносинята за Джейми. И не, не е екстравагантност; Джейми не иска да приличаме на скитници, когато се срещне с чичо си и леля си.

— Ами ти, лельо? — ухили се Иън. — Със сигурност няма да окичиш нас, а ти да останеш сива като врабче?

Фъргъс издиша шумно от раздразнение и веселие.

— Тази — каза той и посочи широка макара тъмнорозово.

— Това е цвят за младо момиче — възразих аз.

— Жените никога не са твърде стари, за да носят розово — отвърна твърдо Фъргъс. — Чувал съм les madames да го казва много пъти. — Вече бях чувала мнението на les madames и преди; Фъргъс бе прекарал първите години от живота си в бардак и ако се съдеше по думите му, не малка част и от живота си на възрастен бе прекарал там. Бях се надявала да превъзмогне този навик, когато се ожени за доведената дъщеря на Джейми, но Марсали бе останала в Ямайка, за да роди първото си дете, и затова имах някои съмнения. Фъргъс си беше французин все пак.

— Предполагам, че les madames знае най-добре — казах аз. — Хубаво, и розовата.

Натоварени с кошници и торби с провизии, ние излязохме на улицата. Беше горещо и влажно, но от реката идваше вятър и след задуха в магазина, въздухът ни се стори сладък и освежаващ. Погледнах към пристанището, където стърчаха мачтите на няколко кораба, полюшващи се бавно от течението. Видях и високата фигура на Джейми да излиза между две сгради, следвана от Роло.

Иън започна да вика и да маха и Роло хукна по улицата, размахал диво опашка, щом видя господаря си. По това време на деня имаше малко хора и те бързо се залепиха за стените на сградите, за да избегнат бурната среща.

— Господи! — изръмжа някой над мен. — Това е най-голямото куче, което съм виждал. — Обърнах се и зад мен един джентълмен се отлепи от стената на кръчма и вдигна любезно шапка. — На вашите услуги, мадам. Искрено се надявам, че то не обича човешка плът, нали?

Огледах го, беше огромен. Но се въздържах да отбележа, че точно той не би трябвало да се плаши от Роло.

Моят събеседник бе един от най-високите хора, които съм виждала; по-висок с няколко сантиметра дори от Джейми. Кокалестите му длани стигаха до нивото на лактите ми, а украсения с мъниста колан беше на нивото на гърдите ми. Можех да забия нос в пъпа му, ако бях кихнала, което за щастие не се случи.

— Не, той яде риба — уверих го аз. Като видя, че извивам врат, той любезно клекна и коленете му щръкнаха като дула на пушки. Лицето му се появи пред погледа ми и установих, че чертите му са скрити от гъста черна брада. Прекалено чип нос стърчеше сред растителността, а над него имаше две широко отворени и мили пъстри очи.

— Е, много се радвам да го чуя. Не ща да ми отхапе парче от крака толкова рано сутрин. — Свали сплесканата шапка с опърпано паче перо забито в периферията и ми се поклони. Черни кичури се спуснаха към раменете му. — Джон Куинси Майърс, на вашите услуги, мадам.

— Клеър Фрейзър — казах аз и му подадох ръка с интерес. Той присви очи за миг, вдигна пръстите ми към носа си и ги подуши, после ме погледна с широка усмивка, чийто чар не се губеше заради факта, че липсваха половината му зъби.

— Вие сте билкарка, нали?

— Така ли?

Той обърна внимателно ръката ми и проследи петната от хлорофил по кокалчетата ми.

— Дама, чиито пръсти са позеленели, сигурно просто се е грижила за розите си, но дама, чиито ръце миришат на корен от сасафрас и хининова кора, вероятно знае повече от това как да отглежда цветя. Не мислите ли? — попита той и обърна приятелския си поглед към Иън, който го наблюдаваше с нескрит интерес.

— О, да — увери го Иън. — Леля Клеър е прочута лечителка. Знахарка! — И ме погледна гордо.

— Така ли, момче? — Господин Майърс отвори широко очи, впечатлен, и пак се загледа в мен. — Проклет да съм, ако това не е дяволски късмет! А аз си мислех, че ще трябва да чакам, докато стигна до планините и намеря шаман.

— Болен ли сте, господин Майърс? — попитах. Не изглеждаше болен, но беше трудно да се прецени при толкова брада и коса, и при тънкия слой прах, който покриваше всичко останало. Единственото изключение бе челото му; което обикновено бе скривано от слънцето от черната филцова шапка, но сега бе открито — широко, плоско и много бяло.

— Не точно болен може би — отвърна той. Внезапно се изправи и започна да си играе с подгъва на ризата от еленова кожа. — Не е трипер или френска болест, защото съм ги виждал вече. — Онова, което бях помислила за панталони, се оказаха дълги кожени гамаши, навлечени над набедрена препаска. Докато говореше, господин Майърс бе хванал кожената връв на споменатата дреха и си играеше с възела.

— Но е нещо много гадно; внезапно точно зад топките ми се появи една голяма издутина. Много неприятна, както можете да предположите, макар че не ме боли, освен когато яздя. Може би ще погледнете и ще ми кажеше какво да сторя, а?

— Ами… — казах аз и се озърнах трескаво към Фъргъс, който само премести торбата с фасул. Изглеждаше много развеселен, проклет да е.

— Да не би да имам удоволствието да се запозная с господин Джон Майърс? — чу се любезен шотландски глас зад мен.

Господин Майърс спря да се занимава с препаската и вдигна поглед.

— Не знам дали е удоволствие, сър — отвърна любезно. — Но ако сте търсили Майърс, намерихте го.

Джейми пристъпи напред и тактично се настани между мен и препаската на господин Майърс. Поклони се официално, стиснал шапка под мишница.

— Джеймс Фрейзър на вашите услуги, сър. Казаха ми да спомена името на господин Хектор Камерън при запознанството ни.

Господин Майърс погледна червената коса на Джейми с интерес.

— Шотландец сте, нали? От планинците?

— Аз съм шотландец, сър, да, планинец.

— И познавате стария Хектор Камерън?

— Той ми се пада роднина, но не съм го срещал, сър. Казаха ми, че добре ви познава и може да се съгласите да ме заведете до плантацията му.

Двамата мъже се взираха открито един в друг, от глава до пети, докато говореха, явно оценяваха осанката, облеклото и въоръжението. Очите на Джейми спряха одобрително на дългата кания на колана на ловеца, а ноздрите на господин Майърс се разшириха от интерес.

— Comme deux chiens — рече тихо Фъргъс зад мен. Като две кучета. — … aux culs. — И докато се усетиш, започват да си душат задниците.

Господин Майърс погледна към Фъргъс и видях веселие да проблясва в пъстрите очи, преди отново да се обърне към Джейми. Колкото и див да беше ловецът, очевидно имаше известни познания по френски.

С оглед на обонятелните наклонности и липсата на смущение у господин Майърс, може би не трябваше да се изненадвам, когато падна на четири крака и започна да се държи, както предположи Фъргъс. И остана доволен от инспекцията, която включи не само Джейми, но и Иън, Фъргъс, моя милост и Роло.

— Хубаво куче — каза той небрежно и отпусна огромната си ръка върху последния. Роло започна своя инспекция и го подуши прилежно от мокасините до препаската, докато разговорът продължаваше.

— Значи чичо, а? А той знае ли, че идвате?

Джейми поклати глава.

— Не знам. Изпратих му писмо от Джорджия преди месец, но няма как да знам дали го е получил.

— Едва ли — каза замислено Майърс. Очите му се задържаха на лицето на Джейми, после обиколиха и нас.

— Запознах се с жена ви. Този сигурно ви е син? — кимна той към Иън.

— Племенникът ми Иън. И осиновеният ми син Фъргъс — представи ги Джейми, като махна с ръка. — И един приятел, Дънкан Инес, който ще дойде след малко.

Майърс изсумтя и кимна, явно взе решение.

— Е, мога да ви заведа при Камерън. Исках да се уверя, че ви е роднина, но вие малко приличате на вдовицата му в лицето. Момчето също.

Джейми вдигна рязко глава.

— Вдовицата Камерън?

Сред гъстата брада се появи крива усмивка.

— Старият Хектор хвана възпаление на гърлото и умря миналата зима. Едва ли получава много писма там, където е сега.

След като изостави темата за семейство Камерън заради по-належащите си лични нужди, Майърс продължи прекъснатите разкопки.

— Голямо лилаво нещо — обясни ми той и продължи да развързва връвта. — Голямо почти колкото едната ми топка. Нали не мислите, че внезапно ми е пораснала трета, а?

— Не — прехапах устна аз. — Много се съмнявам. — Той действаше бавно, но вече почти беше развързал възела; хората на улицата спираха да зяпат.

— Моля ви, не се тревожете — казах аз. — Мисля, че знам какво е — това е ингвинална херния.

Пъстрите очи се разшириха.

— Какво е? — Звучеше впечатлен и никак не бе смутен от новината.

— Трябва да погледна — някъде на закрито — добавих бързо. — За да съм сигурна. Но ми се струва, че е това. Лесно е да се оправи хирургически, но… — поколебах се и огледах колоса. — Не бих могла… все пак ще трябва да ви приспя. Да бъдете в безсъзнание — уточних. — Трябва да направя разрез и да го зашия отново. Вероятно една превръзка ще е по-добре.

Майърс се почеса бавно по брадата, мислеше.

— Не, вече се опитах, не става. Ама да режете… Ще поостанете ли малко в града, преди да тръгнете към Камерън?

— Не много — прекъсна го твърдо Джейми. — Трябва да отплаваме нагоре по реката към имението на леля ми още щом уредим превоза.

— О… — Гигантът се замисли за миг, после кимна усмихнат. — Знам точния човек за вас, сър. Веднага ще ида да ви доведа Джош Фрийман от „Подслон за моряка“. Слънцето е още високо, сигурно не е твърде пиян. — Той ми се поклони, като блъсна шапката в корема си. — И може би после съпругата ви ще бъде така добра да дойде с мен в друга кръчма — малко по-изискана от „Подслон за моряка“, и да погледне това… това… — видях как устните му се опитват да изрекат „ингвинална херния“, но се отказаха. — Моя проблем.

Сложи пак шапката на главата си, кимна на Джейми и се отдалечи. Джейми гледаше след огромната фигура, която вървеше сковано по улицата и спираше да поздрави сърдечно всички минувачи.

— Ама какво ти има, сасенак, чудя се? — каза Джейми разговорливо, без да откъсва очи от Майърс.

— Какво да ми има?

Той се обърна към мен и присви очи.

— Ами какво кара всеки мъж, когото срещнеш, да иска да си свали гащите след няма и пет минути.

Фъргъс се изхили тихо, а Иън порозовя. Аз изглеждах възможно най-скромна.

— Е, ако ти не знаеш, скъпи — казах аз, — кой да знае. Като че ли намерих кораб. А ти какво направи тази сутрин?

* * *

Деен, както винаги, Джейми ни беше намерил вероятен купувач за един от камъните. И не само купувач, но и покана за вечеря с губернатора.

— Губернатор Трайън е в града — обясни той. — Отседнал е при господин Лилингтън. Тази сутрин говорих с търговец на име Макикърн, който ме прати при някой си Маклауд, който…

— Който те е запознал с Макнийл, който пък те е завел да пиете с Макгрегър, който ти е разказал за племенника си Бийтън, който е втори братовчед на момчето, което лъска ботушите на губернатора — предположих аз, запозната с византийските лабиринти на шотландските делови отношения.

Сложете двама шотландци планинци в една стая и до десет минути вече ще са запознати с фамилната история на другия двеста години назад и ще са установили голям брой общи роднини и познати.

Джейми се усмихна.

— Не, със секретаря на съпругата на губернатора — поправи ме той. — Казва се Мъри. Той е най-големият син на братовчедката на баща ти, Маги от Лох Лин — добави към Иън. — Баща му емигрирал след Въстанието. — Иън кимна небрежно, явно добави тази информация в своята собствена версия на родовата енциклопедия, която някой ден можеше да се окаже полезна.

Едуин Мъри, секретарят на съпругата на губернатора, посрещнал Джейми топло като роднина — макар и не кръвен — и ни издействал покана за вечеря у Лилингтън тази вечер, където уж щяхме да запознаем губернатора с проблемите на търговията в Индиите. Всъщност възнамерявахме да се запознаем с барон Пенцлер — добре известен немски благородник, който също щеше да присъства на вечерята. Баронът беше не само богат, но и имаше вкус и репутация на колекционер на изящни предмети.

— Е, струва ми се добра идея — казах със съмнение. — Но мисля, че е по-добре да отидеш сам. Не мога да вечерям с губернатори в този вид.

— Ами изглеждаш… — замълча, защото наистина ме погледна. Огледа бавно мръсната раздърпана рокля, рошавата коса и парцаливото боне.

Смръщи се и рече:

— Не, искам да дойдеш, сасенак. Може да се наложи да осигуриш разсейване.

— Като стана дума за разсейване, колко халби изпи, за да издействаш поканата за вечеря? — попитах, като мислех за намаляващите ни финанси. Джейми дори не мигна, хвана ме за ръката и ме завъртя към магазините.

— Шест, но платих само половината. Хайде, сасенак; вечерята е в седем и трябва да ти намерим нещо свястно за обличане.

— Но не можем да си го позволим…

— Това е инвестиция — каза той твърдо. — Пък и братовчедът Едуин ме авансира малко преди продажбата на камъка.

* * *

Роклята беше по модата отпреди две години по космополитните стандарти на Ямайка, но беше чиста и единствено това ме интересуваше.

— Капе вода, мадам — каза хладно шивачката. Дребна, слаба жена на средна възраст, тя беше най-добрата модистка в Уилмингтън и доколкото разбирах, свикнала модните ѝ решения да бъдат приемани без възражения. Моят отказ да сложа дантелено боне и настояването ми просто да си измия косата бяха посрещнати зле и с предупреждения за опасността от плеврит, а карфиците в устата ѝ щръкнаха като бодли на таралеж, когато настоях на обикновен корсет с леки банели, които само поддържаха гърдите, без да ги притискат.

— Извинете — казах аз и прибрах един мокър кичур под ленената кърпа, с която бе увита главата ми.

Стаите за гости в голямата къща на господин Лилингтън бяха изцяло заети заради вечерята на губернатора и аз бях настанена в малката таванска стая на братовчеда Едуин над конюшнята, а довършването на роклята ми протичаше под акомпанимента на приглушен тропот на копита и дъвчене отдолу, като от време на време се чуваше и монотонното свирене на коняря, който чистеше отделенията.

Все пак не бях склонна да се оплаквам; конюшните на господин Лилингтън бяха много по-чисти от хана, в който с Джейми оставихме придружителите си, а госпожа Лилингтън бе така любезна да ме снабди с голям леген гореща вода и топка ароматизиран с лавандула сапун — нещо много по-важно дори от чистата рокля. Надявах се никога повече да не видя праскови.

Надигнах се леко на пръсти, като се опитах да погледна през прозореца, за да видя дали Джейми идва, но ме спря сумтенето на шивачката, която се опитваше да нагласи подгъва на полата ми.

Самата рокля не беше никак лоша; беше от кремава коприна, с ръкави до лакътя и много семпла, но с пищен кринолин на винени ивици от двете страни и кантове с цвят на кларет, които вървяха в две редици от кръста към гърдите. Поръбихме ръкавите с брюкселската дантела, която бях купила, и аз реших, че ще свърши работа, макар че платът не беше първо качество.

Отначало се изненадах от цената, която беше забележително ниска, но сега забелязах, че платът е по-груб от обичайното, а светлината озаряваше по-дебели нишки. Любопитно ги потърках между пръстите си. Не разбирах кой знае колко от коприна, но един познат китаец беше посветил цял следобед на борда на един кораб, за да ми обясни всичко за копринените буби и за различията в тяхната продукция.

— Откъде е тази коприна? — попитах аз. — Не е китайска; френска ли е?

Шивачката вдигна поглед заинтригувана, за миг забрави да се сърди.

— Не, всъщност е изработена в Южна Каролина. Там има една дама, госпожа Пикни, която е засадила половината си земя с черници и отглежда копринени буби на тях. Платът не е така фин като китайския — призна неохотно, — но е два пъти по-евтин.

Присви очи към мен и кимна бавно.

— Ще свърши работа, а и кантовете са хубави — каза тя. — Придават цвят на бузите ви. Моля за извинение, мадам, но трябва да сложите нещо на шията, за да не изглежда твърде гола. Ако няма да носите шапка или перука, дали нямате панделка?

— О, панделка! — спомних си аз. — Да, каква добра идея. Бихте ли погледнали в кошницата ей там, ще намерите вътре панделка.

Двете успяхме да фризираме косата ми, като леко я прихванахме с тъмнорозовата панделка, а влажните къдрави кичури се спускаха свободно — не можех да ги спра — около ушите и по челото ми.

— Не приличам на овца, облечена като агънце, нали? — попитах, внезапно притеснена. Прокарах ръка по предницата на корсажа, но той пасваше добре на кръста ми.

— О, не, мадам — увери ме шивачката. — Много е подходящо, бих казала. — Смръщи се замислено. — Само че е малко голо над гърдите. Нямате ли някакво бижу?

— Само това. — Обърнахме се и видяхме Джейми, който надничаше от вратата. И двете не го бяхме чули да идва.

Беше успял да се изкъпе някъде и да се сдобие с чиста риза и шалче; освен това някой беше сресал и сплел косата му на плитка, вързана с новата тъмносиня копринена панделка. Жакетът му не само беше изчеткан, но и освежен с нови посребрени копчета, всяко деликатно гравирано с малко цвете в средата.

— Много са хубави — казах и докоснах едно от тях.

— Заех ги от златаря — каза той. — Ще свършат работа. Както и това, струва ми се. — Той извади мръсна кърпа от джоба си и от гънките ѝ вдигна тънка златна верижка.

— Нямаше време за друго, освен да сложи един камък — каза ми, смръщен в концентрация, докато я закопчаваше на шията ми. — Но мисля, че е прекрасна, нали?

Рубинът проблясваше точно над гърдите ми и хвърляше бледо розово сияние по бялата ми кожа.

— Радвам се, че си избрал този — казах аз и го докоснах нежно. Беше се стоплил от тялото ми. — Отива повече на роклята, отколкото сапфир или смарагд. — Шивачката зяпна от изумление. Погледна първо Джейми, после мен, и явно преосмисли значително социалното ни положение.

Джейми най-сетне отдели време да огледа новата ми рокля. Очите му плъзнаха бавно по мен, от главата до петите, и на лицето му се разля усмивка.

— Създала си истинска кутия за бижута, сасенак — каза той. — Идеално разсейване.

Той погледна през прозореца, където на мъгливото вечерно небе се разливаха бледи прасковени багри, после се обърна към мен, поклони се и присви коляно.

— Ще имам ли удоволствието да ви придружа на вечерята, мадам?

7.

Грандиозни, но много опасни планове

Макар да бях наясно с готовността на осемнайсети век да се яде всичко, което може да бъде надвито физически и довлечено до масата, не бях запозната все още с манията да се представят ястия, които сякаш не бяха минали през предварителната обработка на убиване и готвене, преди да се появят на масата за вечеря.

Затова огромната есетра, с която се гледахме очи в очи, не събуди апетита ми. Тя имаше не само очи, но и люспи, перки и опашка, и се простираше в цялата си дължина от три фута върху вълни от желиран хайвер, украсени с огромно количество малки рачета, сварени цели и пръснати артистично по подноса.

Отпих отново от виното и се обърнах към съседа си, като се опитвах да не гледам ококорената есетра.

— … крайно безочлив тип! — казваше господин Станхоуп. Описваше някакъв господин, когото срещнал в пощенската станция по пътя към Уилмингтън от имението си близо до Ню Берн. — Ами по време на закуската той заговори за маясъла[8] си и какво мъчение било за него да се друса в каретата. И проклет да съм, ако този простак не извади кърпата си от джоба, цялата в петна от кръв, и я показа на всички като доказателство! Напълно унищожи апетита ми, мадам, уверявам ви — каза той и напъха голяма хапка от пилето фрикасе в устата си. Сдъвка бавно, като ме гледаше с бледите си изпъкнали очи и неприятно ми напомни за есетрата.

От другата страна на масата дългата уста на Филип Уайли потрепна развеселено.

— Внимавайте и вашите приказки да не постигнат същия ефект, Станхоуп — каза той и кимна към недокоснатата храна в чинията ми. — Макар че известна грубоватост на компанията е една от опасностите при обществения транспорт, трябва да призная.

Станхоуп изсумтя и изтупа трохите от гънките на салфетката си.

— Не е нужно да се надувате така, Уайли. Не всеки може да си позволи кочияш, особено при новите данъци. Само да се обърнеш и изникнал нов данък, уверявам ви! — Той размаха възмутено вилицата си. — За тютюна, виното, брендито — добре, но данък върху вестниците, чували ли сте такова нещо? Най-големият син на сестра ми се дипломира в Йейл миналата година — той изду неволно гърди и заговори малко по-силно — и проклет да съм, ако не поискаха от нея да плати половин шилинг само за да подпечатат официално дипломата му!

— Но вече не е така — каза търпеливо братовчедът Едуин. — След като отхвърлиха Гербовия акт…

Станхоуп грабна едно малко раче от подноса и го размаха обвинително към Едуин.

— Щом се отървем от един данък, веднага на негово място изниква друг. Като гъби са! — Той пъхна рачето в устата си и продължи да мърмори нещо неразбираемо за данъците.

— Вие наскоро сте дошли от Индиите, нали, мадам Фрейзър? — каза барон Пенцлер от другата ми страна, видял възможност да се намеси в разговора. — Съмнявам се, че сте запозната с подобни провинциални въпроси… или че се интересувате от тях — добави с великодушно кимване към Станхоуп.

— О, сигурна съм, че всеки се интересува от данъците — казах и се извърнах леко настрани, за да покажа гърдите си в най-добрата им светлина. — Не мислите ли, че данъците са онова, което плащаме, за да има цивилизовано общество? Макар че като слушам думите на господин Станхоуп — кимнах към другата си страна, — вероятно той ще се съгласи, че нивото на цивилизованост не е толкова високо като нивото на облагането?

— Ха-ха! — задави се с хляб Станхоуп и пръсна трохи от устата си. — О, много добре казано! Не е достатъчно високо, ха-ха, определено не е!

Филип Уайли ме погледна със сардонично одобрение.

— Трябва да опитате да не сте така забавна, госпожо Фрейзър — рече той. — Може да убиете горкия Станхоуп.

— Ами… а според вас какво е настоящото ниво на данъците? — попитах, за да отвлека вниманието от плюещия трохи Станхоуп.

Уайли сви устни замислено. Той беше денди, носеше най-модната перука и малко петънце във формата на звезда до устната си. Под пудрата обаче се криеше доста хубаво лице и много остър ум.

— О, като се имат предвид всички обстоятелства, трябва да кажа, че могат да стигнат до два процента от целия доход, ако включим и данъците за робите. Добавете данъците за земята и реколтата, и става повече, разбира се.

— Два процента! — задави се Станхоуп и се заблъска пак в гърдите. — Несправедливо е! Просто е несправедливо!

С доста ярък спомен за последната данъчна декларация, която бях подписала, аз се съгласих съчувствено, че двата процента данък са възмутителни, но се зачудих какво ли е станало с яростния дух на американските данъкоплатци през следващите двеста години.

— Но вероятно трябва да променим темата — казах, защото видях, че всички глави се извръщат към нас от другия край на масата. — Все пак да говориш за данъци на масата на губернатора е като да говориш за въже в дома на обесен, нали?

И тогава господин Станхоуп погълна цял рак и се задави наистина.

Съседът му от другата страна го удари услужливо по гърба, а едно малко чернокожо момче, което гонеше с ветрило мухите близо до отворените прозорци, хукна да донесе вода. Забелязах един остър тънък нож до подноса с рибата, само за всеки случай, но се надявах да не се наложи да извърша трахеотомия на масата; не такъв вид внимание се опитвах да привлека.

За щастие не се наложи такава драстична мярка; ракът беше изплют след един по-силен удар и жертвата остана полилавяла и задъхана, но иначе невредима.

— Някой спомена вестниците — казах аз, щом господин Станхоуп се възстанови. — Ние сме тук съвсем отскоро и още не съм виждала вестници. В Уилмингтън издава ли се редовно някакъв вестник?

Имах и други мотиви да попитам това, освен че исках да дам време на господин Станхоуп да се съвземе. Сред малкото притежания на Джейми имаше и печатарска преса, която понастоящем беше на склад в Единбург.

Оказа се, че в Уилмингтън живеят двама печатари, но само единият от тези господа — Джонатан Жилет — издава редовен вестник.

— И скоро може да не е толкова редовен — добави мрачно Станфорд. — Чух, че господин Жилет бил предупреден от Комитета по сигурност, че… о! — Той възкликна силно и дебелото му лице се сбърчи от изненада.

— Имате ли някакъв по-особен интерес към това, госпожо Фрейзър? — попита любезно Уайли, като погледна под вежди приятеля си. — Чух, че съпругът ви е бил свързан с печатарството в Единбург.

— Ами да — казах аз, доста изненадана, че знае толкова много за нас. — Джейми имаше печатница там, макар че не издаваше вестник — печаташе книги, памфлети и пиеси.

Уайли изви фините си вежди.

— Значи съпругът ви няма някакви политически тежнения? Печатарите често предлагат уменията си на хора, които искат да излеят страстите си на хартия, но пък не е задължително да споделят тези страсти.

Това накара няколко камбанки в главата ми да зазвънят предупредително; Уайли наистина ли знаеше нещо за политическите връзки на Джейми в Единбург — повечето от тях крайно подривни, — или просто водеше най-обикновен разговор на вечеря? Ако се съдеше по думите на Станхоуп, вестниците и политиката бяха неразривно свързани в представите на хората. И нищо чудно, като се имаше предвид времето.

В другия край на масата Джейми бе дочул името си и се обърна леко да ми се усмихне, преди да продължи разговора си с губернатора, който седеше вляво от него. Не бях сигурна дали това разположение беше дело на господин Лилингтън, който седеше вляво от губернатора и следеше разговора с интелигентното си и леко печално изражение на басет, или на братовчеда Едуин, който се оказа настанен срещу мен, между Филип Уайли и сестра му Джудит.

— О, занаятчия — възкликна дамата многозначително. Усмихна ми се, като внимаваше да не показва зъбите си. Вероятно изгнили. — А това — махна тя към главата си, сравнявайки своята перука с моята панделка — ли е модата в Единбург, госпожо Фрейзър? Колко… очарователно.

Брат ѝ я погледна с присвити очи.

— Доколкото разбрах, господин Фрейзър е племенник на госпожа Камерън от Ривър Рън — каза той любезно. — Правилно ли са ме информирали, госпожо Фрейзър?

Братовчедът Едуин, който без съмнение беше източникът на тази информация, мажеше хлебчето си със съмнителна концентрация. Братовчедът Едуин никак не приличаше на секретар — висок и предразполагащ младеж с живи кафяви очи, едното от които сега ми смигна леко.

Баронът, отегчен от разговора за вестници и данъци, се оживи при споменаването на Камерън.

— Ривър Рън? — попита той. — Родственици сте на госпожа Джокаста Камерън?

— Тя е леля на съпруга ми — отвърнах. — Познавате ли я?

— О, разбира се! Очарователна жена, много очарователна! — Широка усмивка изду бузите на барона. — Стар приятел съм на госпожа Камерън и нейния съпруг, за нещастие покойник.

Баронът се впусна в ентусиазиран разказ за прелестите на Ривър Рън и аз се възползвах от едно затишие да приема малка порция рибен пай, пълен не само с риба, но и със стриди и скариди в сметанов сос. Господин Лилингтън определено не бе пестил усилия, за да впечатли губернатора.

Когато се наведох назад към лакея да сложи още сос в чинията ми, видях, че Джудит Уайли ме гледа, присвила очи в нескрита неприязън. Усмихнах ѝ се любезно, разкривайки идеалните си зъби, и се обърнах пак към барона с подновено самочувствие.

В стаята на Едуин нямаше огледало и макар че Джейми ме бе уверил, че изглеждам добре, неговите стандарти бяха малко по-различни от тези на модата. Бях приела и няколко комплимента от господата на масата, но това можеше да е само обичайната любезност; мъжете от висшата класа бяха крайно галантни.

Но госпожица Уайли беше с двайсет и пет години по-млада от мен, с модерна рокля и бижута, и макар че не беше голяма красавица, не беше и безлична. Нейната завист осигуряваше по-добро отражение на външния ми вид от всяко огледало.

— Какъв красив камък, госпожо Фрейзър! Ще ми позволите ли да го огледам отблизо? — Баронът се наведе към мен и дебелите му пръсти деликатно се настаниха над цепката на гърдите ми.

— О, разбира се — казах с готовност и бързо разкопчах верижката, после пуснах рубина в широката му влажна длан. Баронът беше леко разочарован, че няма да го разгледа върху деколтето ми, но вдигна ръка и присви очи към блестящата капка с вид на ценител, какъвто очевидно беше, защото посегна към джобчето на часовника си и извади някакъв малък инструмент, комбинация между лещи и бижутерска лупа.

Аз се успокоих, щом видях това, и приех порция от нещо горещо и добре ухаещо, от стъклена купа, която икономът ми подаде. Какво караше хората да поднасят гореща храна, когато температурата в стаята беше поне трийсет градуса?

— Красота — промърмори баронът и завъртя леко камъка на дланта си. — Sehr schön.

За малко неща можеше да се разчита на Гейлис Дънкан, но бях сигурна във вкуса ѝ за скъпоценности.

„Трябва да е първокачествен камък — каза ми тя, докато обясняваше теорията си за преминаване чрез скъпоценни камъни. — Голям и без никакви недостатъци.“

Рубинът наистина беше голям; почти колкото маринованите пъдпъдъчи яйца, които обграждаха фазана с цялото му оперение на бюфета. Гейлис смяташе, че този камък ще я отведе в бъдещето; а аз си мислех, че вероятно може да ни отведе до Крос Крийк. Опитах от храната в чинията ми; беше някакво рагу, много крехко и ароматно.

— Много е вкусно — казах на господин Станхоуп и взех още една хапка. — Какво е това ястие?

— О, то е от любимите ми, мадам — отвърна той и вдиша с блаженство аромата от чинията си. — Свинска зурла в сос. Великолепно е, нали?

* * *

Затворих вратата на стаята на братовчеда Едуин, облегнах се на нея и отпуснах с облекчение челюст, защото вече не се налагаше да се усмихвам. Вече можех да се отърва от лепнещата рокля, да развържа корсета и да събуя мокрите от пот обувки.

Покой, усамотение, голота и тишина. Не можех да се сетя какво друго би ме направило щастлива в момента, освен малко чист въздух. Съблякох се, останах само по риза и отидох да отворя прозореца.

Въздухът отвън бе така плътен, че все едно можех да пристъпя в него и да се понеса като камъче, пуснато в буркан с меласа. Насекомите веднага се втурнаха към пламъка на свещта ми, обезумели от светлината и жадни за кръв. Аз го духнах, седнах на пейката пред прозореца в тъмното и позволих на мекия топъл въздух да ме облъхва.

Рубинът още висеше на шията ми, черен като капка кръв върху кожата. Докоснах го и той се залюля леко между гърдите ми; беше топъл като собствената ми кръв.

Отвън гостите започваха да си отиват; каретите чакаха на алеята. Късчета от сбогувания, разговори и тих смях достигаха до мен.

— … доста умна, струва ми се — чух културния глас на Филип Уайли.

— О, умна, определено е умна! — прозвуча пискливият глас на сестра му, очевидно не смяташе умът за похвално социално качество.

— Е, умът у една жена не е нещо лошо, скъпа, стига да е приятна и за окото. Няма нищо лошо и ако една красива жена не е надарена с ум, стига да е достатъчно съобразителна да скрива тази липса, като си държи устата затворена.

Госпожица Уайли вероятно не можеше да бъде обвинена, че има остър ум, но определено бе достатъчно съобразителна, за да разбере подобна забележка. И изсумтя неподобаващо за дама.

— Тя е поне на хиляда години — отвърна тя. — Да, приятна е на вид, макар че според мен се дължеше на хубавото бижу на шията ѝ — добави намусено.

— О, да — отвърна по-дълбок глас, който разпознах — на Лойд Станхоуп. — Макар че по мое мнение по-впечатляващо беше онова около бижуто?

— Така ли? — попита тъпо госпожица Уайли. — Ами то почти нямаше обков; лежеше направо на гърдите ѝ.

— Наистина ли? — нагло попита Станхоуп. — Не съм забелязал. — Уайли избухна в смях и замълча рязко, когато вратата се отвори и излязоха още гости.

— Е, ако не си го забелязал, старче, други го забелязаха — каза той с лукава интонация. — Хайде, ето я каретата.

Отново докоснах рубина, като гледах как красивите сиви коне на Уайли потеглят. Да, други го бяха забелязали. Още усещах жадния поглед на барона върху гърдите си. Предполагах, че е ценител не само на скъпоценните камъни.

Камъкът беше топъл в ръката ми; по-топъл като че ли дори от кожата ми, макар че вероятно бе илюзия. Обикновено не носех бижута освен венчалните си халки и не ми пукаше особено за тях. Щеше да е облекчение да се отървем поне от част от опасното ни съкровище. И все пак седях там и стисках камъка, докато не започна да ми се струва, че усещам пулса на неговото малко сърце, в синхрон с моя.

Остана само една карета, кочияшът стоеше до главите на конете. След двайсетина минути излезе и собственикът ѝ, който се сбогува и накрая добави на немски Gute Nacht, когато се качи в каретата. Баронът. Беше останал последен и си тръгваше в добро настроение; това изглеждаше обнадеждаващо.

Един от кочияшите, съблякъл ливреята си, гасеше факлите в началото на алеята. Видях бялото петно на ризата му, когато тръгна към къщата в мрака, и внезапната светлина на терасата, щом вратата се отвори пред него. После и тя изчезна, и всичко потъна в тишината на нощта.

Очаквах Джейми да се качи веднага, но минутите минаваха, а не чувах стъпките му. Погледнах към леглото, обаче нямах желание да си лягам.

Накрая станах и пак облякох роклята, без да слагам обувки или чорапи. Излязох и тръгнах тихо боса по коридора, после по стълбите и през прохода към голямата къща, накрая през страничния вход откъм градината. Беше тъмно, освен бледите квадрати лунна светлина, която струеше през прозорците; повечето слуги сигурно си бяха легнали, както и семейството и гостите. През перилата на стълбището сияеше светлина; в трапезарията свещите още горяха.

Чух тихи мъжки гласове, докато се приближавах на пръсти по дървеното стълбище. Мекият шотландски глас на Джейми се редуваше с английските тонове на губернатора в разговор на четири очи.

Свещите вече догаряха в свещниците. Въздухът миришеше на пчелен восък и на ароматния дим на пурите, който висеше на облаци пред вратите на трапезарията.

Аз се приближих тихо и спрях до вратата. Оттук виждах губернатора, с гръб към мен, протегнал врат, за да запали нова пура от свещника на масата.

Ако Джейми ме видя, с нищо не го показа. На лицето му бе изписано обичайното изражение — спокойно и ведро, но напрежението около очите и устата му беше изчезнало и от позата на раменете му разбрах, че наистина е отпуснат и спокоен. Сърцето ми веднага олекна; значи беше успял.

— Място, наречено Ривър Рън — казваше той на губернатора. — Нагоре в хълмовете до Крос Крийк.

— Знам го — отвърна губернаторът с лека изненада. — Със съпругата ми прекарахме няколко дни в Крос Крийк миналата година; обикаляхме колонията по случай встъпването ми в длъжност. Ривър Рън е високо в хълмовете обаче, не е в града — мисля, че е в планината.

Джейми се усмихна и отпи от брендито си.

— Ами семейството ми са планинци, сър; за нас планината е дом.

— Разбира се. — Над рамото на губернатора се вдигна малко облаче дим. После той извади пурата от устата си и се наведе поверително към Джейми.

— Тъй като сме сами, господин Фрейзър, искам да обсъдя с вас и друг въпрос. Една чашка, сър? — Взе гарафата, без да дочака отговор, и наля още бренди.

— Благодаря ви, сър.

Губернаторът пафка усилено известно време, вдигайки сини облаци, и след като разпали добре пурата си, я остави да дими в ръката му.

— Младия Едуин ми каза, че сте съвсем отскоро в Колониите. Познавате ли условията тук?

Джейми сви леко рамене.

— Постарах се да науча каквото мога, сър. За кои условия по-точно става въпрос?

— Северна Каролина е много богата земя — отвърна губернаторът — и все пак не е достигнала нивото на просперитет на съседите си, предимно поради липса на работна ръка. Ние нямаме голямо пристанище, затова робите се водят по суша на огромна цена от Южна Каролина или Вирджиния и не можем да се състезаваме с Бостън и Филаделфия, що се отнася до осъдените на труд затворници. Короната и аз самият отдавна провеждаме политика, с която да окуражаваме заселването в колония Северна Каролина на интелигентни, старателни и набожни семейства, в името както на просперитета ѝ, така и на сигурността. — Той вдигна пурата си и дръпна дълбоко, после издиша бавно, като кашляше.

— За тази цел, сър, сме установили система за отпускане на земи, при която големи площи могат да бъдат предоставени на някой заможен човек, който ще се заеме с начинанието да убеди емигранти да дойдат и да се установят тук под неговото покровителство. Тази политика се е увенчала с успех през последните трийсет години; много хора от Северна Шотландия и островите ѝ бяха привлечени да се заселят тук. Когато пристигнах, бях изумен да открия, че по бреговете на река Кейп Фиър има много хора с имена като Макнийл, Бюканън, Греъм и Кембъл!

Губернаторът отново дръпна от пурата, но този път съвсем лекичко; нямаше търпение да продължи:

— И все пак остава много хубава земя, която трябва да се засели, навътре в сушата, към планините. Малко е отдалечено и все пак, както казахте, вашите хора са свикнали с това в планинските области на Шотландия…

— Наистина съм чувал за тези дарения, сър — прекъсна го Джейми. — И все пак не се ли дават те само на бели мъже, протестанти, които са поне на трийсет години? И това е със силата на закон?

— Да, официално законът е такъв. — Господин Трайън се обърна така, че го видях в профил, и изтърси пепелта от пурата си в малка порцеланова купа. Ъгълчето на устата му се бе извило леко; изражението му бе на рибар, който усеща първото подръпване на влакното.

— Предложението е много интересно — каза официално Джейми. — Трябва да изтъкна обаче, че аз не съм протестант, както и повечето от сънародниците ми.

Губернаторът сви неодобрително устни и изви вежда.

— Не сте и евреин, нито негър. Мога ли да говоря с вас като джентълмен с джентълмен? Честно да ви кажа, господин Фрейзър, законът си е закон, а прилагането му е съвсем друго нещо. — Той вдигна чашата си и се усмихна леко, беше дръпнал кукичката. — И съм убеден, че вие разбирате това не по-зле от мен.

— Вероятно дори по-добре — промърмори Джейми с любезна усмивка.

Губернаторът го погледна остро и се засмя. Вдигна чашата с бренди и отпи.

— Мисля, че се разбираме, господин Фрейзър — каза той, кимайки с удовлетворение.

Джейми наклони леко глава.

— Значи няма да има трудности относно личните особености на онези, които бъдат убедени да приемат предложението ви?

— Никакви — каза губернаторът и остави чашата си с леко чукване. — Стига да са здрави мъже, които са способни да обработват земята, няма да питам нищо повече. А няма ли въпроси, не е нужно и да се отговаря, нали? — Една тънка вежда потрепна питащо.

Джейми завъртя чашата в ръцете си, сякаш се възхищаваше на цвета на течността.

— Не всички преживели въстанието на Стюарт са късметлии като мен, Ваше Превъзходителство — каза той. — Осиновеният ми син изгуби ръката си, друг от придружителите ми също е еднорък. И все пак са достойни и работливи мъже. Няма как да се съглася да приема предложение, което не може да включва и тях.

Губернаторът отхвърли това с махване на ръка.

— Стига да могат сами да си изкарват хляба и няма да са тежест за общността, добре са дошли. — После, сякаш се притесни, че е бил непредпазлив в щедростта си, той изправи гръб и остави пурата на ръба на купата.

— Тъй като споменахте якобитите — тези мъже ще трябва да се закълнат във вярност пред Короната, ако вече не са го направили. Ако мога да попитам, сър, тъй като вече намекнахте, че сте папист… вие самият…

Очите на Джейми се присвиха лекичко, вероятно от лютия дим, но едва ли. Губернаторът също не мислеше така, той бе едва на трийсет години, но го биваше да преценява хората. Обърна се отново към масата и вече виждах само гърба му, но разбрах, че се взира напрегнато в Джейми сякаш проследяваше с поглед бърза пъстърва под водата.

— Не искам да ви напомням неприятностите от миналото — каза той тихо. — Нито да засегна честта ви. Все пак трябва да разберете, че е мой дълг да попитам това.

Джейми се усмихна, но доста безрадостно.

— А мой дълг е да отговоря, предполагам — каза той. — Да, аз съм освободен якобит. И да, положил съм клетва като всички, които платиха тази цена, за да запазят живота си.

Внезапно той остави още пълната си чаша и отблъсна назад тежкия стол. Изправи се и се поклони на губернатора.

— Става късно, Ваше Превъзходителство. Моля да бъда извинен, но ще се оттегля.

Губернаторът се облегна в стола си и вдигна бавно пурата към устните си. Дръпна дълго, крайчето ѝ засия и той присви очи към Джейми. После кимна и издиша две тънки струйки дим през ноздрите си.

— Лека нощ, господин Фрейзър. Ще помислите за предложението ми, нали?

Не исках да чуя отговора — не трябваше да го чувам. Плъзнах се по коридора със свистене на поли и стреснах един лакей, който дремеше в тъмен ъгъл.

Стигнах обратно до стаята над конюшните, без да срещна никого, и се срутих на леглото. Сърцето ми бумтеше не само от тичането по стълбите, но и от чутото.

Джейми щеше да помисли върху предложението на губернатора. И то какво предложение! Да си върне с един замах всичко, което бе изгубил в Шотландия — дори повече.

Джейми не беше роден като господар, но смъртта на по-големия му брат го бе направила наследник на Лалиброх и от осемгодишен той бе възпитаван да поеме отговорността за имение, да се грижи за земята и селяните и да поставя техните нужди пред своите. Тогава се появи Чарлс Стюарт и неговият луд марш към славата — яростен поход, който отведе следовниците му до пълен крах и разрушение.

Джейми никога не беше говорил с горчивина за Стюартите; никога не говореше за Чарлс Стюарт. Не споменаваше често и какво му е причинило всичко това.

Но сега… да си върне всичко. Нови земи, обработваеми и богати на дивеч, населени от хора под неговата опека. Беше като в Книга на Йов, помислих си — всичките му синове и дъщери, камилите и домовете, разрушени, а после заменени с такава екстравагантна щедрост.

Винаги се бях отнасяла с известно съмнение към тази част от Библията. Една камила можеше да бъде заменена, но децата бяха нещо друго. И докато Йов може и да е приел замяната на децата като справедливост, аз си мислех, че майката на мъртвите деца вероятно е била на съвсем друго мнение.

Не можех да седя спокойно и пак отидох до прозореца, вгледах се невиждащо в тъмната градина.

Сърцето ми биеше силно и ръцете ми се потяха не само от вълнение, но и от страх. При настоящото положение в Шотландия — след Въстанието — нямаше да е трудно да се намерят хора, готови да емигрират.

Бях виждала кораби да спират по пристанищата на Индиите и в Джорджия, пълни с емигранти, толкова измършавели и съсипани от пътуването, че ми приличаха на жертви от концентрационен лагер — скелети като живи трупове, бели като личинки след двата месеца в трюма на кораба.

Въпреки цената и трудностите на пътуването, въпреки болката от раздялата с приятели, роднини и родината завинаги, имигрантите се изливаха, стотици и хиляди, понесли децата си — поне тези, които бяха оцелели при пътуването — и вещите си в малки парцаливи вързопи; бягащи от бедността и безнадеждността, търсещи не богатство, а поне някакво препитание. Някакъв шанс.

Бях прекарала малко време в Лалиброх предната зима, но знаех, че хората там са оцелели единствено благодарение на добротата на Иън и Младия Джейми, защото техните ниви не раждаха достатъчно, за да се прехранват. И въпросната щедрост беше доброволна, но не и безкрайна. Оскъдните ресурси на имението бяха стигнали до предела си.

Освен Лалиброх съществуваха и контрабандистите, които Джейми познаваше в Единбург, и нелегалните дестилерии на уиски — всъщност всички мъже, които бяха принудени да нарушават закона, за да изхранват семействата си. Не, нямаше да е никакъв проблем да намери желаещи да емигрират.

Проблемът беше, че за да намери хора, той трябваше да отиде в Шотландия. А аз още виждах гранитния надгробен камък в двора на шотландската църква, на хълм над мочурищата и морето.

Джеймс Алегзандър Малкълм Макензи Фрейзър, пишеше на него, а отдолу бе издълбано и моето име — обичен съпруг на Клеър.

Аз щях да го погреба в Шотландия. Но когато го видях, на камъка нямаше дата, двеста години по-късно; нищо не показваше кога ще дойде този удар.

— Не още — прошепнах, стискайки юмруци в копринената си фуста. — С него съм съвсем отскоро… о, Господи, моля те, не още!

И сякаш в отговор, вратата се отвори и Джеймс Алегзандър Малкълм Макензи Фрейзър влезе със свещ в ръката.

Усмихна ми се и разхлаби шалчето.

— Много леко стъпваш, сасенак. Трябва да те науча да ловуваш някой ден, много те бива за преследвач.

Не се извиних, че подслушвах, но отидох да му помогна да разкопчае жилетката си. Въпреки късния час и брендито, очите му бяха ясни и будни, а тялото напрегнато и живо под ръцете ми.

— Най-добре остави свещта — казах. — Насекомите ще те изядат жив. — Плеснах един комар на врата му в илюстрация на думите си и крехкото телце се размаза в петно кръв между пръстите ми.

Сред миризмата на бренди и дим от пури усещах в него и дъха на нощ, и лекия мускусен аромат на никотиана; значи се беше разхождал сред цветята в градината. Правеше го, когато е притеснен или развълнуван, а не изглеждаше притеснен.

Въздъхна и разкърши рамене, докато сваляше жакета си; ризата му беше подгизнала от пот и той я смъкна с тихо недоволно сумтене.

— Не знам как хората живеят при такава жега с тези дрехи. Диваците май са по-разумни, щом тичат само по препаски и престилки.

— Освен това ще е много по-евтино — съгласих се аз, — макар и не така естетически издържано. Представи си все пак барон Пенцлер по препаска. — Баронът тежеше вероятно сто килограма и беше доста отпуснат.

Джейми се засмя приглушено зад ризата, която събличаше през главата си.

— Ти, обаче… — седнах на пейката до прозореца, за да се насладя на гледката, докато той събуваше бричовете си и застана на един крак, за да смъкне чорапа си.

Свещта бе изгасена и в стаята беше тъмно, но очите ми свикнаха с мрака и успявах да го различа — дългите крайници бяха бледи на фона на кадифената нощ.

— А като стана дума за барона… — продължих аз.

— Триста лири стерлинги — отвърна той с огромно задоволство. Изправи се и хвърли навитите чорапи на една табуретка, после се наведе да ме целуне. — И заслугата е най-вече твоя, сасенак.

— Искаш да кажеш, защото осигурих подходящ обков — казах сухо, като си спомних разговора на Уайли.

— Не — отвърна рязко той. — Задето разсейва Уайли и приятелите му на вечеря, докато аз говорих с губернатора. А що се отнася до обкова… ха! Станхоуп едва не си изпусна очите в деколтето ти, мръсен развратник; много ми се искаше да му дам да разбере, но…

— Благоразумието е част от смелостта — казах аз, изправих се и го целунах. — Не че съм срещнала шотландец, който мисли така.

— Е, сигурно, освен дядо ми, Стария Саймън. Може да се каже, че накрая го довърши именно благоразумието. — Чух както усмивка, така и напрежение в гласа му. Той рядко говореше за якобитите и събитията по време на въстанието, но това не означаваше, че ги е забравил. Разговорът му с губернатора явно отново ги бе извел на преден план в ума му.

— Бих казала, че благоразумието и измамата не са едно и също. А твоят дядо си го търсеше поне от петдесет години — отвърнах кисело. Саймън Фрейзър, лорд Ловат, бе обезглавен на Тауър Хил на седемдесет и осем години, след цял живот на ненадминато коварство, както в личен, така и в политически план. Въпреки това ми беше мъчно, когато старият мошеник умря.

— Ммффмм. — Джейми не възрази, но дойде да застане до мен пред прозореца. Дишаше дълбоко, сякаш поемаше гъстия парфюм на нощта.

Виждах ясно лицето му на сиянието на звездите. Беше спокойно и гладко, но някак замислено, сякаш очите му не виждаха това пред тях, а нещо съвсем друго. Миналото? Или бъдещето?

— Каква беше? — попитах внезапно. — Клетвата, която си положил.

По-скоро усетих, отколкото видях движението на раменете му.

— Аз, Джеймс Алегзандър Малкълм Макензи Фрейзър, се заклевам и ще отговарям и пред Господа Бога в деня на Страшния съд, че нямам и няма да имам пушка, меч, пищов или друго оръжие и няма да сложа тартан или шотландско наметало, или някаква друга дреха на планинците; а ако го направя, нека бъда проклет и аз, и цялото ми семейство, и имотите ми. — Той пое дълбоко дъх и продължи: — Нека никога не видя жена си, децата, баща си, майка си или роднините си. Нека падна в битка като страхливец и ме заровят без християнско погребение в чужда земя, далеч от гробовете на предците и сродниците ми; нека всичко това ме сполети, ако наруша тази клетва.

— Много ли ти беше трудно? — попитах след малко.

— Не — рече той тихо, още се взираше в нощта. — Тогава не. Има неща, за които си струва да умреш или да гладуваш, но не и заради думи.

— Може би не заради тези думи.

Той се обърна да ме погледне, чертите му бяха смътни на слабата светлина, но видях леката усмивка.

— А заради кои думи си струва?

На надгробния камък бе изписано името му, но не и дата. Можех да му попреча да се върне в Шотландия.

Обърнах се към него и се облегнах на рамката на прозореца.

— „Обичам те“?

Той протегна ръка и докосна лицето ми. Лек ветрец повя между нас и аз видях как косъмчетата по ръката му настръхват.

— Да — прошепна той. — Заради тях може.

* * *

Птичка пееше някъде наблизо. Няколко чисти тона, последвани от отговор — бързо чуруликане, после тишина. Небето още беше черно, но звездите не светеха така ярко като преди.

Обърнах се неспокойно; бях гола, покрита само с чаршаф, но дори в малките часове на нощта беше горещо и задушно, и леглото под мен беше влажно.

Бях се опитала да заспя и не успях. Дори след любенето, което обикновено ме отпускаше напълно, до степен на ступор, този път бях просто неспокойна и лепкава от пот. Едновременно развълнувана и притеснена от възможностите за бъдещето — и неспособна да споделя това, — аз се чувствах някак отделена от Джейми; отчуждена, въпреки близостта на телата ни.

Обърнах се отново, този път към него. Той лежеше в обичайната си поза, по гръб, чаршафът беше смачкан на хълбоците му, ръцете му бяха леко свити на корема. Главата му бе обърната на възглавницата, а лицето — спокойно в съня. С отпуснатата уста и тъмните дълги мигли на бузите в слабата светлина той изглеждаше като четиринайсетгодишен.

Исках да го докосна, но не заех дали искам да го погаля, или да го побутна. Макар да ми бе дал физическо облекчение, той беше отнел покоя ми и аз някак ирационално му завиждах за спокойния сън.

Не направих нищо и просто се обърнах по гръб, после затворих очи и мрачно започнах да броя овце, които обаче бяха шотландски овце и весело се разхождаха из гробище и прескачаха надгробните камъни.

— Нещо тревожи ли те, сасенак? — попита сънлив глас до рамото ми.

Отворих рязко очи.

— Не — казах, в опит да прозвуча сънливо. — Добре съм.

Чу се слабо сумтене и шум на пълния със слама матрак.

— Ужасна лъжкиня си, сасенак. Толкова шумно мислиш, че чак аз те чувам.

— Не можеш да чуеш мисли!

— О, мога. Поне твоите. — Той се засмя, протегна ръка и я сложи лениво на бедрото ми. — Какво има, да не би от раците да получи газове?

— Не! — Опитах се да отдръпна крака си, но ръката му се бе залепила за него.

— О, добре. Тогава какво има… най-сетне измисли остроумен отговор на забележките на господин Уайли за стридите?

— Не — отвърнах подразнено. — И ако искаш да знаеш, мислех за предложението на губернатора Трайън. Сега ще ми пуснеш ли крака?

— О… — рече той, не ме пусна, но вече не звучеше така сънлив. — Е, като стана дума, и аз за това мислех.

— И какво точно мислиш? — Отказах се от опитите да откача ръката му от себе си и се обърнах на лакът да го погледна. Отвън още беше тъмно, но звездите вече бяха доста по-бледи заради настъпването на деня.

— Ами чудя се защо го направи, първо на първо.

— Наистина ли? Мислех си, че той ти каза защо.

Той изсумтя.

— Е, няма да ми предложи земя само заради хубавите ми сини очи, да ти кажа. — Отвори въпросните хубави очи и изви вежда към мен. — Преди да сключа сделка, сасенак, искам да знам за какво точно става дума, нали?

— Не мислиш, че ти каза истината? Че Короната иска да засели тези земи? Но той каза, че това се случва от трийсет години — възразих аз. — Не може да излъже за нещо такова, нали?

— Не, истина е — съгласи се той. — Поне що се отнася до това. Ама пчелите носят мед, но имат и жило, нали? — Той се почеса по главата и приглади косата си назад с въздишка. — Запитай се, сасенак. Защо аз?

— Ами защото… иска заможен човек с авторитет — казах бавно. — Трябва му добър водач, а братовчедът Едуин сигурно му е казал, че си такъв и че си относително богат…

— Какъвто не съм.

— Той това не го знае — възразих.

— Нима? — попита цинично. — Братовчедът Едуин му е казал всичко, което знае… а губернаторът знае също и че съм якобит. Да, неколцина успяха да забогатеят в Индиите след Въстанието и аз може да съм един от тях… но той няма причина да мисли така.

— Знае, че имаш някакви пари — изтъкнах аз.

— Заради Пенцлер ли? Да — рече замислено. — Какво друго знае за мен?

— Ами каквото си му казал на вечерята, предполагам. А и няма как да е чувал много за теб от околните; все пак ти си в града едва от… Какво, мислиш, че е заради това? — Повиших смаяно глас и той се усмихна леко тъжно. Светлината още беше далече, но се приближаваше и чертите му се очертаваха в сумрака.

— Да. Роднина съм на Камерън, които са не само богати, но и уважавани в колонията. Но в същото време съм новодошъл, с малко контакти и без известни обвързаности тук.

— Освен, вероятно, с губернатора, който ти предлага голямо парче земя — казах бавно.

Той не отговори веднага, обърна се по гръб, като още стискаше крака ми. Очите му бяха вперени в смътната белота на гипсовия таван над нас, с неясните шарки и призрачните купидончета.

— Познавах неколцина германци, сасенак — каза той замислено. Палецът му започна да се движи бавно напред-назад по нежната кожа от вътрешната страна на бедрото ми. — Не мисля, че са небрежни с парите си, без значение дали са евреи или благородници. И макар че ти беше хубава като бяла роза тази вечер, баронът едва ли предложи сто лири над цената на златаря само заради красотата ти.

Погледна ме.

— Трайън е войник. Той знае, че и аз съм такъв. А са имали проблеми преди две години с регулаторите.

Умът ми бе така разсеян от всичко, което думите му намекваха, че почти не осъзнах как ръката му се е пъхнала между бедрата ми.

— Кои?

— О, забравих; ти няма как да си чула тази част от разговора… нали беше заета с обожателите си.

Не отговорих на това, тъй като исках да разбера за регулаторите. Те явно бяха някаква група хора, предимно от краищата на колонията, които се бяха засегнали от според тях капризното и несправедливо — а понякога и направо незаконно — поведение на част от назначените от Короната чиновници, шерифите, съдиите, бирниците и така нататък.

Тъй като смятали, че губернаторът и законодателното събрание на колонията не обръщат внимание на възраженията им, взели нещата в свои ръце. Заместниците на шерифа били нападнати, мировите съдии прогонени от домовете си от тълпата и принудени да се оттеглят от поста си.

Комитет от регулатори писали на губернатора с молба да се справи с несправедливостите, на които стават жертва, и Трайън — човек на действието и на дипломацията — опитал да ги успокои, като стигнал дотам, че сменил един-двама от най-корумпираните шерифи и издал официална заповед до съдилищата по отношение тежестта на присъдите.

— Станхоуп спомена Комитет по сигурността — казах аз, заинтригувана. — Но реших, че е нещо скорошно.

— Проблемът бил смекчен, но не и разрешен — сви рамене Джейми. — Влажният барут може да тлее дълго, сасенак, но щом се разпали, става мощен взрив.

Дали Трайън си мислеше, че си струва инвестицията да купи верността на един опитен войник, който от своя страна да има лоялността на други хора, на които ще е покровител и които ще бъдат заселени в отдалечените и проблемни части на колонията?

Аз бих казала, че тази сделка дори му излизаше евтино — на цената на няколкостотин паунда и акри кралска земя. Негово Величество все пак разполагаше с доста от нея.

— Значи мислиш по въпроса. — Вече бяхме обърнати един към друг и ръката ми лежеше върху неговата, не за да я задържи, а по-скоро одобрително.

Той се усмихна лениво.

— Не съм оцелял досега, като съм вярвал на всичко, което ми кажат, сасенак. Така че вероятно ще приема любезното предложение на губернатора или пък няма — но искам да знам много повече, преди да дам отговор.

— Да, наистина изглежда малко странно — да ти предложи такова нещо след съвсем кратко познанство.

— Ще се изненадам, ако съм единственият, на когото го е предложил — каза Джейми. — Но ние не рискуваме много, нали? Чу ли като му казах, че съм католик? Той не се изненада от това.

— Да, май не смяташе, че е проблем.

— О, вероятно няма да бъде… освен ако губернаторът не реши да го направи на такъв.

— Господи! — Преценката ми за губернатора бързо се променяше, макар че не бях сигурна дали към добро. — Значи ако нещата не станат както той иска, ще трябва само да разгласи, че си католик, и съдът ще може да ти отнеме земите. А ако реши да си мълчи…

— И ако аз реша да правя каквото поиска от мен, да.

— Той бил много по-коварен, отколкото го мислех — казах аз без никакво възхищение. — Истински шотландец.

Той се засмя и отметна кичур коса от лицето си.

Дългите завеси на прозореца, които досега висяха неподвижно, внезапно се издуха навътре и пропуснаха порив на вятър, който миришеше на песъчлива кал, речна вода и носеше далечен дъх на бор. Зората идваше на крилете на вятъра.

И сякаш това бе някакъв сигнал — ръката на Джейми се сви в шепа и когато хладът достигна голия му гръб, тръпката му премина и в мен.

— Не посмях да те попитам това по-рано — рече той тихо. — Но ако вече си сигурна, че нищо не тревожи ума ти…

— Нищо — казах аз, гледах как сиянието от прозореца позлатява главата и шията му. Устата му още беше широка и нежна, но вече не приличаше на четиринайсетгодишен.

— В момента абсолютно нищо.

8.

Достоен човек

— Господи, мразя кораби!

С това сърцераздирателно признание, кънтящо в ушите ми, ние бавно поехме от пристанището на Уилмингтън.

След два дни на покупки и приготовления вече потегляхме към Крос Крийк. С парите от рубина вече нямаше нужда да продаваме конете; Дънкан тръгна с каруцата и по-тежките стоки, и Майърс, който да го води, а ние избрахме по-бързия и по-удобен транспорт на кораба на капитан Фрийман, наречен „Сали Ан“.

„Сали Ан“ беше уникален и неописуем кораб — четвъртит, дълъг, с ниски бордове и тъп нос. Имаше малка каюта, два на два метра, като оставаше само по два фута от двете ѝ страни за преминаване, и още малко пространство на предната и задната палуба, което сега бе отрупано с вързопи, торби и бъчви.

С едното си платно на щръкналата над кабината мачта, отдалече „Сали Ан“ приличаше на рак върху едър пясък, развяващ бяло знаме за примирие. Тъмните като торф води на Кейп Фиър се плискаха само на четири инча под рейлинга и дъските в трюма бяха постоянно влажни от някакъв бавен теч.

Все пак аз бях щастлива. Колкото и да беше тясно, беше хубаво по водата, далеч — макар и временно — от примамливите предложения на губернатора.

Джейми обаче не беше щастлив. Той наистина мразеше кораби, с огромна и неугасваща страст, и страдаше от толкова силна морска болест, че дори само като погледнеше разклатена в чаша вода, можеше да позеленее.

— Съвсем спокойно е — отбелязах аз. — Може би няма да хванеш морска болест.

Джейми присви очи към шоколадовокафявата вода около нас и ги затвори веднага, защото вълна от друг кораб блъсна отстрани „Сали Ан“ и тя се разклати силно.

— Може би не — каза той, но тонът му показваше, че колкото и да е желателно, това му се струва крайно невероятно.

— Искаш ли да сложа иглите? По-добре да ги сложа, преди да си повърнал. — Примирена, аз бръкнах в джоба на полата си, където държах малката кутийка с китайските игли за акупунктура, които му бяха спасили живота при прекосяването на Атлантическия океан.

Той потрепери за миг и отвори очи.

— Не. Може би ще се справя. Говори ми, сасенак — разсейвай ме някак.

— Добре — казах послушно. — Какво представлява леля ти Джокаста?

— Не съм я виждал, откакто бях на две години, затова нямам никакви впечатления — рече той разсеяно, загледан в големия кораб, който идваше по течението на реката, сякаш в курс за директен сблъсък с нас. — Мислиш ли, че онзи негър ще се справи? Вероятно трябва да му помогнем малко.

— Вероятно не трябва — казах аз, като огледах приближаващия кораб. — Той си разбира от работата. — Освен капитана, пропаднал дърт мошеник, който смърдеше на тютюн, „Сали Ан“ имаше само един моряк — стар чернокож освободен роб, който се справяше сам с управлението на кораба посредством дълъг кол.

Дългите мускули на мъжа се свиваха и издуваха в лек ритъм. Прошарената му глава се свеждаше от усилие и той като че ли не забелязваше приближаващата баржа, а се навеждаше и изправяше плавно, сякаш дългият кол му беше трета ръка.

— Остави го. Значи не знаеш много за леля си, така ли? — добавих с надеждата да го разсея. Баржата се носеше гръмовно и неотлъчно към нас.

Широка около четиридесет фута, тя газеше ниско във водата, натоварена с бъчви и кожи, вързани под мрежа. Предшестваше я кисела остра миризма на мускус, кръв и гранясало, достатъчно силна, за да надмогне временно другите миризми по реката.

— Не, тя се е омъжила за Камерън от Ерахт и напуснала Леох в годината преди майка ми да се омъжи за баща ми. — Говореше разсеяно, без да ме поглежда, вниманието му бе приковано към наближаващата баржа. Кокалчетата му побеляха; усещах порива му да скочи напред, да грабне кола от моряка и да отклони кораба. Сложих ръка на рамото му.

— И никога не е идвала в Лалиброх?

Видях блясъка на слънцето по тъмния метал на ръба на баржата и полуголите фигури на тримата моряци, потни дори в ранната утрин. Един от тях размаха шапката си и се ухили, крещейки нещо, което приличаше на: „Хей, вие!“, когато приближиха.

— Е, Джон Камерън умря от дизентерия и тя се омъжи за братовчед му, Черния Хю Камерън от Аберфелди, а после… — Той затвори очи рефлексивно, когато баржата мина покрай нас — корпусът ѝ бе само на педя от нашия — сред добродушни викове и поздрави от екипажа. Роло, опрял предните си лапи на ниския покрив на каютата, залая лудо, докато Иън не го прегърна и не му каза да спре.

Джейми отвори едното си око, видя, че опасността е преминала и отвори и другото. Успокоен, отпусна хватката си от покрива на каютата.

— Да, е, ами Черния Хю — наричаха го така заради голямата черна мастна буца на коляното му — беше убит по време на лов и тя се омъжи за Хектор Мор Камерън от Лох Елън…

— Тя като че ли има вкус към мъжете Камерън — казах аз заинтригувана. — Има ли нещо специално в този клан… освен склонността им към злополуки?

— Ами бива ги в приказките, предполагам — каза той и се ухили лукаво. — Камерън са поети… и шутове. Понякога и двете. Помниш ли Лохиел?

Усмихнах се при горчиво-сладкия спомен за Доналд Камерън от Лохиел, един от вождовете на клана Камерън по време на Въстанието. Красив мъж с тъжен поглед, деликатното поведение на Лохиел и елегантни маниери, криещи истински талант за създаването на вулгарни песни, които с удоволствие изпълняваше на баловете в Единбург, в кратките победни дни на преврата на Чарлс Стюарт.

Джейми се облягаше на покрива на каютата и гледаше предпазливо движението по реката. Още не бяхме излезли от пристанището на Уилмингтън и малки баржи и гребни лодки се стрелкаха по водата като насекоми, провираха се между по-големите и по-бавни съдове. Джейми беше блед, но не и позеленял.

Облегнах лакти на покрива на каютата и изтегнах гръб. Беше горещо, но силната слънчева светлина успокояваше мускулите, наранени от импровизираните условия на спане — бях прекарала предишната нощ свита на твърда дъбова пейка в една кръчма до реката. Бях облегнала глава на коляното на Джейми, докато той уреждаше превоза ни.

Изстенах и се протегнах.

— А Хектор Камерън поет ли е или шут?

— Нито едното в момента — отвърна Джейми и автоматично започна да разтрива тила ми. — Мъртъв е.

— Това е чудесно — казах аз, стенейки от удоволствие, докато палецът му потъваше на едно особено нежно място. — Имам предвид това, което правиш, а не, че чичо ти е мъртъв. Ох, не спирай. И как се е озовал в Северна Каролина?

Джейми изсумтя развеселено и мина зад мен, за да може да ме разтрива и с двете си ръце. Аз опрях задник в него и въздъхнах от блаженство.

— Ти си много шумна жена, сасенак — каза той и се наведе да прошепне в ухото ми: — Докато ти разтривам врата, издаваш същите звуци както когато те… — Блъсна чатала си в мен в дискретно, но красноречиво движение, за да поясни значението на думите си. — Ммм?

— Мммм — отвърнах и го изритах — дискретно — в пищяла. — Добре. Ако някой ме чуе зад затворени врати, ще реши, че ми разтриваш врата… и единствено това ще правиш, докато сме на тази черупка. Е, какво казваше за покойния си чичо?

— А, за него ли? — Пръстите му се забиха от двете страни на гръбнака ми и започнаха да масажират бавно нагоре-надолу, докато разплиташе още един възел от сложната мрежа на фамилната си история. Поне не мислеше за стомаха си.

По-голям късметлия и дори по-схватлив и по-циничен от прочутия си родственик, Хектор Мор Камерън хитро се подготвил за последиците от бедствието на Стюарт. Избягал от Калоден невредим и тръгнал към дома, където бързо натоварил жената, един слуга и всичко преносимо на карета, с която избягал в Единбург и оттам се качил на кораб за Северна Каролина, като се измъкнал на косъм от преследването на Короната.

Щом пристигнал в Новия свят, Хектор купил голямо парче земя, разчистено от гората, построил къща и дъскорезница, купил роби за работници и засял земята с тютюн и индиго. И без съмнение изтощен от този интензивен труд се споминал от възпаление на гърлото на достопочтената възраст от седемдесет и три години.

Явно сметнала, че три брака са ѝ достатъчни, Джокаста Макензи Камерън Камерън Камерън решила — доколкото Майърс знаеше — да не се омъжва отново, а да остане еднолична господарка на Ривър Рън.

— Мислиш ли, че пратеникът с писмото е стигнал преди нас?

— Би трябвало, дори ако пълзи на четири крака — каза Младия Иън, който внезапно се появи. Погледна с леко неудоволствие търпеливия моряк, който дърпаше и спускаше мокрия кол. — Ще минат седмици, докато се доберем дотам при тази скорост. Казах ти, че ще е по-добре да яздим, чичо Джейми.

— Не се ядосвай, Иън — увери го чичо му, като пусна врата ми. Усмихна се на племенника си. — Скоро ще имаш възможност ти да хванеш кола и предполагам, че ще ни откараш до Крос Крийк преди мръкнало, нали?

Иън го изгледа лошо и се отдалечи да тормози капитан Фрийман с въпроси относно червените индианци и дивите животни.

— Надявам се, че капитанът няма да го изхвърли зад борда — казах аз, докато гледах как кльощавите рамене на Фрийман се свиват отбранително към ушите му при приближаването на Иън. Моят врат и раменете ми пък сияеха от оказаното им внимание; както и някои части по̀ на юг. — Благодаря за масажа — казах и вдигнах вежда към Джейми.

— Ще можеш да ми върнеш услугата, сасенак, след мръкване. — Направи неуспешен опит да се ухили мръснишки. Тъй като не можеше да затвори само едното си око, способността му за мръснишко смигване беше минимална, но той все пак успя да го изобрази.

— Така е — казах аз и изпърхах с мигли. — И какво точно ще искаш да ти разтрия след мръкване?

— След мръкване ли? — попита Иън, който изникна отново като човече от кутия, преди Джейми да е отговорил. — Какво ще става след мръкване?

— Ами тогава ще те удавя и ще те накълцам за стръв за риба — информира го чичо му. — Господи, не можеш ли да стоиш мирен, Иън? Обикаляш като някаква оса в бутилка. Върви да поспиш на слънце като кучето си — виж какво разумно куче — кимна към Роло, който се беше проснал като килимче на покрива на каютата, очите му бяха притворени, а ушите му потрепваха, за да прогонят мухите.

— Да спя? — Иън погледна изумен чичо си. — Да спя?

— Ами това правят нормалните хора, когато са изморени — казах му аз и потиснах прозявка. Нарастващата жега и бавното движение на баржата ме унасяха след краткия нощен сън — бяхме станали преди зазоряване. За нещастие тесните пейки и грубите дъски на палубата на „Сали Ан“ не изглеждаха много по-примамливи от пейката в таверната.

— О, аз изобщо не съм изморен, лельо! — увери ме Иън. — Не мисля, че ще спя няколко дни!

Джейми погледна племенника си.

— Ще видим дали ще мислиш така, след като хванеш кола. Междувременно може би ще намеря с какво да занимаваш ума си. Почакай малко… — той влезе в ниската каюта, където го чух да рови из багажа.

— Господи, горещо е! — каза Иън, като си вееше. — Какво търси чичо Джейми?

— Бог знае — казах аз. Джейми беше качил на борда голям сандък, за чието съдържание ми отговори доста уклончиво. Беше играл карти, след като заспах вечерта, и предполагах, че се е сдобил с някакъв смущаващ обект, който не иска да излага на въпросите на Иън.

Иън беше прав, беше горещо. Можех само да се надявам, че по-късно ще излезе малко вятър. За момента платното висеше като мръсен парцал и ризата ми вече лепнеше по краката. Измърморих нещо на Иън, минах покрай него и тръгнах към носа, където беше бъчвата с вода.

Фъргъс стоеше там със скръстени ръце, като благородна фигура на носа, с красивия си профил, насочен към реката, и гъстата тъмна коса развяваща се над челото му.

— О, милейди! — поздрави ме той с внезапно блясване на бели зъби. — Не е ли великолепна тая земя?

Това, което виждах в момента, не беше особено великолепно, пейзажът се състоеше от огромни кални равнини, смърдящи на слънцето, и множество чайки и морски птици, които се бяха въодушевили заради нещо смрадливо близо до водата.

— Милорд казва, че всеки мъж може да получи петдесет акра земя, стига да си построи къща на нея и да обещае, че ще обработва земята десет години. Представете си — петдесет акра! — Той превъртя думите в устата си, за да им се наслади. Един френски селянин би се смятал за благословен и с пет акра.

— Е, да — казах с леко съмнение. — Но мисля, че ще трябва да избереш внимателно петдесетте акра. Някои части не са много подходящи за земеделие. — Не смеех да мисля колко ще му е трудно на Фъргъс да създаде ферма и домакинство сред пустошта само с една здрава ръка, колкото и плодородна да беше земята.

Той обаче и без това не ме слушаше, очите му светеха замечтано.

— Вероятно ще успея да построя една малка къщичка до Хогманай[9] — мърмореше си той. — После ще повикам Марсали и детето през пролетта. — Ръката му автоматично политна към празното място на гърдите му, където още от детството му беше висял зеленикавият медальон на свети Дисмас.

Когато тръгна с нас за Джорджия, той остави младата си бременна жена в Ямайка под грижите на приятели. Увери ме, че не се притеснява за сигурността ѝ, защото ще е под опеката на неговия светец покровител — със строги инструкции да не сваля очукания медальон от шията си, докато не роди.

Аз лично не смятах, че майките и бебетата са в сферата на влияние на светеца покровител на крадците, но Фъргъс бе живял като джебчия в детството си и вярата му в Дисмас беше абсолютна.

— Дисмас ли ще наречете бебето, ако е момче? — пошегувах се аз.

— Не — отвърна той съвсем сериозно. — Ще го нарека Джърмейн. Джърмейн Джеймс Иън Алойшъс Фрейзър — Джеймс и Иън на милорд и мосю — обясни той, защото винаги така наричаше Джейми и зет му, Иън Мъри.

— Марсали харесва Алойшъс — добави нехайно, като стана ясно, че той няма нищо общо с избора на толкова недостолепно име.

— Ами ако е момиче? — попитах и у мен внезапно се събуди жив спомен. Преди двайсет и няколко години Джейми ме бе изпратил през камъните бременна. И последното, което ми каза, убеден, че детето ще е момче, беше: „Кръсти го Брайън, на баща ми.“

— О… — Фъргъс явно не беше обмислил тази възможност и изглеждаше леко притеснен. После чертите му се проясниха.

— Дженевив — каза твърдо. — На мадам — имаше предвид Джени Мъри, сестрата на Джейми. — Дженевив Клеър, струва ми се — добави той с още една ослепителна усмивка.

— О — казах, изчервена и странно поласкана. — Е, благодаря. Сигурен ли си, че не трябва да се върнеш в Ямайка, за да бъдеш с Марсали, Фъргъс? — попитах, за да сменя темата.

Той поклати решително глава.

— Милорд може да има нужда от мен. По-полезен ще съм тук, отколкото там. Бебетата са женска работа, а кой знае какви опасности може да срещнем на това странно място, нали?

И сякаш в отговор на реторичния му въпрос, чайките се вдигнаха на крякащ облак и започнаха да се въртят над реката и плитчините, разкривайки обекта на апетита си.

Дебел боров кол беше забит в калта на брега, а горната му част беше на фут под тъмната, покрита с водорасли линия, която бележеше докъде достига приливът. Сега още нямаше прилив, водата заливаше кола до половината. Над плискащите се кални вълни висеше тялото на мъж, завързан с верига през гърдите. Или поне онова, което бе останало от гърдите му.

Не можех да разбера откога е там, но явно достатъчно дълго, ако се съдеше по вида му. Тясна бяла ивица бележеше извивката на черепа под обелената кожа и косата. Беше невъзможно да се каже как е изглеждал — птиците се бяха потрудили добре.

До мен Фъргъс прошепна много мръсна псувня на френски.

— Пират — обясни лаконично капитан Фрийман, който се приближи до мен и спря колкото да изплюе кафява тютюнева струя в реката. — Ако не ги закарат в Чарлстън да ги обесят, понякога ги забиват на кол при отлив и оставят реката да свърши работата.

— А те… много ли са? — И Иън беше видял трупа; беше вече твърде голям, за да ме хване за ръка, но стоеше близо до мен, блед като платно.

— Не са много вече. Флотът си върши добре работата. Но преди няколко години можеше да видиш по четирима-петима пирати на колове по брега. Хората плащаха, за да дойдат тук с кораб, да седят и да ги гледат как се давят. Много е красив приливът по залез — каза той, челюстта му се движеше в бавен, носталгичен ритъм. — Водата става червена.

— Вижте! — Иън, забравил за достолепието, се вкопчи в ръката ми. Близо до речния бряг нещо се движеше и ние видяхме какво бе изплашило птиците.

То се плъзна във водата — люспесто създание, дълго към пет-шест крачки, което бе издълбало дълбока следа по меката кал на брега. От другата страна на кораба морякът промърмори нещо под нос, но не спря да забива кола.

— Това е крокодил — каза Фъргъс и направи знака за прогонване на дявола.

— Не, не мисля — обади се Джейми зад мен и аз се обърнах. Той надничаше над покрива на каютата към фигурата във водата, която оставяше V-образна следа. Джейми държеше книга, пъхнал палец между страниците, и сега се наведе да се консултира с нея.

— Мисля, че е алигатор. Тук пише, че се хранят с мърша и не ядат прясно месо. Когато хванат човек или овца, издърпват жертвата във водата, за да я удавят, после я влачат до бърлогата си под земята и я оставят, докато изгние достатъчно, за да е по вкуса им. Разбира се — добави той и хвърли поглед към брега, — понякога имат късмета да заварят обяда си вече добре приготвен.

Фигурата на кола като че ли потрепна за миг, сякаш някой я блъсна под водата, и Иън издаде задавен звук до мен.

— Откъде взе тази книга? — попитах аз, без да свалям очи от кола. Горната му част се тресеше, сякаш нещо под вълните го блъскаше. После колът застина и V-образната следа отново се появи, носеше се към брега. Аз се извърнах, преди алигаторът да е излязъл.

Джейми ми подаде книгата, още не откъсваше очи от черната кал и облака кряскащи птици.

— Губернаторът ми я даде. Каза, че сигурно ще ни е интересна по време на пътуването ни.

Погледнах към книгата. Върху простата подвързия беше отпечатано със златни букви „Естествена история на Северна Каролина“.

— Пфу! — обади се Иън, който наблюдаваше с ужас сцената на брега. — Това е най-ужасното нещо, което някога…

— Интересна — казах аз, без да откъсвам очи от книгата. — Да, може би ще бъде.

Фъргъс, невъзмутим при всякакви положения, гледаше с интерес прогреса на влечугото към калния бряг.

— Значи алигатор. Все пак е съвсем същото като крокодил, нали?

— Да — казах аз, потрепервайки въпреки жегата. Обърнах гръб на брега. Бях преживяла близка среща с крокодил в Индиите и нямах желание да разширявам познанството си с неговите роднини.

Фъргъс избърса потта от горната си устна, тъмните му очи се взираха в зловещото създание.

— Доктор Щерн веднъж ни разказа за пътуванията на французин на име Сонини, който посетил Египет и описал гледките, които видял, и обичаите, които научил. Той казал, че в онази страна крокодилите се чифтосват на калните брегове на реките, като женските лягат по гръб и в тази позиция не могат да се изправят без помощта на мъжкия.

— О, така ли? — попита Иън, целият слух.

— Да. Каза, че там имало мъже, които били толкова порочни, че се възползвали от ситуацията, убивали мъжкия и после заемали мястото му, като се наслаждавали на нечовешки удоволствия с влечугото. Това било и една от най-силните магии, за да се сдобиеш с висок ранг или богатство.

Иън беше зяпнал от изумление.

— Не говориш сериозно, нали? — попита той Фъргъс. Обърна се към Джейми. — Чичо?

Джейми сви рамене развеселен.

— Аз лично предпочитам да си остана беден, но праведен. — Изви вежда към мен. — Освен това мисля, че на леля ти няма да ѝ хареса, ако заменя прегръдките ѝ с крокодил.

Чернокожият, който ни слушаше от мястото си на носа, поклати глава и заговори, без да се обръща:

— Всеки, който се е чифтосал с алигатор, за да забогатее, си е заслужил участта, мен ако питате.

— Мисля, че си прав — казах аз, при яркия спомен за очарователната усмивка на губернатора. Погледнах към Джейми, но той вече не ни слушаше. Гледаше нагоре по реката, замислен за възможностите, забравил за момента и книгата, и алигатора. Поне беше забравил и за морската болест.

* * *

Приливът ни застигна на миля след Уилмингтън и успокои страховете на Иън относно скоростта ни. Кейп Фиър беше приливна река и нивото ѝ се променяше всеки ден на две трети от дължината ѝ, почти до Крос Крийк.

Усетих как течението се ускори под нас, а корабът се издигна леко, после започна бавно да набира скорост, когато силата на прилива се изля от пристанището в тесния канал на реката. Робът въздъхна с облекчение и отпусна мокрия кол във водата.

Вече нямаше нужда да оттласква баржата при това течение, поне за пет-шест часа. После или щяхме да пуснем котва за през нощта, или щяхме да хванем новото ускорение на следващия прилив, или да използваме платното, за да ускорим прогреса си, ако вятърът позволяваше. Беше ми обяснено, че оттласкването с кола е необходимо само в случай на пясъчни плитчини или в безветрени дни.

Над баржата се спусна сънливо спокойствие. Фъргъс и Иън се свиха на носа да спят, а Роло стоеше на стража на покрива на каютата, провесил език, запъхтян и присвил очи срещу слънцето. Капитанът и морякът — към когото се обръщаше с „ей, Троклъс“, но чието име всъщност беше Ютроклъс — изчезнаха в малката каюта, от която чух мелодичния звук на изливана течност.

Джейми също беше в каютата, за да вземе нещо от мистериозния си сандък. Надявах се, че ще става за пиене; макар че седях на кърмата, с потопени във водата крака и по тила си усещах лек ветрец, аз все пак не спирах да се потя.

От каютата се чуха гласове и смях. Джейми излезе и тръгна към кърмата, като прескачаше внимателно балите със стоки като шотландски жребец по поле пълно с жаби. Носеше голяма дървена кутия.

Постави я внимателно в скута ми, свали си обувките и чорапите и седна до мен, после натопи крака във водата и въздъхна от удоволствие, щом усети хлада.

— Какво е това? — прокарах ръка по кутията.

— Ами малък подарък. — Не ме погледна, но връхчетата на ушите му порозовяха. — Отвори я, де.

Кутията беше тежка, широка и дълбока. Беше от плътно фино тъмно дърво, по което личаха следи от дълга употреба — дупки и вдлъбнатини, които обаче не нарушаваха красотата ѝ. Трябваше да има ключалка, но тя липсваше. Капакът се вдигна леко на смазаните бронзови панти и от кутията се понесе миризма на камфор, летлив като джин.

Инструментите блещукаха на слънцето, ярки, макар и леко потъмнели, защото дълго не са били употребявани. Всеки си имаше собствено жлебче, внимателно покрито със зелено кадифе.

Малък назъбен трион; ножици, три скалпела — със заоблено острие, с право острие и със закривено острие; сребърна лопатка за притискане на езика и тенакулум…

— Джейми! — Възхитена, аз вдигнах къс абаносов инструмент, в чийто край имаше топче вълна, покрито с почти проядено от молци кадифе. Бях я виждала и преди, във Версай; версия на рефлексно чукче от осемнайсети век. — О, Джейми! Прекрасни са!

Той размърда доволен крака.

— Значи ти харесват?

— Прекрасни са! О, виж, има и по капака, под тази преграда… — вгледах се за миг в разглобените тръбички, винтчета, платформи и огледала, докато наум ги сглобявах.

— Микроскоп! — Докоснах го с възхищение. — Господи, микроскоп!

— Има и още — посочи той нетърпеливо. — Предната стена се отваря и вътре има малки чекмедженца.

И наистина — в тях, освен всичко друго, имаше и миниатюрна везна и бронзови тежести, плочица за приготвяне на хапчета и покрит с петна мраморен хаван, като чукчето беше увито с плат, за да не се начупи при пренасянето. Над чекмеджетата имаше редички малки запушени с тапи бутилчици от глина и стъкло.

— О, колко са красиви! — казах аз, като взех с благоговение малкия скалпел. Полираното дърво на дръжката пасна в ръката ми, сякаш бе изработена за мен, а острието беше съвършено балансирано. — О, Джейми, благодаря ти!

— Значи ти харесват? — Ушите му бяха ярко червени от удоволствие. — И аз така си помислих. Нямах представа за какво служат, но ми се стори, че са много фина направа.

Аз обаче имах представа за какво служат повечето неща, но всички бяха изключително красиви; направени от или за човек, който обича инструментите и работата си.

— На кого ли са били? — Издишах силно върху кръглата повърхност на една леща и я излъсках с полата си.

— Жената, която ми ги продаде, каза, че не знае. Но с тях има и дневник на лекар, взех и него — може би вътре е записано името му.

Той вдигна горната поставка с инструментите и разкри още една по-плитка поставка, от която извади дебела четвъртита книга, широка около осем инча и покрита с протрита черна кожа.

— Реших, че ще искаш и книгата, като онази, която имаше във Франция — обясни той. — Онази, в която рисуваше и пишеше бележки за хората от болницата. Той също е писал в тази, но има много празни страници.

Вероятно една четвърт от книгата беше изписана. Страниците бяха покрити с гъст, фин черен почерк, като имаше и рисунки, които ме впечатлиха с клиничната си прецизност: възпален пръст на крак, разбита капачка на коляното с отстранена кожа; гротескна подутина на гуша в напреднал стадий, дисекция на мускулите на прасец, всеки педантично надписан.

Обърнах на вътрешната корица и, наистина, на първата страница беше изписано името му, с изящен размах: Доктор Даниъл Роулингс, ескуайър.

— Какво ли се е случило с доктор Роулингс? Жената, която ти продаде кутията, каза ли ти?

Джейми кимна, челото му леко се сбръчка.

— Докторът отседнал при нея за една нощ. Казал, че идва от Вирджиния, където е домът му, и е тръгнал по някаква работа. Търсел човек на име Гарвър — или поне тя така разбрала името. Но онази нощ след вечеря докторът излязъл и повече не се върнал.

Втренчих се в него.

— Не се върнал ли? Тя разбрала ли е какво е станало с него?

Джейми поклати глава, за да прогони малък облак комари. Слънцето залязваше и обагряше водата в златно и оранжево, и насекомите започваха да се събират със захладняването на вечерта.

— Не. Отишла при шерифа и при съдията, а стражите търсили навсякъде — но нямало и помен от човека. Търсили го една седмица и се отказали. Той така и не казал на ханджийката от кой град във Вирджиния е, затова не го търсили повече.

— Много странно. — Избърсах капка влага от брадичката си. — Кога е изчезнал лекарят?

— Преди година. — Той ме погледна леко притеснен. — Нали нямаш нищо против? Да му използваш нещата?

— Не. — Затворих капака и го погалих нежно, тъмното дърво беше топло и гладко под пръстите ми. — Ако бях на негово място… щях да искам някой да ги използва.

Спомних си ясно какво бе усещането да държа лекарската си чанта — кафява кожа с инициалите ми, гравирани със златно на дръжката. Поне в началото бяха гравирани със златно на дръжката; отдавна се бяха изличили, кожата се бе излъскала от дълга употреба. Франк ми беше подарил тази чанта, когато завърших медицинското училище, а аз я дадох на приятеля си Джо Абърнати, защото исках някой да я използва и да я цени като мен.

Джейми видя сянката, която мина по лицето ми. Аз видях отражението ѝ по неговото, но хванах ръката му, стиснах я и се усмихнах.

— Прекрасен подарък. Но как го намери?

Той също се усмихна. Слънцето вече сияеше ниско, ярка оранжева топка, която надничаше за миг през тъмните върхове на дърветата.

— Ами видях я, когато ходих при златаря — неговата жена я пазеше. На другия ден се върнах, смятах да ти купя някакво бижу — може би брошка — и докато жената ми показваше дрънкулките, случайно се заговорихме за кутията и тя ми каза, че е лекарска и аз… — Сви рамене.

— Защо си искал да ми купиш бижу? — погледнах го объркана. Бяхме получили пари от продажбата на рубина, но не беше типично за Джейми да изпада в екстравагантности, а и при настоящите обстоятелства…

— О! За да се реваншираш, че изпрати толкова пари на Лери? Аз нямах против; нали ти казах.

Той наистина, с известна неохота, бе изпратил голяма част от печалбата от камъка в Шотландия, за да изпълни обещанието си към Лери Макензи — проклета да е, — Фрейзър, за която се беше оженил по настояване на сестра си и защото съвсем логично бе заключил, че ако не съм мъртва, поне няма да се върна. Моето възкресение бе предизвикало доста усложнения и Лери не беше най-малкото сред тях.

— Е, да, каза — рече той цинично.

— Наистина го мислех — донякъде — настоях аз и се засмях. — Не можеш да оставиш онази ужасна жена да умре от глад, колкото и да ми харесва тази мисъл.

Той се усмихна леко.

— Не. Не ща и тя да ми тежи на съвестта. Но не заради това ти купих подарък.

— Така ли? — Кутията беше тежка; изящна, удовлетворителна тежест върху краката ми, с приятната дървена повърхност под ръцете ми. Той обърна глава да ме погледне, косата му гореше като огън на светлината на залязващото слънце, а лицето бе само тъмен силует.

— На този ден преди двайсет и четири години се ожених за теб, сасенак — каза той тихо. — Надявам се да нямаш причина да съжаляваш за това.

* * *

Брегът на реката беше опасан с плантации от Уилмингтън до Крос Крийк, но гората беше гъста и само понякога в пролуките между дърветата се виждаха насажденията и тук-таме по някой дървен пристан, полускрит сред растителността.

Продължавахме бавно нагоре по реката, следвахме приливното течение до края му и спряхме да пренощуваме, когато то свърши. Вечеряхме до малък огън на брега, но спахме на баржата. Ютроклъс небрежно спомена наличието на водни змии, които живеели в дупки под речния бряг, но имали склонност да излизат и да топлят студената си кръв в телата на спящите.

Събудих се преди зазоряване, скована и натъртена от твърдите дъски, и чух тихия шум от кораб, който минаваше по реката до нас. Усетих плисъка от килватера му по корпуса. Джейми се размърда в съня си, когато усети, че съм се раздвижила, обърна се и ме притисна към гърдите си.

Усетих как тялото му се изви под моето в парадоксалното му сутрешно състояние на сън и възбуда. Той издаде някакъв звук и се раздвижи подканващо до мен, а ръката му посегна под подгъва на смачканата ми пола.

— Спри — казах тихо и пернах ръката му. — Не забравяй къде сме, за бога!

Чух викове и лай от Иън и Роло, които търчаха по брега, и някакъв шум в каютата — кашляне и секнене, които предсказваха скорошната поява на капитан Фрийман.

— О — рече Джейми, който се разбуди. — О, да. Е, жалко. — Посегна нагоре и стисна гърдите ми с две ръце, като изтегна тялото си чувствено бавно до мен и се постара да ми покаже какво пропускам.

— Е, добре — каза, отпусна се неохотно, но не се отмести.

— Foeda est in coitu, а?

— Какво?

— Foeda est in coitu et breois voluptas — цитира той послушно. — Et taedat Veneiis statim peractae. Докато го правим, е мръсно и кратко занимание. А щом свърши, веднага се разкайваме.

Погледнах към мръсните дъски под нас.

— Е, вероятно „мръсно“ е подходящата дума — започнах аз, — но…

— Не мръсотията ме притеснява, сасенак — прекъсна ме той, като гледаше смръщен Иън. Беше се хванал за борда на баржата и крещеше окуражително на Роло, който плуваше към него. — А че е кратко.

Погледна ме и смръщването му бе заменено от одобрителна физиономия, когато огледа раздърпания ми вид.

— Искам да кажа, че не ми се ще да бързам.

* * *

Това класическо начало на деня като че ли оказа някакъв траен ефект върху съзнанието на Джейми. Чувах ги, докато седях на следобедното слънце и прелиствах дневника на Даниъл Роулингс — едновременно развеселена, впечатлена и ужасена от записаното вътре.

Чувах гласа на Джейми, който разказваше за възхода и падението на древните гърци. Вече бях чувала тази част и преди — пасаж от „Одисеята“. Той замълча в очакване.

— О… — каза Иън.

— Какво следва, Иън?

— Ами…

— Отново — рече Джейми с лека острота в гласа. — Внимавай, де. Нали не говоря само за удоволствие? — Той започна отново и елегантният строг стих оживяваше в речта му.

Може и да не говореше за удоволствие, но аз го слушах с удоволствие. Не знаех старогръцки, но издигането и спадането на сричките, изричани от мекия дълбок глас, беше приспивно като плискането на водата в корпуса.

Неохотно приел продължителното присъствие на племенника си, Джейми се бе заел с настойничеството му напълно сериозно и учеше момчето, докато пътувахме — или поне се опитваше да го учи, — на основите на граматиката на старогръцкия и латинския, и се стараеше да подобри уменията му по математика и разговорен френски.

За щастие Иън схващаше математическите принципи бързо като чичо си; стената на малката каюта до мен беше покрита с елегантни евклидови доказателства, изписани с обгорена пръчка. Когато минеха към езиците обаче, нещата не вървяха така гладко.

Джейми беше роден полиглот; той учеше езици и диалекти без никакво усилие, схващаше идиомите с лекота, както куче захапва лисичи опашки в полето. Освен това беше изучил и класиците в парижкия университет и — макар и да не се съгласяваше с някои от римските философи — смяташе Омир и Вергилий за лични приятели.

Иън говореше келтски и английски, с които беше израснал, и нещо като разговорен уличен френски, който беше прихванал от Фъргъс, и смяташе, че това му е предостатъчно. Всъщност разполагаше с впечатляващ репертоар ругатни на поне шест-седем други езици — явно резултат от неблаготворно влияние от близкото минало, и то не само от страна на чичо му, — но имаше само смътно понятие от мистериите на латинската граматика.

Той не разбираше съвсем защо трябва да учи езици, които бяха не само мъртви, но според него и отдавна изгнили, без никакво полезно приложение. Омир не можеше да се съревновава с вълнението от тази нова страна, където приключението посягаше от бреговете с приканващите си зелени длани.

Джейми довърши пасажа на гръцки и с въздишка така силна, че я чух ясно, накара Иън да извади латинската книга, която бе заел от библиотеката на губернатора Трайън. След като вече не ме разсейваше с рецитации, аз се върнах към дневника на доктор Роулингс.

Също като мен, той явно бе учил латински, но предпочиташе английския за бележките си, като минаваше на латински само в по-официални случаи.

Пускане на кръв на господин Бедоус. Значително намаляване на жлъчния хумор, жълтеникавият тен се подобри, както и пришките, от които страдаше. Предписах черна отвара за пречистване на кръвта.

— Магаре — промърморих аз, не за първи път. — Не виждаш ли, че човекът има чернодробно заболяване? — Вероятно лека цироза. Роулингс беше установил леко увеличаване и втвърдяване на черния дроб, но го беше отдал на прекаленото отделяне на жлъчка. По-вероятно алкохолно отравяне. Пустулите по лицето и гърдите бяха характерни за недостиг на хранителни вещества, което често бе свързано с прекомерна употреба на алкохол, и за бога, това беше истинска епидемия.

Бедоус, ако още беше жив — нещо, в което много се съмнявах, — вероятно изпиваше по кварта алкохол дневно и не беше подушвал зелени зеленчуци от месеци. Пустулите, за чието изчезване Роулингс се поздравяваше, вероятно се бяха повлияли от употребата на листа от ряпа, които той слагаше като оцветяваща субстанция в специалната си рецепта за „черна отвара“.

Потънала в четивото си, аз смътно чух как Иън заеква на Платоновите добродетели от другата страна на каютата, прекъсван на всяко изречение от плътния глас на Джейми, който го подканваше и поправяше.

— Virtus praemium est optimus…

— Optimum.

— … est optimum. Virtus omnibus и… ааа…

— Anteit.

— Благодаря, чичо. Virtuis omnibus rebus anteit… profectus?

— Profecto.

— А, да, profecto. Ъъъ… Virtus?

— Libertas. Libertas salua vita res et parentes, patria et prognati… Помниш ли какво означава vita, Иън?

— Живот — прозвуча гласът на Иън, сякаш бе успял да се вкопчи в плаващ предмет насред безбрежен океан.

— Да, точно така, но е и нещо повече от живот. На латински означава не само да си жив, но и същността на човека, онова, от което е направен. Виж как продължава: … libertas solus vita res et parentes, patria et prognati tutantur, servantur; virtus omnia in sese babet, omnia adsunt bona quem penest virtus. Е, какво казва тук според теб?

— Ами… че добродетелта е хубаво нещо? — рече Иън.

Настъпи миг тишина, по време на който почти чух как кръвното налягане на Джейми се повиши. Той пое дъх със свистене, после сякаш размисли, преглътна думите си и издиша мъченически.

— Мммфффм. Виж, Иън. Tutantur, servantur. Какво иска да каже с употребата на тези две думи заедно, вместо да каже… — Постепенно вниманието ми се насочи отново към дневника, където доктор Роулингс описваше един дуел и последствията от него.

15 май. Вдигнаха ме от постелята призори, за да се погрижа за джентълмен, отседнал в „Червеното куче“. Открих го в тежко състояние, с рана в ръката, получена след взрив на собствения му пищов. Палецът и показалецът бяха откъснати от експлозията, а средният пръст беше силно пострадал и две трети от ръката беше така разкъсана, че вече не приличаше на човешки крайник.

Като прецених, че се налага спешна ампутация, изпратих да извикат ханджията и поисках бренди, кърпи за превръзки и помощта на двама силни мъже. Това ми бе осигурено бързо и пациентът беше обездвижен, докато аз се заех с ръката му — дясната, за негово нещастие, — и я отрязах точно над китката. Успешно лигирах две артерии, но anterior interosseus ми убягна, тъй като се сви в плътта, след като разрязах костите. Бях принуден да разхлабя турникета, за да я открия, и кървенето бе значително, което се оказа за добро, тъй като заради загубата на кръв пациентът изпадна в безсъзнание и това сложи край за момента на агонията му, както и на усилията му да се освободи, които много затрудняваха работата ми.

Ампутация завърши успешно, господинът бе сложен в леглото, но аз останах наблизо, за да не би да се съвземе внезапно и някое неволно движение да отвори шевовете.

Този интересен разказ беше прекъснат от внезапен изблик от страна на Джейми, който явно бе достигнал предела на търпението си.

— Иън, латинският ти е истински срам! А що се отнася до гръцкия, не можеш да различиш вода от вино.

— Ако са го пиели, значи не е било вода — промърмори Иън непокорно.

Затворих дневника и бързо се изправих. Струваше ми се, че вече имат нужда от намесата на рефер. Иън издаваше тихо недоволно шотландско сумтене, когато заобиколих каютата.

— Ами да, но не ме е грижа…

— Тъй ли, не те е грижа! Е, много жалко тогава… че нямаш дори приличието да се засрамиш от невежеството си!

След това настъпи напрегната тишина, нарушавана само от тихия плясък на кола на Ютроклъс от носа. Аз надникнах зад ъгъла и видях, че Джейми гледа лошо племенника си, който се беше засрамил. Иън ме погледна, изкашля се и прочисти гърлото си.

— Ами, чичо Джейми, ако смятах, че срамът ще помогне, щях да се изчервя.

Той имаше такова разкаяно изражение, че не можах да се сдържа и се засмях. Джейми се обърна към мен и лицето му леко се разведри.

— Не помагаш, сасенак — каза ми той. — Ти знаеш латински, нали? Щом си лекар, значи го знаеш. Сигурно трябва да оставя уроците по латински на теб, а?

Поклатих глава. Макар да можех да чета латински — зле и трудно, — не изгарях от желание да тъпча откъслечните остатъци от образованието ми в главата на Иън.

— Аз помня само Arma virumque cano. — Погледнах към Иън и преведох с усмивка: — Ръката ми е ухапана от куче.

Иън се разкикоти, а Джейми ме погледна крайно недоволно.

Въздъхна и прокара ръка през косата си. Макар че не си приличаха физически, освен по ръст, и двамата имаха гъста коса и навика да прокарват ръка през нея, когато бяха замислени или подразнени. Явно урокът беше стресиращ, защото изглеждаха така, сякаш бяха влачени през жив плет.

Джейми ми се усмихна лукаво, после се обърна към Иън и поклати глава.

— Ами съжалявам, че ти се развиках, Иън, наистина. Но ти си умно момче и не искам да гледам как си пропиляваш ума. Господи, на твоята възраст бях в Париж и вече започвах да уча в университета!

Иън се взираше във водата, която струеше покрай кораба на гладки кафяви вълни. Ръцете му почиваха на перилата; големи длани, широки и загорели от слънцето.

— Да — рече той. — На моята възраст татко е бил във Франция. Сражавал се е.

Това ме сепна леко. Знаех, че големият Иън е бил войник във Франция, но не и че е бил толкова млад, нито че е останал толкова дълго. Младия Иън беше само на петнайсет години. Баща му бе служил като наемник от тази възраст чак до двайсет и две; когато един оръдеен изстрел бе разкъсал крака му така, че се наложило да го ампутират под коляното и се бе прибрал завинаги у дома.

Джейми погледна за миг племенника си и се смръщи леко. После застана до него, облегнат назад, опрял лакти на перилата.

— Знам това — рече той тихо. — Защото го последвах четири години по-късно, когато станах изгнаник.

Иън го погледна сепнато.

— Били сте заедно във Франция?

Движението на баржата създаваше лек ветрец, но още беше много горещо. Вероятно температурата накара Джейми да зареже за момента уроците, защото кимна и вдигна дебелата плитка, за да охлади врата си.

— Във Фландрия. Повече от година, преди да ранят Иън и да го изпратят у дома. Сражавахме се в полк от шотландски наемници — под командването на Фъргъс Маклауд.

Очите на Иън блестяха от интерес.

— Затова ли Фъргъс — нашият Фъргъс — се казва така?

Чичо му се усмихна.

— Да, кръстих го на Маклауд; хубав мъж и велик войник. Той много ценеше Иън. Баща ти разказвал ли ти е за него?

Иън поклати глава, челото му леко се смръщи.

— Никога не ми е казвал нищо. Аз… знам, че е изгубил крака си във Франция, мама ми каза, когато попитах, но той не искаше да говори.

Описанието на ампутацията, извършена от доктор Роулингс, още беше ясно в ума ми, и аз си помислих, че вероятно бащата на Иън не иска да си спомня за преживяното.

Джейми сви рамене, като подръпна мократа от пот риза на гърдите си.

— Ами да. Сигурно е искал да го остави зад гърба си, след като се е прибрал у дома и се е установил в Лалиброх. А после… — поколеба се, но Иън бе настоятелен.

— А после какво, чичо Джейми?

Джейми го погледна и изкриви леко уста.

— Ами сигурно не е искал да ви разказва много за войни и сражения, за да не ви щукне да станете войници. Той и майка ви искат нещо по-добро за вас, нали?

Помислих си, че големият Иън е постъпил мъдро; по физиономията на момчето личеше, че според него едва ли има нещо по-вълнуващо от войната и сраженията.

— Сигурно мама го е накарала — каза Иън с възмущение. — Ако я оставя, тя ще ме увие във вълна и ще ме върже за престилката си.

Джейми се ухили.

— О, така си е, нали? А мислиш ли, че ще те увие във вълна и ще те задуши от целувки, ако в тоя миг се озовеш у дома?

Иън изостави възмутената поза.

— Ами не — призна той. — Мисля, че ще ме напердаши яко.

Джейми се засмя.

— Значи познаваш жените, Иън, макар и не толкова добре, колкото си мислиш.

Иън погледна скептично към мен и после към чичо си.

— А ти сигурно знаеш всичко за тях, а, чичо?

Вдигнах вежда, приканвайки го да отговори на това, но Джейми само се засмя.

— Мъдър е онзи, който знае докъде се простира знанието му, Иън. — Наведе се и ме целуна по мокрото чело, после се обърна отново към племенника си и добави: — Макар че ми се иска твоето знание да се простираше малко по-далечко.

Иън сви рамене, изглеждаше отегчен.

— И без това няма да ставам джентълмен — каза той. — Все пак Младия Джейми и Майкъл не знаят гръцки; а се справят много добре!

Джейми потърка носа си, гледаше замислено племенника си.

— Младия Джейми има Лалиброх. А Майкъл се справя добре при Джаред в Париж. Те ще се устроят. Постарахме се да направим всичко за тях, но нямаше достатъчно пари, за да пътуват или да учат, когато станаха юноши. Те нямаха избор, нали?

Той се отблъсна от перилата и се изправи.

— Но твоите родители не искат това за теб, Иън, ако могат да ти осигурят нещо по-добро. Те искат да бъдеш учен и влиятелен човек; duine uasal. — Бях чувала този келтски израз и преди, означаваше „достоен човек“. Така наричаха господарите и мъжете, които имаха имоти и следовници и по ранг бяха веднага след вождовете на планинските кланове.

Такъв бе и Джейми преди Въстанието. Но вече не.

— А ти направил ли си това, което родителите ти са искали за теб, чичо Джейми? — Иън го гледаше дръзко, само лекото потрепване на едното му око издаваше, че знае, че пристъпва на опасна територия. Джейми наистина бе отгледан за duine uasal; Лалиброх му се полагаше по право. Само за да спаси собствеността от конфискация от Короната, той я беше прехвърлил законно на Младия Джейми.

Сега се вгледа в Иън за миг, после потърка с кокалчета горната си устна и отговори:

— Видя ли, казах ти, че си умно момче? — отвърна сухо. — Но след като попита… бях отгледан за две неща, Иън. Да се грижа за земята и хората си и да се грижа за семейството си. Сторих го тъй както можах — и ще продължа да правя всичко по силите си.

Младия Иън имаше приличието да се засрами.

— Е, да, не исках да кажа… — промърмори той, забил поглед в краката си.

— Не се срамувай, момче — прекъсна го Джейми, като го тупна по рамото. Усмихна му се лукаво. — Но ще трябва да постигнеш нещо заради майка си, дори това да убие и двама ни. А и ми се струва, че е мой ред да хвана кола.

Той погледна напред, към лъсналите като мед, мускулести рамене на Троклъс. Джейми развърза бричовете си — за разлика от другите мъже, той не сваляше ризата си, когато хващаше кола, а събуваше панталоните си, за да му е хладно, и връзваше ризата между бедрата си в стила на планинците — и кимна на Иън.

— Помисли си за това, момче. Може и да си най-малкият син, но животът ти не бива да отива напразно.

Той ми се усмихна със спираща сърцето ведрост и ми подаде панталоните си. После, като още държеше ръката ми, се изправи, сложи я над сърцето си и изрецитира:

Уви, уви, залюбих аз мома,

кат кедър висока, стройна върба.

Като теменуга ухае

тя в инфинитив,

че женският род е много красив.

Кимна любезно на Иън, който бе започнал да се кикоти, и вдигна ръката ми към устните си. Сините му очи бяха присвити дяволито.

Ще мога ли да имам таз прекрасна нимфа?

Флейта е гласът ѝ, нежен като дулцис;

Окулусите ярки, манусите бели

и мека е, щом такто аз гърдите цели.

О, как е бела моята пуела,

целувка ще положа в секула секулорум;

И ако ми потръгне, ще бъде моя уксор,

О, диес бенедикторум.

После ми се поклони официално, примигна сериозно в неговата версия на смигване и си свали ризата.

9.

Две трети призрак

Речната повърхност блестеше като олио, водата се движеше леко покрай нас без нито една вълничка. Самотен фенер висеше от носа на щирборда; от столчето си на предната палуба виждах светлината долу — не толкова отразена от водата, колкото пленена под нея — как се движи бавно с баржата.

Луната беше тъничък сърп, който се носеше вяло през върховете на дърветата. Отвъд гъстата гора покрай реката, над оризовите и тютюневите полета, се разстилаше мрак. Жегата на деня се беше просмукала в земята, сияеща от невидима енергия под повърхността на почвата, богатата, плодородна почва на равнините, чернееща се зад завесата от борове и амброви дървета, извършваща алхимията на водата и плененото слънце.

При всяко движение се обливах в пот. Въздухът бе плътен, всяка вълничка топлина бе ласка по лицето и ръцете ми.

В мрака зад мен се чу тих шум и аз протегнах ръка, без да се обръщам. Голямата длан на Джейми хвана моята, стисна я и я пусна. Дори от този кратък допир пръстите ми овлажняха от пот.

Той се настани до мен с въздишка, като дръпна яката на ризата си.

— Не мисля, че съм дишал въздух, откакто напуснахме Джорджия — каза той. — Всеки път, щом си поема дъх, имам чувството, че ще се удавя.

Засмях се и усетих как струйка пот пълзи между гърдите ми.

— В Крос Крийк ще е по-хладно; всички така казват. — Поех дълбоко дъх, просто за да проверя дали мога. — Но пък мирише прекрасно, нали?

Мракът бе освободил всички зелени аромати на дърветата и растенията по брега на реката, примесени с миризмата на кал и на сгрятата от слънцето дървесина на палубата.

— От теб ще излезе добро куче, сасенак. — Той се облегна на стената на каютата с въздишка. — Нищо чудно, че животното така те харесва.

Тракането на нокти по палубата оповести появата на Роло, който напредваше предпазливо към перилата, спря на крачка от тях и се настани внимателно на палубата. Опря нос върху лапите си и въздъхна дълбоко. Роло не одобряваше корабите почти колкото Джейми.

— Ехо — казах аз. Протегнах ръка към него да я подуши и той любезно благоволи да ми позволи да го почеша по ушите. — Къде е стопанинът ти?

— В каютата, учи нови номера как да мами на карти — каза лукаво Джейми. — Бог знае какво ще стане с това момче; ако не го прострелят или халосат по главата в някоя кръчма, сигурно ще се прибере у дома с щраус, спечелен на игра на фаро.

— В планината няма щрауси, нито играят фаро, нали? Ако не броим градовете, нямат и много кръчми.

— Е, да, сигурно — призна той. — Но ако един мъж е решил да върви при дявола, все ще намери начин да го направи, където и да го отведеш.

— Сигурна съм, че Иън няма да ходи при дявола — отвърнах успокояващо. — Той е добро момче.

— Той е мъж — поправи ме Джейми. И наостри уши към каютата, откъдето се чуваха приглушен смях и по някоя ругатня. — Ама още много млад и с корава кратуна. — Погледна ме с печална усмивка на светлината на фенера.

— Ако още беше момче, щях да мога да го обуздавам. Ама… — сви рамене — вече е достатъчно голям, за да мисли сам, и не ще да си навирам носа в неговите работи.

— Той винаги те слуша — възразих аз.

— Ммффммм. Почакай да му кажа нещо, което не му харесва. — Облегна глава на стената и затвори очи. Пот блестеше по високите му скули и една струйка се спускаше по шията му.

Попих я леко с пръст, преди да е намокрила още повече ризата му.

— От два месеца му повтаряш, че трябва да се прибере у дома в Шотландия; а това е нещо, което той не иска да чуе, нали?

Джейми отвори едното си око и ме огледа цинично.

— А случайно да е в Шотландия?

— Е…

— Ммфффмм — рече той и затвори отново окото си.

Поседях кротко, като попивах потта от лицето си с полата. Реката тук се стесняваше; по-близкият бряг беше едва на десетина крачки от нас. Зърнах някакво движение в храстите и за миг две очи блеснаха в червено на светлината на фенера ни.

Роло вдигна глава и излая рязко, наострил уши. Джейми отвори очи и погледна към брега, после внезапно изправи гръб.

— Господи! Това е най-големият плъх, който съм виждал!

Засмях се.

— Не е плъх, а опосум. Виждаш ли малките на гърба ѝ?

Джейми и Роло гледаха опосума еднакво пресметливо, преценяваха колко е дебел и каква скорост може да развие. Четири малки опосумчета се взираха сериозно в нас, вирнали потрепващите си носове над извития гръб. Очевидно майката не сметна баржата за заплаха, защото продължи да пие вода, после се обърна и бавно тръгна към храстите, а връхчето на дебелата ѝ розова опашка изчезна, когато светлината на фенера отмина.

Двамата ловци въздъхнаха едновременно и отново се отпуснаха.

— Майърс каза, че стават за ядене — отбеляза замечтано Джейми. Аз също въздъхнах и зарових в джоба на полата си. Подадох му една кесийка.

— Какво е това? — Той се вгледа заинтригуван в нея, после изсипа малките топчести неща на дланта си.

— Печени фъстъци — казах аз. — Растат под храсталаците. Един фермер ги продаваше за храна за прасетата и накарах ханджийката да ми изпече няколко. Трябва да ги извадиш от черупката, за да ги изядеш. — Усмихнах му се, наслаждавайки се на уникалното усещане поне веднъж да знам нещо повече от него за средата, която ни обграждаше.

Той ме погледна малко лошо, счупи черупката с пръсти и извади три фъстъка.

— Аз съм невеж, сасенак — рече той. — Не съм глупак. Има разлика, нали? — Пъхна един фъстък в устата си и го сдъвка колебливо. Скептичният му вид бе заменен от удоволствие и изненада. Задъвка по-ентусиазирано и хвърли и другите фъстъци в устата си.

— Харесват ли ти? — попитах с усмивка. — Ще ти направя фъстъчено масло, щом се установим и извадя новото си хаванче.

Той ми се усмихна и преглътна, после счупи още един фъстък.

— Ще кажа, че дори да е бая мочурливо, почвата е добра. Не съм виждал толкова неща да растат така лесно.

Хвърли още един фъстък в устата си.

— Мислех си, сасенак — рече, като се взираше в дланта си. — Какво ще кажеш да се заселим тук?

Въпросът не беше напълно неочакван. Бях го видяла да оглежда черните полета и богатата реколта с очите на земеделец и зърнах изпълненото с копнеж изражение, докато се възхищаваше на конете на губернатора.

Не можехме да се върнем веднага в Шотландия така или иначе. Младия Иън, да, но не и ние с Джейми, заради известни усложнения — и немалко от тях бяха свързани с вече споменатата Лери Макензи.

— Не знам — казах бавно. — Като оставим настрани индианците и дивите животни…

— О, да — прекъсна ме леко смутен. — Майърс ми каза, че те изобщо не са проблем, ако не навлизаш в планината.

Не изтъкнах, че предложението на губернатора щеше да ни изпрати именно в подножието на въпросните планини.

— Да, но ти помниш ли какво ти казах? За Революцията? Сега е 1767 година, а и чу разговора на вечерята. Девет години, Джейми, и всичко ще започне. — И двамата бяхме преживели война и не приемахме лековато тази мисъл. Сложих ръка върху неговата, за да ме погледне.

— Преди бях права, нали… — Аз знаех какво ще се случи на Калоден; бях му казала каква ще е съдбата на Чарлс Стюарт и хората му. И това не се оказа достатъчно, за да ни спаси. Последваха двайсет мъчителни години на раздяла и призракът на дъщеря, която той никога нямаше да види.

Джейми кимна бавно и вдигна ръка да докосне бузата ми. Мекото сияние на малкия фенер над нас беше привлякло облаци дребни мушици; те внезапно се завихриха, смутени от движението му.

— Ами да — каза тихо. — Но тогава… си мислехме, че можем да променим нещо. Или поне се опитахме. А тук… — Обърна се и махна с ръка към безкрайната земя, която се простираше невидима зад дърветата. — Тук няма да е моя работа — каза простичко. — Нито да помагам, нито да преча.

Прогоних с ръка мушиците от лицето си.

— Може да се окаже наша работа, ако живеем тук.

Той потърка с пръст долната си устна, мислеше. Брадата му беше набола — блещукащо червено сияние, озарявано в сребристо от светлината на фенера. Той беше едър мъж, хубав и силен, в разцвета на живота си, но вече не беше млад и аз внезапно осъзнах това с благодарност.

Шотландците планинци бяха отглеждани, за да се бият; момчетата ставаха мъже, когато можеха да вдигнат меча и да влязат в битка. Джейми никога не беше безразсъден, но през по-голямата част от живота си бе воин. През двайсетте си години бе влизал с готовност в битка, без значение дали е негова или не. А сега, на четиридесет, разумът обуздаваше страстта — или поне така се надявах.

И всъщност, наистина, освен лелята, която не познаваше, той нямаше семейство тук, нямаше връзки, които да изискват преданост. Вероятно, въпреки че знаехме какво предстои, можехме да останем встрани от най-лошото?

— Това е много голямо място, сасенак. — Той погледна над носа към безкрайната черна шир на невидимата земя. — Откакто напуснахме Джорджия, сме изминали повече разстояние от Шотландия и Англия, взети заедно.

— Вярно е — признах. В Шотландия, дори сред високите планини, нямаше как да избягаш от ужасите на войната. Но не и тук; ако изберяхме мястото си внимателно, наистина можехме да се скрием от окото на Марс.

Той наклони глава настрани и ми се усмихна.

— Мога да си те представя като господарка на плантация, сасенак. Ако губернаторът ми намери купувач за още един камък, мисля, че ще имам достатъчно, за да изпратя всички пари, които обещах на Лери, и пак ще ни остане, за да си купим хубаво място, в което да процъфтяваме.

Той хвана дясната ми ръка, палецът му нежно галеше сребърната венчална халка.

— Вероятно един ден ще те окича с дантели и бижута — каза тихо. — Никога не съм успявал да ти дам много, освен един малък сребърен пръстен и перлите на майка ми.

— Даде ми много повече от това — казах и свих пръсти около палеца му, стиснах го. — Например Бриана.

Той се усмихна леко, загледан в палубата.

— Да, така е. Може би тя е истинската причина… да останем.

Придърпах го към себе си и той положи глава на коляното ми.

— Това е нейното място, нали? — попита тихо. Вдигна ръка, посочи към реката, дърветата и небето. — Тя ще се роди тук, ще живее тук.

— Точно така — казах тихо. Погалих косата му, пригладих гъстите кичури, които толкова приличаха на кичурите на Бриана. — Това ще бъде нейната страна. — Ще бъде нейна така, както никога нямаше да бъде моя или негова, колкото и дълго да живеехме тук.

Той кимна, брадата му одраска леко полите ми.

— Не искам да се бия или да те излагам на опасност, сасенак, но ако мога да сторя нещо… да градя, може би, да се погрижа тази земя да е безопасна и добра за нея… — той замълча. — Това ще ме зарадва — довърши тихо.

Поседяхме така в мълчание, гледахме мътното сияние на водата и бавното движение на светлината от фенера под нея.

— Аз ѝ оставих перлите — казах накрая. — Стори ми се, че така е редно — те са ѝ наследство все пак. — Издърпах ръката си и я свих срещу устните му. — А и не ми трябва друго, освен този пръстен.

Той хвана ръцете ми и ги целуна — лявата, на която още беше златната ми халка от Франк, и после дясната — с неговия сребърен пръстен.

— Da mi basia mille — прошепна усмихнат. Дай ми хиляди целувки. Това пишеше от вътрешната страна на пръстена ми, цитат от любовна песен от Катул. Наведох се и му дадох целувка.

— Dien mille altera — казах. И после още хиляда.

* * *

Наближаваше полунощ, когато спряхме близо до една горичка за почивка. Времето се беше променило; още беше горещо и влажно, но сега въздухът носеше и дъх на буря, а храстите се движеха леко от въздушните течения или от малки нощни животинки, които бързаха да се скрият преди бурята.

Бяхме почти в края на приливната сила; оттук трябваше да се движим с платното и кола, а капитан Фрийман се надяваше да хванем добър вятър благодарение на бурята. Трябваше да си починем добре преди това. Свих се в гнездото ни на кърмата, но не можах да заспя веднага, макар че беше късно.

По преценка на капитана щяхме да стигнем до Крос Крийк следващата вечер или вдругиден. Бях изненадана с какво нетърпение очаквам пристигането ни; два месеца едва свързвахме двата края по пътищата и вече копнеех за някакво убежище, колкото и временно да е то.

Бях запозната с представите за роднинство и гостоприемство на планинците, затова не се тревожех как ще бъдем приети. Джейми явно не се притесняваше от факта, че не е виждал тази леля от четиридесет години, и бе сигурен в сърдечния прием. А аз бях сигурна, че е прав. В същото време не можех да не мисля с голямо любопитство за Джокаста Камерън.

Децата на стария Червен Джейкъб, който бе построил замъка Леох бяха пет. Майката на Джейми, Елън, беше най-голямата. Джокаста — най-малката. Джанет, другата сестра, бе умряла, също като Елън, много преди да се запозная с Джейми, но познавах двамата братя, Колъм и Дугал, доста добре, и затова не можех да не се чудя що за човек е Джокаста Макензи от Леох.

Висока, помислих си, като погледнах към Джейми, свит кротко на палубата до мен. Висока и може би червенокоса. Те всичките бяха високи, — дори Колъм, който страдаше от осакатяващо дегенеративно заболяване, е бил висок навремето — светли като викинги, с червеникав оттенък, който варираше от пламтящото червено на косата на Джейми до тъмночервеникавото на чичо му Дугал. Само Колъм беше тъмен.

Като си спомних Колъм и Дугал, изпитах известно безпокойство. Колъм бе умрял преди Калоден, от болестта си. Дугал бе загинал в навечерието на битката — убит от Джейми. Беше при самозащита — всъщност в моя защита — и просто една от многото жертви в онзи кървав април. И все пак се питах дали Джейми е помислил какво ще каже, след като ни посрещнат в Ривър Рън и се стигнеше до по-задушевни разговори от типа на: „О, а кога видя за последно еди-кой си?“

Джейми въздъхна и се протегна в съня си. Той можеше да спи добре, и спеше добре, на всякаква повърхност, защото бе спал и във влажен храсталак, и в задушни пещери, и на студения каменен под на затворническа килия. Предполагах, че дървената палуба дори му се струва удобна в сравнение с тях.

Аз обаче не бяха толкова еластична или така закалена, но постепенно умората ме победи и дори любопитството към бъдещето не успя да ме задържи будна.

Събудих се от суматоха. Още беше тъмно, а се чуваха всякакви шумове — викове и лай, палубата под мен се тресеше от стъпки. Веднага седнах, почти си помислих, че съм на борда на кораб, който е нападнат от пирати.

После съзнанието ми се проясни, заедно със зрението ми, и установих, че наистина сме нападнати от пирати. Непознати гласове крещяха ругатни и заповеди, ботуши трополяха по палубата. Джейми го нямаше.

Аз се надигнах на четири крака, без да помисля за дрехи или за каквото и да било. Наближаваше зората; небето беше тъмно, но все пак достатъчно светло, за да виждам каютата като по-черно петно на фона му. Когато се изправих, се хванах за покрива ѝ за опора и едва не паднах заради някакви тела, които се блъснаха в него.

Видях козина и бели лица, чух вик, изстрел и ужасен тътен. Иън клечеше посивял на палубата над запъхтяния Роло. Някакъв мъж, раздърпан и без шапка, тъкмо се надигаше на крака.

— По дяволите! Едва не ме уби! — Ръката на крадеца трепереше, когато посегна към втория пищов на колана си. Насочи го към кучето, разкривил грозно лице.

— На̀ ти, мръсна гад!

По-висок мъж се появи отнякъде и изби пищова от ръката му, преди изстрела.

— Не хаби барута, глупако. — Посочи към Троклъс и гръмогласно протестиращия капитан Фрийман, които бяха водени към нас. — Как ще ги пазиш с празно оръжие?

По-ниският хвърли зъл поглед към Роло, но насочи пищова си към корема на Фрийман.

Роло издаде странен звук, ниско ръмжене, примесено със скимтене от болка, и аз видях тъмно петно на палубата под треперещото му тяло. Иън се беше навел над него и галеше безпомощно главата му. Вдигна глава и видях, че по бузите му лъщят сълзи.

— Помогни му, лельо — каза той. — Моля те, помогни!

Аз се задействах импулсивно, а високият пристъпи напред и протегна ръка да ме спре.

— Искам да помогна на кучето — казах.

— Какво? — извика гневно по-ниският.

Високият беше с маска — всъщност установих, че всички са с маски, когато очите ми свикнаха със сумрака. Колко ли бяха? Беше невъзможно да се каже заради маската, но ми се стори, че високият се усмихва. Той не отговори, само направи рязко движение с пищова и ме остави.

— Здравей, момче — казах тихо и коленичих до кучето. — Не хапи, ти си добро кученце. Къде е ранен, Иън, знаеш ли?

Иън поклати глава и подсмръкна.

— Някъде отдолу. Не мога да го обърна.

И аз не възнамерявах да обръщам огромното куче. Опитах се да поверя за пулс на шията, но пръстите ми потънаха в гъстата козина и не усетих нищо. Тогава, по някакво вдъхновение, хванах предната му лапа, прокарах ръка по нея и пръстите ми стигнаха до сгъвката.

Да, ето го; стабилен пулс, усещах го съвсем ясно. По навик започнах да броя, но бързо се отказах, нямах представа какъв е нормалният пулс на кучетата. Но беше стабилен; не припърхваше, нямаше аритмия, не беше слаб. Това бе много добър знак.

Друг добър знак беше това, че Роло не беше изгубил съзнание, големият крак, който притисках под лакътя си, беше напрегнат като пружина, а не отпуснат безжизнено от шока. Кучето издаде протяжен, висок звук, нещо средно между вой и рев, започна да дращи с нокти и издърпа крака си от мен, за да се изправи.

— Не мисля, че е тежко ранен, Иън — казах с облекчение. — Виж, съвзема се.

Роло се изправи с олюляване. Разтърси силно глава и рошавата козина се разлюля от главата до опашката. Кървави капки се разлетяха и се посипаха като дъжд по палубата. Големите жълти очи се взираха в ниския мъж с ясен и изпълнен със злоба поглед.

— Спри го, или ще го застрелям! — В гласа на крадеца се чуваше паника, а дулото на пищова се насочи несигурно между малката група затворници и озъбената муцуна на Роло.

Иън трескаво развързваше ризата си, свали я и уви с нея главата на Роло, който се мяташе диво и надаваше недоволно ръмжене. Кръвта веднага изби по жълтия плат — вече виждах, че идва от плитка драскотина на рамото на кучето. Явно куршумът само го беше одраскал.

Иън мрачно обузда Роло и го принуди да седне, като мърмореше заповеди на покритата му глава.

— Колко сте на борда? — По-високият погледна към капитана, който беше стиснал така здраво устни, че бяха заприличали на шев на кесия сред сивата брада по лицето му. После пиратът погледна към мен.

Познавах го; познавах този глас. Сигурно това се изписа на лицето ми, защото той спря за миг, после наклони глава и свали кърпата от лицето си.

— Колко сте? — попита отново Стивън Бонет.

— Шестима — казах аз. Нямаше причина да не отговарям; виждах Фъргъс на брега, вдигнал ръце пред друг пират, който бе насочил оръжието си към него и го караше към баржата. Джейми се беше появил в тъмното до мен с мрачно изражение.

— Господин Фрейзър — рече любезно Бонет, щом го видя. — За мен е удоволствие да се срещнем отново. Но нямахте ли още един спътник, сър? Едноръкият джентълмен?

— Не е тук — отвърна кратко Джейми.

— Ще погледна — промърмори ниският и се обърна, а Бонет го спря с жест.

— Ама как така ще се съмняваш в думата на джентълмен като господин Фрейзър. Наглеждай тези тук, Робъртс. Аз ще проверя. — Той кимна на другаря си и изчезна.

Грижите за Роло ме бяха разсеяли за малко от суматохата, която протичаше на баржата. От каютата се чу някакъв трясък и аз веднага скочих, спомнила си за медицинската кутия.

— Хей! Къде отиваш? Спри! Ще стрелям! — В гласа на крадеца се чуваше отчаяна, но несигурна нотка. Не спрях, а влязох в кабината, като налетях на четвърти крадец, който наистина ровеше из моето медицинско сандъче.

Политнах назад след сблъсъка, после го хванах за ръката и изкрещях от гняв. Той отваряше кутии и шишенца и изливаше съдържанието им, хвърляше ги по пода; там бяха пръснати много бурканчета, повечето счупени, сред остатъците от лекарствата на доктор Роулингс.

— Да не си посмял да ги пипнеш! — казах аз и стиснах един мускал до гърдите си. Отворих тапата и излях съдържанието му в лицето на мъжа.

Като повечето смеси на Роулингс, и тази съдържаше висок процент алкохол. Мъжът ахна, политна назад и очите му се насълзиха.

Възползвах се от момента да грабна една глинена бутилка с ейл и да го ударя по главата с нея. Чу се задоволително туп, но явно не го халосах достатъчно силно, защото той само се олюля, после се изправи и се хвърли към мен.

Замахнах за още един удар, но някой стисна китката ми в желязна хватка.

— Моля за извинение, скъпа госпожо Фрейзър — каза любезен, познат ирландски глас. — Но наистина не мога да ви позволя да му разбиете главата. Тя не е особено красива, но ще му трябва да си слага шапката на нея.

— Проклета кучка! Тя ме удари! — Мъжът, когото бях ударила, се държеше за главата, разкривил лице от болка.

Бонет ме изведе на палубата, беше извил болезнено ръката ми зад гърба. Вече почти съмваше; реката сияеше като сребро. Аз се вгледах усилено в нападателите ни; смятах да ги разпозная, ако ги видим отново, въпреки маските.

За нещастие светлината осигуряваше и на тях по-добра видимост. Мъжът, когото бях ударила и който явно ме беше намразил, хвана ръката ми и опита да свали пръстена.

Издърпах ръката си и замахнах да го ударя, но ме спря многозначителната кашлица на Бонет, който бе пристъпил към Иън и държеше пищова си на сантиметри от лявото му ухо.

— Най-добре му го дайте, госпожо Фрейзър — рече той любезно. — Опасявам се, че господин Робъртс иска някаква компенсация за вредата, която му нанесохте.

Аз свалих златния пръстен, ръцете ми трепереха едновременно от страх и гняв. Със сребърния беше по-трудно; той спря на кокалчето ми и не искаше да се разделя с мен. И двата пръстена бяха влажни и хлъзгави от потта, усещах метала топъл под внезапно измръзналите ми пръсти.

— Дай ги. — Мъжът ме блъсна грубо в рамото, после протегна широка мръсна длан за пръстените. Аз посегнах неохотно към него, като ги държах в шепата си — а после, по импулс, който нямах време да обмисля, вдигнах ръка към устата си.

Главата ми се удари в стената на каютата с тътен, когато мъжът ме блъсна назад. Мазолестите му пръсти стиснаха бузите ми и бръкнаха в устата, за да извадят пръстените. Аз се извих и преглътнах с усилие, устата ми се напълни със слюнка и вкус на метал, или от среброто, или от кръв.

Захапах и той отскочи назад с вик; единият пръстен явно изскочи от устата ми, защото чух тих метален звън, а после започнах да се давя, защото другият пръстен се плъзгаше по хранопровода ми — твърд и кръгъл.

— Кучка! Ще ти разпоря шибаното гърло! Ще идеш в ада без пръстените си, проклета курво! — Видях разкривеното му от гняв лице и внезапно проблясване на нож. Тогава нещо ме удари силно, събори ме и се озовах на палубата под тялото на Джейми.

Бях твърде зашеметена, за да помръдна, но и така или иначе не можех; гърдите на Джейми притискаха тила ми и лицето ми се размазваше на палубата. Чуха се викове и крясъци, приглушени от мокрия плат около главата ми. После тихо тум и Джейми потрепери и изсумтя.

„О, Господи, намушкаха го!“ — помислих си с ужас. Още едно тум и по-силно сумтене, но разбрах, че всъщност го бяха изритали в ребрата. Джейми не помръдна; просто се притискаше още повече към палубата и ме сплескваше под себе си.

— Остави! Робъртс! Казах, остави го! — чу се властният глас на Бонет, достатъчно силен, за да стигне до мен.

— Но тя… — започна Робъртс, но недоволният му вой прекъсна рязко от силен плясък.

— Станете, господин Фрейзър. Жена ви е в безопасност — не че го заслужава. — Дрезгавият баритон на Бонет звучеше развеселено и подразнено.

Джейми бавно се надигна от мен и аз седнах замаяна. Леко ми се гадеше от удара в главата. Стивън Бонет ме гледаше с леко отвращение, сякаш бях проскубана еленска кожа, която му предлагаха да купи. До него Робъртс ме гледаше зловещо и попиваше кръв от челото си.

Бонет най-сетне примигна и погледна към Джейми, който се беше изправил.

— Глупава жена — каза безстрастно Бонет, — но сигурно на вас не ви пречи. — Кимна и се усмихна леко. — Ще се възползвам от възможността да върна дълга си към вас, сър. Живот за живот, както пише в Светото писание.

— Да върнеш дълга си? — обади се гневно Иън. — След всичко, което направихме за теб, ти ни ограбваш и ни тормозиш, удряш леля ми и кучето ми, а после имаш наглостта да говориш за дълг?

Светлите очи на Бонет спряха на лицето на Иън; бяха зелени, с цвят на обелено гроздово зърно. Имаше дълбока трапчинка на едната буза, сякаш Бог бе притиснал палеца си там, за да го бележи, но очите му бяха студени като водите на река по изгрев.

— Не си ли чел Писанието, момче? — Бонет поклати неодобрително глава и изцъка с език. — Една добродетелна жена е по-скъпа от рубини; по-скъпа е от перли.

Отвори ръка, все така усмихнат, и светлината на фенера озари три скъпоценни камъка: смарагд, сапфир и тъмния огън на черен диамант.

— Сигурен съм, че господин Фрейзър ще се съгласи с това, нали, сър? — Плъзна ръка в жакета си и я извади празна.

— Все пак — рече той, студените очи отново се насочиха към Иън — човек може да изплати дълга си всякак. — Усмихна се, не особено приятно. — Макар че ти сигурно си още много млад, за да знаеш това. Радвай се, че не искам да ти дам урок.

Обърна се и кимна на другарите си.

— Взехме това, за което дойдохме — рече рязко. — Хайде. — Стъпи на перилата и скочи, стовари се със сумтене на калния речен бряг. Хората му го последваха, а Робъртс ми хвърли зъл поглед, преди да се пльосне тромаво в плитчините.

Четиримата мъже изчезнаха в храстите и чух цвиленето на кон в мрака. На баржата цареше тишина.

Небето беше с цвят на въглен, гръмотевица изтътна в далечината, светкавица просветна на хоризонта.

— Копелета.

Капитан Фрийман се изплю настрани и се обърна към помощника си.

— Грабвай кола, Троклъс — каза той и тръгна към руля, като подръпваше бричовете си нагоре.

Останалите бавно се размърдаха. Фъргъс погледна към Джейми, запали фенера и изчезна в каютата, където го чух, че започна да разчиства. Иън седеше прегърбен на палубата, свел тъмнокосата си глава над Роло, и попиваше раната му с ризата си.

Не исках да поглеждам към Джейми. Претърколих се на колене и изпълзях бавно към Младия Иън. Роло ме гледаше с жълтите си очи, но не възрази срещу присъствието ми.

— Как е той? — попитах доста дрезгаво. Усещах пръстена в гърлото си и преглътнах с усилие няколко пъти.

Младият Иън вдигна поглед; лицето му беше безизразно и бледо, но очите светеха.

— Добре е — каза тихо. — Лельо, ти добре ли си? Не си ранена, нали?

— Не — отвърнах и опитах да се усмихна успокояващо. — Добре съм. — Едно място на тила ме болеше и ушите ми още звънтяха леко; жълтият ореол около фенера като че ли трептеше и се издуваше и свиваше с ритъма на сърцето ми. Едната ми буза беше ожулена и си бях ударила лакътя. Имах забита треска в дланта, но общо взето бях невредима, физически. Иначе не съвсем.

Не погледнах към Джейми, който стоеше на около шест крачки зад мен, но усещах присъствието му, страховито като буреносен облак. Иън, който можеше да го види над рамото ми, изглеждаше леко разтревожен.

Палубата проскърца и лицето на Иън се отпусна. Чух гласът на Джейми в каютата, звучеше почти спокойно, когато попита нещо Фъргъс, после затихна сред шума от бутане и влачене, докато мъжете оправяха мебелите и събираха разпилените провизии. Аз издишах бавно.

— Не се плаши, лельо — каза Иън. — Чичо Джейми няма да ти посегне. Едва ли.

Изобщо не бях сигурна в това, ако се съдеше по вибрациите, които идваха откъм Джейми, но се надявах да е прав.

— Много ли е ядосан, как мислиш? — попитах тихо.

Иън сви смутено рамене.

— Ами когато за последно ме погледна така, ме заведе зад къщата и ме цапардоса. Но теб няма да те набие, сигурен съм — добави бързо.

— Да, предполагам — казах вяло. Не бях сигурна, че не предпочитам да ме набие.

— Ама не е по-хубаво и да ти крещи — каза Иън, като поклати съчувствено глава. — Аз предпочитам да ме набие.

Погледнах го примирено и се облегнах на кучето.

— Да, достатъчно бяха неприятностите за днес. Кървенето спря ли?

Беше спряло; въпреки сплъстената от кръв козина, раната беше доста лека; само дълбока резка в кожата и мускула близо до рамото. Роло присви уши и показа зъби, докато го преглеждах, но не изръмжа.

— Добро куче — прошепнах. Ако имах някакъв начин да му приложа упойка, щях да зашия раната, но явно трябваше да се оправи и без шевове. — Трябва да му сложа мехлем, за да гони насекомите.

— Аз ще го донеса, лельо. Знам къде е кутията ти. — Иън внимателно свали носа на Роло от коляното си и се изправи. — Онова зеленото, с което намаза пръста на Фъргъс, нали? — Кимнах и той изчезна в каютата, като ме остави да се оправям със свития си стомах, болката в главата и запушеното гърло. Преглътнах няколко пъти, но без особен резултат. Докоснах леко гърлото си и се запитах кой точно пръстен бях глътнала.

Ютроклъс се появи иззад каютата, носеше дълъг дебел кол от светло дърво, с петна по края, които свидетелстваха за честата му употреба. Заби кола до баржата, натисна го с цялата си тежест и блъсна с огромно усилие.

Аз скочих, когато Джейми излезе от сенките с такъв кол в ръка. Не го бях чула заради шума и виковете. Не ме погледна, съблече ризата си и по знак на моряка заби кола.

На четвъртия опит усетих вибрация в корпуса и леко потрепване, когато нещо помръдна. Окуражени, Джейми и морякът натиснаха по-силно и внезапно корпусът се освободи с резониращ тътен, който накара Роло да вдигне глава и да излае стреснато.

Ютроклъс кимна на Джейми, усмихнат под лъскавия слой пот, и взе кола от него. Джейми му кимна усмихнат и вдигна ризата си от палубата, после се обърна към мен.

Аз се сковах, а Роло помръдна уши, но Джейми като че ли нямаше намерение да ми се кара или да ме изхвърли през борда. Наведе се, погледна ме смръщен на люшкащата се светлина на фенера.

— Как си, сасенак? Не знам дали наистина си позеленяла, или е от светлината.

— Добре съм. Малко само съм разтърсена. — Повече от малко, ръцете ми още бяха лепкави и знаех, че треперещите ми колене няма да ме удържат, ако стана. Преглътнах с усилие и се закашлях, като се ударих по гърдите.

— Може и да си въобразявам, но сякаш пръстенът заседна в гърлото ми.

Той присви очи замислено, после се обърна към Фъргъс, който се появи от каютата и се приближи.

— Попитай капитана дали мога да видя за малко лулата му, Фъргъс. — Обърна се, навлече ризата през главата си и изчезна, но след миг се върна с чаша вода.

Посегнах с благодарност към нея, но той я отдръпна.

— Не още, сасенак. Благодаря, Фъргъс. Сега ще донесеш ли една празна кофа? — Взе мръсната лула от объркания Фъргъс, пъхна палец в отвора ѝ и започна да изстъргва нагара от него.

После обърна лулата, изтърси от нея кафявите кори и влажните парченца от недоизгорял тютюн в чашата с вода и я разбърка с почернелия си пръст. Щом приключи с приготовленията, ме погледна над ръба на чашата с леко зловещо задоволство.

— Не — казах аз. — О, не.

— О, да — рече той. — Ела насам, сасенак. Това ще те излекува.

— Аз просто… ще почакам — отвърнах. Скръстих ръце на гърдите си. — Все пак благодаря.

Фъргъс вече се беше появил с кофата и изви силно вежди. Джейми я взе от него и я стовари на палубата до мен.

— Вече съм го правил по другия начин, сасенак — информира ме той. — И е доста по-гадно, отколкото си мислиш. А и не е приятно на кораб, сред други хора, нали? — Сложи ръка на тила ми и притисна чашата към устните ми. — Това ще е по-бързо. Хайде, давай; изпий го всичкото.

Стиснах здраво устни; миризмата от чашата беше достатъчна да ми се преобърне стомахът заради комбинацията от смрадта на тютюн, гледката на гнусната кафява течност, коричките, които се носеха под повърхността, и спомена за кафявите храчки, които капитан Фрийман плюеше зад палубата.

Джейми не си прави труда да спори или да ме убеждава. Просто пусна главата ми, стисна носа ми и когато отворих уста да си поема въздух, наклони чашата с гнусната течност.

— Мммффф!

— Гълтай — каза той, после запуши с длан устата ми, без да обръща внимание на лудото ми мятане и приглушените протести. Беше много по-силен от мен и нямаше да ме пусне. Или трябваше да преглътна, или да се задуша.

Преглътнах.

* * *

— Като нов е. — Джейми приключи с излъскването на сребърния пръстен в ризата си и го вдигна, възхищавайки се на сиянието му на светлината от фенера.

— Но същото не може да се каже за мен — отвърнах студено. Лежах на палубата, която въпреки слабото течение сякаш се надигаше. — Ти си истинско садистично копеле, Джейми Фрейзър!

Той се наведе над мен и приглади мократа коса от лицето ми.

— Сигурно. Щом си достатъчно добре, за да ме обиждаш, сасенак, значи ще се оправиш. Почини си, а? — Целуна ме нежно по челото и се облегна назад.

Суматохата беше приключила и на палубата пак цареше ред, мъжете се бяха върнали в каютата, за да се възстановят с помощта на бутилка ябълково вино, която капитан Фрийман бе успял да спаси от пиратите, като я беше пуснал в бъчвата с вода. Малка чаша с тази напитка стоеше на палубата до главата ми; но още ми беше твърде зле, за да мога да преглътна каквото и да било. Все пак плодовият аромат ми действаше успокояващо.

Бяхме вдигнали платното; нямахме търпение да се отдалечим, сякаш това място още криеше заплаха от нападение. Сега се движехме по-бързо; обичайният облак от насекоми, който висеше около фенера, се беше разпръснал и само няколко мушици бяха кацнали по гредата над мен, а деликатните им зелени телца хвърляха миниатюрни сенки. В каютата избухна смях и Роло изръмжа от страничната палуба — нещата отново се нормализираха.

Лек приятен бриз играеше по палубата, изсушаваше лепкавата пот по лицето ми и развяваше крайчетата на косата на Джейми. Виждах малката вертикална бръчка между веждите му и наклона на главата му, който показваше, че мисли за нещо.

Нищо чудно. С един удар бе лишен от богатството си — потенциалното богатство — и вече всичките ни провизии се изразяваха в чувал боб и използвано медицинско сандъче. А колкото до желанието му да не се появим като просяци пред вратата на Джокаста Камерън — то нямаше как да се осъществи.

Гърлото ме болеше заради него, жалостта заменяше раздразнението. Не ставаше дума само за пострадалата му гордост, а и за ужасната бездна в тази неизвестна територия, наречена „бъдеще“. Бъдещето и преди беше неясно, но всички мъчителни въпроси бяха облекчавани с успокояващото знание, че ще имаме пари, за да постигнем целите си, каквито и да се окажеха те.

Дори това пътуване на север беше нещо като приключение, когато знаехме, че притежаваме цяло богатство, без значение дали можехме да го похарчим. Никога не се бях смятала за човек, който държи много на парите, но след като така жестоко ни отнеха усещането за сигурност, получих внезапен пристъп на световъртеж, сякаш падах в дълбок и тъмен кладенец, неспособна да се спра.

А какво ли му беше на Джейми, който носеше отговорност не само за себе си и за мен, но и за още толкова много животи? Иън, Фъргъс, Марсали, Дънкан, хората от Лалиброх. Дори проклетата Лери. Не знаех да се смея ли, или да плача, като си спомних за парите, които Джейми ѝ изпрати; сега онова отмъстително създание беше много по-добре от нас.

При мисълта за отмъщение усетих ново пробождане, което прогони всички по-малки страхове. Джейми не беше особено отмъстителен — за шотландец, — но нямаше планинец, който да претърпи загуба и просто да се примири с нея; загубата не само на богатство, но и на чест. Какво ли беше готов да стори заради това?

Джейми се взираше в тъмната вода, стиснал устни; дали отново виждаше онова гробище, където, заради породената от алкохола сантименталност на Дънкан, се съгласи да помогне на Бонет да избяга?

Със закъснение ми хрумна, че финансовите аспекти на това бедствие вероятно още не са стигнали до съзнанието на Джейми — той бе зает с много по-горчив размисъл; именно той беше помогнал на Бонет да избегне бесилото и го освободи, за да напада невинните. Колко ли хора още бяха пострадали заради това?

— Не се обвинявай — казах и докоснах коляното му.

— А кого да обвинявам? — попита тихо, без да ме поглежда. — Знаех що за човек е. Трябваше да го оставя на съдбата, която си беше заслужил, но не го направих. Бях глупак.

— Беше добър. Не е същото.

— Почти същото е.

Пое дълбоко дъх; въздухът беше по-свеж, с дъх на озон; идваше дъжд. Той посегна към чашата с ябълково вино и отпи, после ме погледна за първи път и я вдигна питащо.

— Да, благодаря. — Надигнах се да седна, но Джейми ме хвана за раменете и ме облегна на себе си. Задържа чашата да отпия, топлата като кръв течност се плъзна мека по езика ми и възпламени гърлото ми. Прогори следите от повръщано и тютюна и на тяхно място остави вкуса на ром.

— По-добре ли си?

Кимнах и вдигнах дясната си ръка. Той плъзна пръстена на пръста ми, беше топъл от ръката му. После сви пръстите ми и стисна здраво юмрука ми в своя.

— Дали ни е проследил от Чарлстън? — запитах се на глас.

Джейми поклати глава. Косата му още беше разпусната, тежките вълни падаха напред и криеха лицето му.

— Не мисля. Ако знаеше, че имаме скъпоценни камъни, щеше да ни устрои засада още на пътя, преди да стигнем Уилмингтън. Не, сигурно е разбрал от слугите на Лилингтън. Мислех си, че сме в безопасност, защото тръгнахме към Крос Крийк, преди някой да научи за камъните. Но все пак някой е проговорил — сигурно шивачката, която уши роклята ти.

Лицето му изглеждаше спокойно, но то винаги беше такова, когато се опитваше да скрие силни емоции. Внезапен порив на горещ вятър помете палубата; дъждът наближаваше. Вятърът развя кичурите от бузата му и той ги приглади назад, като прокара ръка през гъстата си коса.

— Съжалявам за другия пръстен — каза след миг.

— О! Няма… няма проблем — но думите заседнаха на гърлото ми, задавени от внезапното осъзнаване на загубата.

Бях носила златната халка близо трийсет години; спомен за положените брачни клетви, забравени, подновени и накрая отхвърлени. Спомен за брак, за семейство; за голяма част от живота ми. Последната следа от Франк — когото, въпреки всичко, бях обичала.

Джейми не каза нищо, само хвана лявата ми ръка и я стисна, като леко галеше кокалчетата ми с палец. Аз също мълчах. Въздъхнах дълбоко и обърнах лице към кърмата; дърветата по брега трепереха в очакване от надигащия се вятър, листата шумоляха така силно, че заглушаваха шума от преминаването на баржата.

Една малка капка падна на бузата ми, но аз не помръднах. Ръката ми висеше безжизнена и бяла в неговата, изглеждаше странно крехка; беше шокиращо да я видя такава.

Винаги бях обръщала голямо внимание на ръцете си; по един или друг начин. Те бяха моите инструменти, моят начин за допир, съчетаващи нежност и силата, с която лекувах. Притежаваха красота, на която се възхищавах някак разсеяно, но това бе красотата на силата и компетентността, именно способността им ги правеше възхитителни.

А същата тази ръка сега, бледа и с дълги пръсти, с леко щръкнали кокалчета беше странно гола без пръстена, и все пак бе все още моята ръка. Но докато лежеше в много по-голямата и по-груба длан, изглеждаше малка и крехка.

Ръката му ме стисна по-силно и впи сребърния пръстен към плътта ми, напомняйки ми какво ми е останало. Вдигнах юмрука му и го опрях до сърцето си в отговор. Заваля, на едри капки, но и двамата не помръднахме.

Дъждът се изсипа на порой, като пелена над баржата и брега, трополеше силно по листата, палубата и водата, създавайки временна илюзия за затворничество. Стичаше се хладен и мек по кожата ми, балсам за раните от страха и загубата.

Внезапно се почувствах ужасно уязвима и едновременно с това в пълна безопасност. Но пък… аз винаги се чувствах така с Джейми Фрейзър.

Четвърта част

Ривър Рън

10.

Джокаста

Крос Крийк, Северна Каролина, юни 1767 г.

Ривър Рън се намираше до брега на Кейп Фиър, точно над сливането на реките, което бе дало името на Крос Крийк. Крос Крийк беше доста голям град, с оживено пристанище и няколко големи складове покрай водата. Докато „Сали Ан“ бавно се отправяше към пристана, силна, смолиста миризма висеше над града и реката, пленена от горещия лепкав въздух.

— Господи, сякаш дишам терпентин — изсумтя Иън, когато ни заля нова вълна задушлива миризма.

— Наистина дишаш терпентин, човече. — Ютроклъс се засмя и показа белите си зъби, но усмивката изчезна на мига. Той кимна към баржа, вързана за пристана до един от кейовете. Беше натоварена с бъчви и от процепите им се стичаше нещо гъсто и черно. Върху други, по-големи бъчви, беше изписан знакът на собствениците им — с голямо „Т“, жигосано в чамовата дървесина.

— Точно тъй — съгласи се капитан Фрийман. Присви очи на ярката светлина и махна бавно с ръка пред носа си, сякаш да прогони миризмата. — По това време на годината търговците на катран идват от вътрешността. Смола, терпентин, катран — товарят всичко на баржа за Уилмингтън, после го изпращат на юг, към корабостроителниците в Чарлстън.

— Не ми се струва, че всичко е терпентин — каза Джейми. Попи тила си с носна кърпа и кимна към най-големия склад, пред чиито врати бяха строени войници с червени куртки. — Подушваш ли, сасенак?

Вдишах предпазливо. Наистина имаше и нещо друго; гореща, позната миризма.

— Ром? — попитах аз.

— И бренди. И малко портвайн. — Дългият нос на Джейми потрепваше, чувствителен като на куче. Гледах го изумена.

— Не си го изгубил, значи? — Преди двайсет години той управляваше търговията с вино на братовчед си Джаред в Париж и носът и небцето му събуждаха благоговение сред всички дегустатори.

Ухили се.

— Е, май още мога да различа мозел от конска пикня, ако го завреш право под носа ми. Но не е кой знае какво постижение да различиш терпентин от ром, нали?

Иън пое дълбоко въздух, издиша и се закашля.

— На мен всичко ми мирише еднакво — каза той, клатейки глава.

— Добре — каза Джейми. — Тогава другия път ще ти дам терпентин да пиеш. Тъкмо е много по-евтин.

— И без това само терпентин можем да си позволим — добави под прикритието на смеха, който избухна след думите му. Изправи се и изтупа полите на жакета си. — Скоро ще пристигнем. Приличам ли на просяк, сасенак?

Слънцето сияеше във вързаната му с панделка коса, тъмният му профил се очертаваше на светлината и аз си помислих, че изглежда прекрасно, но бях усетила лекото притеснение в гласа му и знаех какво има предвид. Макар и без пари, той не искаше да изглежда като бедняк.

Добре съзнавах, че мисълта да се появи на прага на леля си като беден роднина, дошъл да проси, сериозно нараняваше гордостта му. Фактът, че не по своя вина бе изпаднал в тази роля, не я правеше по-лека за понасяне.

Погледнах го внимателно. Жакетът и жилетката не бяха впечатляваща гледка, но все пак приемливи, благодарение на братовчеда Едуин; жакетът беше сив, добре скроен и му стоеше идеално, копчетата не бяха сребърни, но не и от дърво или кост, а пиринчени, като на заможен квакер.

Не че иначе приличаше на квакер, помислих си аз. Ризата беше доста опърпана, но ако не сваляше палтото, никой нямаше да забележи, а липсващото копче на него бе скрито от красивото дантелено жабо — единствената екстравагантност, която си бе позволил по отношение на облеклото.

Чорапите бяха читави; светлосиня коприна, без видими дупки. Белите памучни панталони бяха тесни, но не чак неприлично, и относително чисти.

Обувките бяха единственият недостатък в този ансамбъл; нямахме време обаче да ги поправяме. Бях направила всичко по силите си да скрия драскотините по кожата със смесица от пепел и мазнина, но си личеше, че са обувки на селянин, а не на джентълмен; с дебели подметки, направени от груба кожа и с рогови катарами. Все пак се съмнявах, че леля му Джокаста ще се взира първо в краката му.

Застанах на пръсти, за да оправя жабото му и изтупах прашинките от рамото му.

— Всичко ще бъде наред — прошепнах и му се усмихнах. — Красив си.

Той сякаш се стресна, после мрачното изражение се промени в усмивка.

— Ти си красива, сасенак. — Наведе се и ме целуна по челото. — Румена си като ябълка и много хубава. — Изправи се, погледна Иън и въздъхна.

— А пък Иън… вероятно мога да го представя за интерниран затворник, когото съм взел като свинар.

Иън беше от хората, на които дрехите, колкото и да са хубави, винаги изглеждат като извадени от боклука. Косата му се беше измъкнала от зелената панделка, а кокалестият му лакът стърчеше от дупка в новата риза. Маншетите ѝ вече бяха посивели на китките.

— Капитан Фрийман каза, че ще сме там след малко! — възкликна той, очите му блестяха от вълнение, когато се наведе през борда и се загледа нагоре по реката, за да зърне първи целта ни. — Според вас какво ще ни дадат за вечеря?

Джейми огледа племенника си с пълна липса на благоразположение.

— Сигурно ти ще получиш остатъците, заедно с кучетата. Нямаш ли жакет, Иън? Или гребен?

— О, имам — каза той и се озърна, сякаш очакваше тези предмети да се материализират пред него. — Имам жакет. Някъде. Май.

Жакетът най-сетне бе открит под една от пейките и освободен с известни трудности от Роло, който го използваше за легло. След като го изтупахме, за да махнем поне част от кучешките косми, Иън успя да се нацеди в него и седна, за да среша и сплета косата му, докато Джейми набързо му припомняше как да се държи прилично, а именно да си държи устата затворена.

Иън кимна сърдечно.

— Ще кажеш ли на пралеля Джокаста за пиратите? — попита той.

Джейми погледна за миг кльощавия гръб на капитан Фрийман. Нямаше смисъл да се надяваме тази история да не се разчуе във всяка кръчма из Крос Крийк още щом ни оставят на брега. Беше въпрос на дни, или дори на часове, да стигне и до плантацията Ривър Рън.

— Да, ще ѝ кажа — рече той. — Но не веднага, Иън. Нека първо свикне малко с нас.

* * *

Пристанът за Ривър Рън беше на известно разстояние над Крос Крийк, отделен от шума и смрадта на града с няколко мили спокойни гористи брегове. След като се погрижих Джейми, Иън и Фъргъс да станат толкова хубави, колкото водата, гребен и панделките позволяваха, аз се оттеглих в каютата, за да съблека мръсната рокля, да се измия набързо и да облека кремавата коприна, с която бях на вечерята с губернатора.

Меката тъкан беше лека и хладна по кожата ми. Вероятно бе твърде официална за следобед, но за Джейми беше важно да изглеждаме добре — особено сега, след срещата с пиратите, — а аз можех да избирам само между мръсния муселин и чистата, но вече протрита рокля от камилска вълна, с която бях пътувала от Джорджия.

Нямаше какво толкова да сторя с косата си; пооправих я с гребена, после я вързах на тила си, като оставих крайчетата да се къдрят. Нямаше нужда да избирам бижута, помислих си със съжаление, и потърках сребърната халка, за да заблести. Все още не поглеждах към лявата си ръка, която изглеждаше много гола; ако не я гледах, можех още да усетя въображаемата тежест на златната халка.

Когато се появих от каютата, пристанът вече се виждаше. За разлика от паянтовите съоръжения покрай повечето плантации, Ривър Рън имаше доста солиден и добре изграден пристан. Едно малко чернокожо момче седеше в края му и клатеше от скука босите си крака. Когато видя „Сали Ан“, то скочи и побягна, вероятно да съобщи за появата ни.

Баржата се удари в пристана. От дърветата до реката тръгваше тухлена алея, която се виеше през обширни морави и градини, разделени на две от кръг мраморни статуи сред цветни лехи, а после се съединяваше отново и се разширяваше в площад пред внушителна двуетажна къща с колонада и много комини. От едната страна на цветните лехи имаше миниатюрна постройка от бял мрамор — нещо като мавзолей. Промених мнението си доколко е подобаваща кремавата копринена рокля и докоснах притеснено косата си.

Разпознах я веднага сред хората, които идваха по алеята от къщата. Щях да позная, че е Макензи, дори да не знаех коя е. Беше с едри кости, широки викингски скули и високо гладко чело като братята си Колъм и Дугал. И също като племенника си, и праплеменника си, беше изключително висока.

С една глава по-висока от черните слуги около нея, тя се носеше по пътеката от къщата, хванала под ръка иконома си, макар че едва ли имаше нужда от опора.

Беше висока и вървеше бързо, със стабилна крачка, която не подхождаше на белите ѝ коси. Вероятно някога е била червенокоса като Джейми; като че ли в косите ѝ още имаше червеникави оттенъци, защото беше побеляла както побеляват червенокосите — с патината на стара златна лъжица.

Едно от момченцата зад нея извика и две хукнаха по пътеката към пристана, където ни обградиха и заджавкаха като кученца. Отначало не разбрах нито дума — само Иън отвръщаше весело, когато осъзна, че крещят на келтски.

Не знаех дали Джейми е намислил какво да каже или направи при първата среща, но сега той просто отиде при Джокаста Макензи, прегърна я и каза:

— Лельо… аз съм Джейми.

Едва след като я пусна и отстъпи назад, видях изражението му — не бях го виждала такъв досега. Нещо средно между нетърпение, радост и страхопочитание. Хрумна ми с лек шок, че Джокаста Макензи сигурно много прилича на по-голямата си сестра — майката на Джейми.

Вероятно имаше и неговите тъмносини очи, но не можех да ги видя; бяха замъглени, защото тя се смееше през сълзи, държеше го за ръкава и посягаше към бузата му, приглаждайки несъществуващите кичури от лицето му.

— Джейми — повтаряше отново и отново. — Джейми, малкият Джейми! О, как се радвам, че дойде, момче! — Посегна отново и докосна косата му, изглеждаше изумена.

— Света Дево, ти си истински гигант! Сигурно си висок поне колкото брат ми Дугал!

Щастливото изражение на лицето му помръкна леко, но той продължи да се усмихва и я обърна към мен.

— Лельо, да ти представя съпругата си. Това е Клеър.

Тя ми подаде усмихната ръка и аз я хванах между дланите си. Усетих с леко пробождане нещо познато при допира със силните пръсти — макар че нейните кокалчета бяха леко изкривени от възрастта, — кожата ѝ беше мека и държеше ръката ми точно като Бриана.

— Толкова се радвам да се запознаем, скъпа моя — каза тя и ме дръпна да ме целуне по бузата. Дрехите ѝ миришеха силно на мента и върбинка и аз се почувствах странно трогната, сякаш внезапно бях попаднала под защитата на някакво добро божество.

— Толкова си красива! — каза тя с възхищение, дългите пръсти галеха ръкава на роклята ми.

— Благодаря ви — казах, но Иън и Фъргъс вече идваха да се представят. Тя ги поздрави с прегръдки и мили думи и се засмя, когато Фъргъс ѝ целуна ръката по френски маниер.

— Елате — рече тя, като най-сетне се откъсна от тях и попи мокрите си бузи с опакото на дланта си. — Елате, скъпи мои, нека пием чай и да хапнем нещо. Сигурно сте много гладни след такова пътуване. Одисей! — Обърна се и икономът ѝ пристъпи към нея с нисък поклон.

— Мадам — каза ми той, после „сър“ на Джейми. — Всичко е готово, госпожице Джо — прошепна нежно на господарката си и ѝ предложи ръка.

Те тръгнаха по тухлената пътека, а Фъргъс се обърна към Иън, после му се поклони и имитирайки маниера на иконома, му подаде ръка. Иън го изрита в задника и тръгна по пътеката, като въртеше глава наляво-надясно, за да види всичко. Зелената му панделка се беше развързала и висеше на гърба му.

Джейми изсумтя при тази клоунада, но въпреки това се усмихна.

— Мадам? — Подаде ми ръка, аз я поех и се понесохме почти величествено по алеята към вратите на Ривър Рън, които бяха широко отворени пред нас.

* * *

Къщата беше просторна и проветрива, с високи тавани и широки френски прозорци на долния етаж. Зърнах сребро и кристал, докато минавахме през официалната трапезария, и си помислих, че те доказват колко успешен плантатор е бил Хектор Камерън.

Джокаста ни поведе към частния си салон, по-малка и по-интимна стая, но обзаведена не по-зле от големите. Все пак имаше уютни домашни акценти сред блясъка на полираните мебели и позлатените орнаменти. Голяма кошница с кълбета вълна стоеше на малка масичка, до нея имаше стъклена ваза с летни цветя и малко украсено сребърно звънче; чекрък се въртеше сам на вятъра, който влизаше през френските прозорци.

Икономът ни въведе в стаята, настани господарката си, после се обърна към един бюфет, в който имаше кани и бутилки.

— Ще пийнем ли, за да отпразнуваме пристигането ти, Джейми? — Джокаста махна с дългата си слаба ръка към бюфета. — Сигурно не си вкусвал свястно уиски, откакто си тръгнал от Шотландия, нали?

Джейми се засмя и седна срещу нея.

— Така е, лельо. А ти как се сдоби с него тук?

Тя сви рамене и се усмихна самодоволно.

— Чичо ти имаше късмета да купи добра стока преди години. Размени един склад с тютюн за товар вино и алкохол, които смяташе да продава, но после парламентът обяви това за незаконно и само Короната имаше право да продава алкохол, по-силен от ейл, в колониите. Затова в избата ни останаха двеста бутилки!

Тя протегна ръка към масата до креслото ѝ, без да поглежда. Нямаше нужда; икономът бе оставил кристалната чаша точно където щяха да посегнат пръстите ѝ. Ръката ѝ се сви около нея, тя я вдигна, прекара я под носа си, вдиша и затвори очи с наслада.

— Хубаво е, че има още от него. Много повече, отколкото бих могла да изпия! — Отвори очи, усмихна се и вдигна чашата си към нас. — За теб, племеннико, и за скъпата ти съпруга — нека този дом бъде и ваш! Slainte!

— Slainte mhar! — отвърна Джейми и всички отпихме.

Уискито наистина беше хубаво; плъзгаше се като коприна и сгряваше като слънце. Усетих как удари дъното на стомаха ми, пусна корени и се разля по гръбнака ми.

Като че ли оказа същия ефект и върху Джейми, защото бръчката между веждите му се изглади.

— Ще накарам Одисей да пише тази нощ на сестра ти, че сте пристигнали живи и здрави — каза Джокаста. — Сигурно много се тревожи за момчето, като знае какви нещастия могат да ви сполетят по пътя.

Джейми остави чашата и се прокашля, подготвяше се за изповедта.

— Като стана дума за нещастия, лельо, опасявам се, че трябва да ти кажа…

Извърнах поглед, не исках да го смущавам още повече, като го гледам как обяснява жалкото състояние на финансите ни. Джокаста слушаше внимателно и възкликваше от ужас, когато разказът му стигна до срещата с пиратите.

— Проклет, проклет да е! — възкликна тя. — Да отвърне така на добротата ти! Заслужавал е да го обесят!

— Е, мога да виня само себе си за това, лельо — каза печално Джейми. — Щяха да го обесят, ако не бях аз. И тъй като от самото начало знаех, че е злодей, не бях много изненадан, когато ми се отплати така.

— Ммффмм. — Джокаста се надигна в креслото си и погледна над рамото на Джейми, когато заговори.

— Е, и така да е, племеннико. Вече казах, че тук сте у дома си. Всички сте добре дошли. А и съм убедена, че ще намериш начин да си върнеш богатството.

— Благодаря ти, лельо — промърмори Джейми, но не искаше да среща погледа ѝ. Взираше се в пода и видях да стиска така силно чашата, че кокалчетата му бяха побелели.

За щастие разговорът отново се насочи към Джени и семейството ѝ в Лалиброх и Джейми малко се съвзе от смущението си. Вечерята беше поръчана и аз вече усещах омайващите аромати на печено месо от кухнята, които се носеха с вечерния бриз над моравата и цветните лехи.

Фъргъс стана и тактично се извини, а Иън обикаляше стаята, взимаше разни неща и ги оставяше обратно. Отегченият Роло душеше около френските прозорци, наблюдаван с нескрита неприязън от педантичния иконом.

Къщата и мебелите бяха прости, но добре изработени и красиви, подредени с нещо повече от вкус. Осъзнах какво се крие зад елегантните пропорции и изящната подредба, когато Иън внезапно спря пред голяма картина на стената.

— Лельо Джокаста! — възкликна той и се обърна нетърпеливо към нея. — Ти ли нарисува това? Тук пише името ти.

Сянка мина по лицето ѝ, но тя пак се усмихна.

— Гледката към планините ли? Да, винаги съм ги харесвала. Ходех там с Хектор, когато отиваше във вътрешността, за да продава кожи. Лагерувахме в планината и палехме голям огън, слугите го поддържаха ден и нощ, като сигнал. И до няколко дни червените диваци слизаха от гората, сядаха до огъня да говорим и пием уиски, и да търгуваме, а аз взимах скицника си и въглените и рисувах всичко.

Обърна се и кимна към другия край на стаята.

— Иди да видиш в онзи ъгъл, момче. Нарисувах един индианец, скрит сред дърветата.

Джокаста допи уискито си и остави чашата. Икономът предложи да я напълни, но тя му махна, без да го поглежда. Той остави гарафата и изчезна тихо в коридора.

— Да, много обичах гледката към планините — повтори тихо Джокаста. — Не са така черни и голи като в Шотландия, но слънцето по скалите и сред дърветата ми напомняше за Леох.

Поклати глава и се усмихна някак твърде ведро на Джейми.

— Но от много време вече това е моят дом, племеннико, и се надявам и ти да го приемеш за свой.

Нямахме голям избор, но Джейми кимна и промърмори нещо в благодарност. Прекъсна го обаче Роло, който вдигна глава и излая стреснато.

— Какво има, куче? — попита Иън, който застана до него. — Да не подуши нещо? — Роло заскимтя, взираше се в цветната леха и козината му настръхна.

Джокаста погледна към отворената врата и изсумтя силно, фините ѝ ноздри се разшириха.

— Това е скункс — каза тя.

— Скункс! — Иън се извъртя ужасѐн към нея. — Толкова близо до къщата ли идват?

Джейми веднага стана и отиде да надникне навън.

— Още не съм виждал скункс — каза той. Ръката му посегна към колана, но, разбира се, не беше сложил ножа. Обърна се към Джокаста. — Имате ли оръжия в къщата, лельо?

Тя отвори уста, смаяна.

— Да, много, но…

— Джейми — казах аз. — Скунксът не е…

Преди да довършим, нещо се разшава сред цветята и високите стръкове се разлюляха. Роло изръмжа и козината на тила му настръхна.

— Роло! — Иън се огледа за някакво оръжие, грабна ръжена от камината, размаха го над главата си и тръгна към вратата.

— Чакай, Иън! — Джейми го хвана за вдигнатата ръка. — Виж. — На лицето му се разля широка усмивка, докато сочеше към лехата. Цветята се разтвориха и един дебел скункс излезе от тях. Имаше красиви черно-бели ивици и изглеждаше съвсем доволен от живота.

— Това ли е скункс? — попита невярващо Иън. — Ама той прилича на смрадлив пор! — Сбърчи нос в нещо средно между веселие и отвращение. — Пфу! А аз си мислех, че е някакъв огромен страшен звяр!

Невъзмутимото самодоволство на скункса явно дойде в повече на Роло, който се хвърли напред с остър лай. Замята се напред-назад по терасата, ръмжеше и подскачаше към скункса, който изглеждаше подразнен от шума.

— Иън — казах аз, като се скрих зад Джейми. — Извикай кучето. Скунксът наистина е опасен.

— Така ли? — Джейми се обърна и ме погледна объркано. — Но какво…

— Поровете само миришат — обясних аз. — А скунксът… Иън, не! Остави го и влез вътре! — Иън, любопитен, беше посегнал напред да побутне скункса с ръжена. А той, обиден от това натрапничество, зае позиция и вдигна опашка.

Чух как стол се дърпа назад и погледнах зад себе си. Джокаста се бе изправила и изглеждаше притеснена, но не направи опит да се приближи до вратата.

— Какво има? — попита тя. — Какво правят? — За моя изненада тя се взираше към стаята и въртеше глава наляво-надясно, сякаш се опитваше да открие някого в тъмното.

Внезапно ми просветна: държеше иконома под ръка, докосна Джейми при посрещането, чашата, поставена до нея, и сянката по лицето ѝ, когато Иън заговори за картината. Джокаста Камерън беше сляпа.

Задавен вик и пронизителен лай ме насочиха към по-належащите проблеми на терасата. Приливна вълна от остра миризма се изля в стаята, удари пода и кипна около мен като облак от спори.

Задавена, кашляща и с насълзени от вонята очи, аз посегнах сляпо към Джейми, който ругаеше задъхано на келтски. Над какофонията от стонове и жален вой отвън, едва успях да чуя тихото дзън на звънчето на Джокаста зад мен.

— Одисей! — извика тя примирено. — Най-добре кажи на готвачката, че вечерята ще е по-късно.

* * *

— Имаме късмет, че е лято — каза Джокаста на закуска на следващия ден. — Ами ако беше зима и трябваше да държим вратите затворени! — Тя се засмя и показа зъби в доста добро за възрастта ѝ състояние.

— О, да — промърмори Иън. — Може ли още една препечена филийка, мадам?

Двамата с Роло първи се накиснаха в реката, после се изтриха с домати, които растяха до нужника зад къщата. Намаляващите миризмата свойства на доматите действаха както при мазнина от скункс, така и при по-слабите миризми на човешки изпражнения, но все пак не можеха да неутрализират напълно ефекта. Иън се беше настанил в края на дългата маса, до отворения френски прозорец, но аз видях как прислужницата, която му занесе препечената филийка, сбърчи нос от погнуса.

Вероятно заради близостта на Иън и от желание да е на чист въздух, Джокаста предложи да пояздим до дестилерията за терпентин в гората над Ривър Рън.

— Ден път е натам и обратно, но мисля, че времето ще се задържи хубаво. — Тя се обърна към френските прозорци, където пчелите жужаха над леха златник и флокс.

— Чувате ли ги? — каза тя и обърна леко кривата си усмивка към Джейми. — Пчелите също казват, че ще е горещо и ясно.

— Имате много остър слух, мадам Камерън — рече любезно Фъргъс. — Ако ми позволите да взема кон от конюшните ви обаче, предпочитам да сляза до града. — Знаех, че няма търпение да изпрати вест на Марсали в Ямайка; бях му помогнала да напише дълго писмо предната вечер, в което разказваше за приключенията ни и успешното ни пристигане. Вместо да чака някой роб да го отнесе със седмичната поща, той искаше да го пусне със собствените си ръце.

— Разбира се, господин Фъргъс — рече любезно Джокаста. И се усмихна на всички около масата. — Както казах, трябва да се чувствате у дома си в Ривър Рън.

Тя явно смяташе да ни придружи на ездата; слезе с рокля от тъмнозелен муселин, а момиче на име Федра вървеше след нея, понесла широкопола шапка с кадифена панделка в същия цвят. Джокаста спря в коридора, но вместо да сложи шапката, изчака Федра да върже бяла лента на главата ѝ и да покрие очите.

— Не виждам нищо, освен светлина — обясни тя. — Изобщо не различавам предмети. Все пак слънчевата светлина ми причинява болка, затова трябва да покрия очите си. Готови ли сте, скъпи мои?

Това отговори на някои мои въпроси относно слепотата ѝ, макар и не на всички. „Пигментен ретинит?“ — питах се, докато я следвах по широкия коридор. Или пък макулна дегенерация, макар че глаукомата беше по-вероятна. Не за първи път — и със сигурност не за последен — пръстите ми се свиха около дръжката на невидимия офталмоскоп, в копнежа да зърна онова, което не можех да видя с просто око.

За моя изненада, когато отидохме до конюшнята, отпред чакаше оседлана кобила за Джокаста, а не карета, както предполагах. Явно дарбата да омагьосват конете се предаваше по наследство в рода Макензи; кобилата вдигна глава и потрепна при вида на господарката си, а Джокаста тръгна право към нея с блеснало от удоволствие лице.

— Ciamar a tha tu?[10] — попита тя и погали мекия нос. — Това е моята мила Корина. Не е ли прекрасно момиче? — Бръкна в джоба си и извади малка зелена ябълка, която конят прие с деликатно удоволствие.

— Погрижиха ли се за коляното ти, mo chridhe? — Наведе се и прокара ръка по холката на коня към крака, като стигна от вътрешната страна на коляното и опипа зарастващ белег.

— Какво ще кажеш племеннико? Здрава ли е? Може ли да издържи ден езда?

Джейми цъкна с език и Корина послушно пристъпи към него, явно разпознала човек, който говори нейния език. Той огледа крака ѝ, хвана оглавника, прошепна ѝ нещо тихо и я накара да върви. После я спря, качи се на седлото и обиколи бавно два пъти двора, като спря пред чакащата Джокаста.

— Да — каза, щом слезе. — Достатъчно добре е, лельо. Как се е наранила?

— Ами една змия, сър — каза конярят, чернокож младеж, който стоеше зад тях и наблюдаваше внимателно Джейми и коня.

— Не я е ухапала змия, нали? — попитах, изненадана. — Прилича на разкъсване — сякаш кракът ѝ се е ударил в нещо.

Той ме погледна с извити вежди, но кимна с уважение.

— Да, мадам, така беше. Преди месец. Чух я да цвили и започна да се блъска в стената, и си помислих, че ще срути цялата конюшня. Хукнах да видя какво става и намерих окървавена голяма отровна змия, лежеше прекършена като сламка под яслата. Яслата беше строшена на парчета, а кобилката трепереше в ъгъла. По крака ѝ имаше кръв, защото една треска се беше забила в него. — Погледна към коня с очевидна гордост. — О, какво смела твар си ти, момиче!

— „Голямата отровна змия“ сигурно е била само стъпка дълга — каза ми тихо Джокаста. — И вероятно най-обикновено зелено змийче. Но това глупаво животно ужасно се страхува от змии. Само да зърне някоя и напълно полудява. — Тя наклони глава към младия коняр и се усмихна. — Младият Джош също не ги харесва много, нали?

Той се ухили в отговор.

— Така е, мадам. И аз като кобилката хич не ги понасям тия твари.

Иън, който слушаше разговора, не можа да сдържи любопитството си.

— А ти откъде си? — попита той коняря, като се взираше с интерес в него.

Джош сбърчи чело.

— Как тъй откъде? Отникъде… А, сега те разбрах. Ами роден съм нагоре по реката, при господин Джордж Бърнет. Госпожица Джо ме купи преди две години, в Истъртайд.

— А аз си мисля, че можем да приемем, че господин Бърнет е заченат накъде близо до Абърдийн — каза ми тихо Джейми. — Нали?

Ривър Рън се простираше на огромна територия и имаше земи не само откъм реката, но и голям терен от боровите гори, които покриваха една трета от колонията. В допълнение Хектор Камерън бе купил земя с голям поток, един от многото, които се вливаха в Кейп Фиър.

Това осигуряваше не само ценни суровини като дървесина, смола и терпентин, но и удобен транспорт до пазара. Нищо чудно, че Ривър Рън процъфтяваше, макар че произвеждаше само скромни количества тютюн и индиго — въпреки че ароматните полета със зелен тютюн, покрай които минахме, никак не ми се сториха скромни.

— Там има малка дъскорезница — обясни Джокаста. — Точно над мястото, където потокът се влива в реката. Там се сече и дяла, а после дъските и бъчвите стигат с баржа по реката до Уилмингтън. От къщата не е далече по вода, ако решиш да гребеш срещу течението, но аз исках да ви покажа малко от земята. — Тя вдиша боровия аромат с удоволствие. — Отдавна не съм излизала.

Земята наистина беше хубава. В боровите гори беше много по-хладно, гъстите иглички скриваха слънцето. Стволовете се издигаха на двайсет-трийсет фута, преди да се разклонят и аз с огромна изненада научих, че дъскорезницата произвежда и мачти и рейки за Кралския флот.

Изглежда Ривър Рън имаше много сделки с флота, ако се съди по думите на Джокаста; мачти, рейки, летви, греди, катран, терпентин и смола. Джейми яздеше до нея, слушаше я внимателно как му обяснява всичко подробно, а ние с Иън ги следвахме. Явно тя беше работила заедно със съпруга си по изграждането на плантацията. Зачудих се как е успяла да управлява всичко сама след смъртта му.

— Вижте! — посочи Иън. — Какво е това?

Вдигнах глава и дръпнах юздите, за да накарам коня да спре до него и да погледна дървото, към което сочеше. Голяма част от кората, може би четири стъпки, беше свалена и разкриваше дървесината. В тази част жълто-бялото дърво беше накълцано като рибя кост, сякаш с нож.

— Наближаваме — каза Джокаста. Джейми ни беше видял да спираме и двамата се върнаха при нас. — Сигурно гледате дърво за смола; надушвам я.

Всички я надушвахме; ароматът на дървесина и острата миризма на смола бяха така силни, че дори аз можех да открия дървото със завързани очи. След като спряхме, вече чувах глъчка в далечината; говор и шум на работещи мъже, трясък на брадва и подвикващи гласове. Вдишах и усетих миризма на дим.

Джокаста спря Корина близо до дървото.

— Ето — каза тя и докосна долната част на обеления участък, където в дървесината беше издълбана груба кухина. — Наричаме я кутия; там капе смолата и суровият терпентин. Тази е почти пълна; скоро ще дойде някой роб да я източи.

И наистина, въпросният човек се появи сред дърветата; роб, само по препаска, водеше едро бяло муле с широки дисаги на гърба, в които имаше бурета. Мулето спря, щом ни видя, размята глава и изцвили истерично.

— Това сигурно е Кларънс — каза Джокаста достатъчно силно, за да я чуят над шума. — Той обича да вижда хора. А кой е с него? Ти ли си, Помпей?

— Аа, а съм. — Робът хвана горната устна на мулето и я изви силно. — Стиа, копие! — Докато си превеждах наум израза като „Стига, копеле!“ мъжът се обърна към нас и видях, че завалената му реч се дължи на факта, че лявата половина от горната му челюст липсва; лицето под скулата беше дълбоко хлътнало и покрито с бял белег.

Джокаста сигурно чу ахването ми — или поне го е очаквала, — защото обърна превързаните си очи към мен.

— Катранът се взриви — за щастие той не загина. Елате, вече сме близо. — Без да чака коняря си, тя обърна умело кобилата и пое през дърветата към миризмата на изгоряло.

Контрастът между дестилерията за терпентин и гората беше смайващ. На огромна поляна, пълна с хора, кипеше труд. Повечето бяха роби, съвсем оскъдно облечени, телата им бяха покрити със сажди.

— Има ли някой при бараките? — обърна глава към мен Джокаста.

Надигнах се на стремето, за да погледна. В другия край на поляната, близо до паянтови бараки, видях нещо цветно — трима мъже с униформи на британския флот и още един със зелен жакет.

— Това сигурно е моят приятел — каза Джокаста, като се усмихна доволно при описанието ми. — Господин Фаркард Кембъл. Ела, племеннико, ще те запозная с него.

Отблизо Кембъл се оказа шейсетинагодишен, среден на ръст, но с онзи особен закоравял и жилав вид, който някои шотландци добиват с възрастта. Не толкова загрубяло от вятъра, а по-скоро потъмняло от слънцето, лицето му сякаш беше покрито с дебела волска кожа, която не може да бъде пробита и от най-острия нож.

Кембъл поздрави с удоволствие Джокаста, поклони ми се любезно, изви вежда към Иън, а после насочи проницателните си сиви очи към Джейми.

— Много се радвам, че сте тук, господин Фрейзър — рече той и подаде ръка. — Много се радвам, наистина. Чувал съм доста за вас, откакто леля ви научи за намерението ви да посетите Ривър Рън.

Той изглеждаше искрено доволен да се запознае с Джейми, което ми се стори странно. Не че повечето хора не се радваха да срещнат Джейми — той беше предразполагащ човек, ако мога така да се изразя, — но в поведението на Кембъл се усещаше нещо като облекчение, което ми се стори необичайно за човек, който изглежда така резервиран и мълчалив по принцип.

Ако Джейми забеляза нещо странно, той скри объркването си зад фасада от любезност.

— Поласкан съм, че сте мислили за мен, господин Кембъл — усмихна се той и се поклони пред офицерите. — Господа? За мен е удоволствие да се запознаем.

След тези думи един пълен и смръщен дребосък, на име лейтенант Улф, и двамата му подчинени също се представиха, поклониха се официално, без да обръщат внимание на мен и на Джокаста, и бързо продължиха разговора си за дъски и бурета.

Джейми изви вежда към мен, после леко кимна към Джокаста, предлагайки ми безмълвно да отведа леля му настрани от оживените дейности.

Джокаста обаче не показа никакво намерение да се отдалечи.

— Ти върви, скъпа — рече ми тя. — Джош ще ти покаже всичко. Аз ще почакам на сянка, докато господата си вършат работата; жегата ми идва в повече, опасявам се.

Мъжете се бяха настанили да говорят по работа в една барака, в която имаше груба маса и столове; вероятно тук се хранеха робите, ако се съдеше по облаците черни мухи там. Друга барака служеше като склад; в трета, която беше затворена, вероятно бяха спалните помещения.

Отвъд бараките, към центъра на поляната, имаше два-три големи огъня, над които димяха огромни казани, окачени на триножници.

— Така приготвят терпентина, варят смолата — обясни Джош, като ме видя да гледам един от казаните. — Част от нея се излива в бъчвите направо така — кимна към бараките, където имаше каруца, натоварена с бурета, — но другото се вари. Господата от флота ще кажат колко им трябва, за да знаем.

Едно момченце на седем или осем години се беше качило на висок паянтов стол и разбъркваше казана с дълга пръчка; по-висок младеж стоеше до него с огромна лопата, с която загребваше по-лекия слой пречистен терпентин от казана и го изливаше в бурето до него.

Докато ги гледах, един роб излезе от гората, повел муле, и се насочи към казана. Още един мъж се присъедини и заедно разтовариха буретата от мулето и ги изляха в казана, на силни струи жълтеникава борова смола с остра миризма.

— Отдръпнете се малко, мадам — каза Джош и ме хвана за ръката, за да ме отдалечи от огъня. — Това пръска и понякога се запалва, може да се изгорите.

След като видях мъжа в гората, определено нямах желание да се изгоря. Отдръпнах се и погледнах към бараките. Джейми, господин Кембъл и офицерите седяха на столчета около маса в една от тях, пиеха от някаква бутилка и разлистваха документи.

А до стената на бараката, извън полезрението на мъжете, стоеше Джокаста Камерън. Беше спряла да се преструва на изтощена и явно ги подслушваше.

Джош забеляза изненадата, която се бе изписала на лицето ми и се обърна да види какво гледам.

— Госпожица Джо много мрази да не командва нещата — прошепна той печално. — Аз не съм я чувал, но младата Федра каза какво прави господарката, когато не може да командва нещо — ужасни приказки, направо побеснява.

— Явно е забележителна гледка — промърморих аз. — И какво не може да командва? — Доколкото виждах, Джокаста Камерън имаше къща, ниви и хора, нищо че беше сляпа.

Сега той изглеждаше изненадан.

— Ами проклетия флот. Не ви ли каза защо дойдохме днес?

Преди да се посветя на интересния въпрос защо Джокаста Камерън ще иска да командва британския флот, днес или когато и да било, бяхме прекъснати от вик в другия край на поляната. Обърнах се и едва не бях съборена от няколко полуголи мъже, които тичаха паникьосани към бараките.

В другия край на поляната от земята се издигаше странна купчина; бях я забелязала, но нямах възможност да попитам какво представлява. Макар че по поляната имаше предимно пръст, купчината бе покрита с трева — но странна трева, някак на парчета; отчасти зелена, отчасти пожълтяла, а тук-там виждах съвсем покафенели участъци.

Точно когато осъзнах, че този ефект е постигнат чрез нарязан торф, тя взе, че гръмна. Не се чу експлозия, само приглушен шум като от огромна кихавица и лека ударна вълна, която облъхна бузите ми.

Може и да не звучеше като експлозия, но напълно приличаше на такава. Парчета торф и горящо дърво се посипаха по поляната. Надигнаха се викове, а Джейми и офицерите се изстреляха от бараката като стреснати фазани.

— Добре ли си, сасенак? — хвана ме той за ръката, изглеждаше притеснен.

— Да, добре съм — казах малко объркана. — Но какво стана, за бога?

— Проклет да съм, ако знам — рече той, като оглеждаше поляната. — Къде е Иън?

— Не зная. Не мислиш, че има нещо общо с това, нали? — Изтупах саждите от гърдите си и с черни петна по деколтето последвах Джейми към малка група роби, които говореха развълнувано на странна смесица от келтски, английски и някакви африкански езици.

Открихме Иън с един от младите войници. Взираха се с интерес в почернялата яма, която беше зейнала на мястото на купчината.

— Често се случва, доколкото разбрах — каза войникът, когато отидохме при тях. — Не го бях виждал досега обаче — страхотен взрив, нали?

— Кое се случва често? — попитах, надничайки покрай Иън. Ямата беше пълна с почернели чамови трупи, разхвърляни от силата на експлозията. Основата на купчината още беше тук и се издигаше около ямата като ръбче на пай.

— Ами взрив на смола — обясни войникът, като се обърна към мен. Беше дребен и с розови бузи, на възрастта на Иън. — Слагат въглени, мадам, под голям казан със смола и го покриват с пръст и торф, за да поддържат жегата, но така че да влиза достатъчно въздух, та да гори огънят. Смолата извира и изтича през един кух ствол към бъчвата с катран. Виждате ли? — посочи той. Една разцепена трупа висеше над останките от пръснатата бъчва, от която се стичаше лепкав черен катран. Вонята на изгоряло дърво и катран изпълваха въздуха и аз се опитах да дишам само през устата.

— Трудното е да се контролира притокът на въздух — продължи дребният войник, наперен заради компетентността си. — Ако е твърде малко, огънят изгасва; ако е твърде много, се разгаря така силно, че се запалват изпаренията от смолата и всичко гръмва. Както виждате, мадам. — Той посочи важно към близко дърво, където едно парче торф бе излетяло с такава сила, че се беше залепило за ствола като парцалив жълт лишей.

— Трябва хубаво да се нагласи — обясни той и застана на пръсти, оглеждайки се с интерес. — Къде е робът, който трябва да поддържа огъня? Надявам се да не е загинал, горкият нещастник.

Не беше. Докато говорехме, оглеждах внимателно тълпата за ранени, но като че ли всички бяха невредими този път.

— Леля! — възкликна Иън и аз си спомних за Джокаста. Той се завъртя към бараките, но спря и се отпусна. Тя беше там, ясно видима със зелената рокля, стоеше сковано до бараката.

Скована от гняв, както се установи, когато стигнахме до нея. Забравена от всички в суматохата след експлозията, тя не бе могла да помръдне поради слепотата си и бе оставена да стои безпомощна и да слуша виковете, без да може да стори нищо.

Спомних си какво каза Джош за нрава ѝ, но тя беше истинска дама и не изпадна в ярост пред хората, колкото и ядосана да беше. Джош се заизвинява многословно, че не е бил до нея да ѝ помогне, но тя пренебрегна това любезно, макар и рязко.

— Млъквай, момче; ти стори както съм ти наредила. — Завъртя неспокойно глава, сякаш се опитваше да види през превръзката.

— Фаркард, къде си?

Кембъл се приближи до нея и я потупа леко по ръката.

— Няма големи щети, скъпа моя — увери я той. — Никой не е ранен и само една бъчва с катран е унищожена.

— Добре — рече тя, напрежението във високата ѝ фигура отслабна. — Но къде е Бърнс? Не чувам гласа му.

— Надзирателят ли? — Лейтенант Улф избърса няколко петна от потното си лице с голяма памучна кърпа. — И аз това се чудех. Никой не ни посрещна тази сутрин. За щастие господин Кембъл дойде малко след нас.

Фаркард Кембъл изсумтя гърлено, омаловажавайки ролята си.

— Бърнс сигурно е в дъскорезницата — каза той. — Един от робите ми каза, че имало някакъв проблем с главното острие на триона. Без съмнение се е заел с това.

Улф изсумтя, изглежда не смяташе повредения трион за оправдание да не бъде посрещнат подобаващо. От стиснатите устни на Джокаста личеше, че и тя мисли така.

Джейми се изкашля, посегна и свали малка бучка трева от косата ми.

— Мисля, че видях кошница с обяд, нали, лельо? Може да предложите на лейтенанта нещо освежаващо, докато ние разчистим тук?

Явно това беше правилното предложение. Устните на Джокаста се отпуснаха леко, а Улф доби много по-доволен вид при споменаването на обяд.

— Прав си, племеннико. — Тя се изпъна и отново възвърна властната си осанка. Кимна по посока на гласа на Улф. — Лейтенанте, ще бъдете ли така добър да се присъедините към мен?

* * *

На обяда разбрах, че лейтенантът идва в дестилерията за терпентин на всеки три месеца и сключва договор за покупка и доставка на различни стоки за флота. Той правеше подобни сделки и с другите плантатори от Крос Крик до границата с Вирджиния, и ясно показа кой край на колонията предпочита.

— Ако има нещо, в което признавам шотландците за най-добри — заяви той доста помпозно, като отпи една трета от уискито си, — то е производството на алкохол.

Фаркард Кембъл, който бе отпивал с наслада от своята калаена чаша, се усмихна суховато и не каза нищо. Джокаста седеше до него на паянтова пейка. Пръстите ѝ почиваха леко на ръката му, чувствителни като сеизмограф, долавящи подземни движения.

Улф направи неуспешен опит да потисне оригване и със закъснение насочи съмнителния си чар към мен.

— В почти всяко друго отношение — продължи той, наведен поверително, — те са както мързеливи, така и упорити, две черти, които ги правят неподходящи за… — В този миг един от младите войници, почервенял от смущение, събори купа с ябълки и създаде достатъчно разсейване, за да попречи на лейтенанта да довърши мисълта си… но за нещастие не успя да го отклони напълно от темата.

Лейтенантът попи потта, която се стичаше под перуката му, и се вгледа в мен с кървясали очи.

— Но доколкото разбирам, вие не сте шотландка, мадам? Гласът ви е много мелодичен и говори за добър произход, ако мога така да се изразя. Няма и следа от варварски акцент въпреки придружителите ви.

— О… благодаря — промърморих аз и се зачудих що за огромна административна некомпетентност бе изпратила този човек да движи сделките на флота в долината на Кейп Фиър, която вероятно беше най-голямото съсредоточие на шотландски планинци в Новия свят. Започнах да разбирам какво има предвид Джош под: „проклетия флот“!

Усмивката на Джокаста беше като залепена. Господин Кембъл до нея вдигна леко сивата си вежда към мен със сурово изражение. Явно нямаше как да пронижа с ножа за плодове лейтенанта в сърцето — поне докато не подпише договора, — затова направих единственото, за което се сетих. Взех бутилката с уиски и напълних чашата му до ръба.

— Много е добро, нали? Няма ли да пийнете още малко, лейтенант?

Наистина беше добро; плавно и сгряващо. И много скъпо. Обърнах се към младия войник, усмихнах му се топло и оставих лейтенанта да си проправя път към дъното на бутилката.

Разговорът продължи на пресекулки, но без повече инциденти, макар че двама войници наблюдаваха с тревога как лейтенантът се налива срещу тях. Нищо чудно — сигурно те трябваше да го качат на коня и да го върнат цял в Крос Крийк. Започнах да разбирам защо са двама.

— Господин Фрейзър като че ли се справя доста добре — каза по-възрастният войник и кимна навън във вял опит да възобнови разговорите. — Не мислите ли, сър?

— О, да, без съмнение. — Улф бе изгубил интерес към всичко, освен към дъното на чашата си, но иначе имаше право. Докато ние обядвахме, Джейми, с помощта на Иън, се захвана да въведе ред на поляната, като изпрати отново робите към задачите им и събра останките от експлозията. Сега беше в другия край, само по риза и панталони, и помагаше да вдигнат обгорените трупи обратно в ямата за катран. Направо му завиждах; там ми се струваше много по-приятно, отколкото да обядвам с лейтенант Улф.

— Да, добре се справя. — Фаркард Кембъл плъзна поглед по поляната и го насочи пак към нас. Оцени състоянието на лейтенанта и стисна леко ръката на Джокаста. Без да извръща глава, тя заговори на Джош, който се спотайваше тихо в ъгъла.

— Сложи още една бутилка в дисагите на лейтенанта, момче — каза тя. — Нека не се похабява — каза тя и се усмихна очарователно на лейтенанта, който за щастие не можеше да види очите ѝ.

Господин Кембъл прочисти гърлото си.

— Тъй като скоро ще ни напуснете, сър, дали да не уредим въпроса с вашите реквизиции сега?

Улф изглеждаше смътно изненадан да чуе, че скоро ще ни напусне, но войниците му скочиха веднага от местата си и започнаха да събират документи и дисаги. Единият грабна пътническа мастилница и наостри перо, после ги постави пред лейтенанта. Господин Кембъл извади свит на рулото документ от палтото си и го разпъна на масата за подпис.

Улф се смръщи над хартията и се олюля леко.

— Ето тук, сър — прошепна единият войник, сложи пачето перо в отпусната му ръка и го насочи към документа.

Улф взе чашата си, килна назад глава и изпи и последните капки. Остави я с трясък, усмихна се разсеяно с разфокусиран поглед. По-младият войник затвори примирено очи.

— О, защо не? — рече небрежно лейтенантът и натопи перото в мастилото.

* * *

— Не искаш ли да се измиеш и преоблечеш, племеннико? — Ноздрите на Джокаста потрепнаха деликатно. — Смърдиш ужасно на катран и въглища.

Помислих си, че е чудесно, че не може да го види. Той не само смърдеше; ръцете му бяха черни, новата риза се бе превърнала в мръсен парцал, а лицето му бе така изцапано, сякаш беше чистил комини. Частите от него, които не бяха черни, бяха червени. Беше оставил шапката си, докато работеше на обедното слънце, и носът му бе добил цвета на варен омар. Не мислех обаче, че това се дължи само на слънцето.

— Миенето може да почака — каза той. — Първо искам да разбера значението на малката ви шарада. — Той фиксира господин Кембъл с тъмносин поглед.

— Примамиха ме в гората под претекст да помириша терпентина и преди да осъзная къде съм, се озовах на маса с британски офицери и казвах „да“ и „не“ на въпроси, за които не знаех нищо, докато този приятел ме риташе по пищялите под масата все едно дресира маймунка!

Джокаста се усмихна.

Кембъл въздъхна. Въпреки събитията от деня по жакета му нямаше прах и старомодната перука стоеше стабилно на главата му.

— Моите извинения, господин Фрейзър, за това, което сигурно ви се е сторило огромно вмешателство. Всъщност пристигането ви беше изключително удачно, но нямахме никакво време да поговорим. Аз бях в Аверасборо миналата вечер и когато разбрах, че сте дошли, беше вече твърде късно да дойда тук и да ви запозная с обстоятелствата.

— Така ли? Е, доколкото разбирам, сега имаме достатъчно време и ви приканвам да го направите — каза Джейми, като тракна леко зъби на „сега“.

— Няма ли първо да седнеш, племеннико? — каза Джокаста и махна изящно с ръка. — Ще отнеме известно време да ти обясним, а денят беше изморителен, нали? — Одисей се бе появил от нищото с ленена кърпа на ръката; постели я със замах на креслото и даде знак на Джейми да седне.

Джейми го изгледа с присвити очи, но денят наистина беше уморителен; виждах мехурите сред саждите по ръцете му, потта беше прокарала бели струи по мръсотията на лицето и врата му. Той се настани бавно в креслото и позволи да сложат сребърна чаша в ръката му.

Подобна чаша се появи сякаш магически и в моята ръка и аз се усмихнах с благодарност на иконома. Не бях влачила трупи, но дългата езда в жегата ме беше изтощила. Отпих с наслада; приятно хладен сайдер, който жилеше езика и утоляваше жаждата.

Джейми отпи голяма глътка и като че ли се поуспокои.

— Е, господин Кембъл?

— Става дума за флота — започна Кембъл, а Джокаста изсумтя.

— Става дума за лейтенант Улф — поправи го тя.

— По същество е същото, Джо, и ти го знаеш — каза малко остро господин Кембъл. Обърна се към Джейми да обясни.

Голяма част от приходите на Ривър Рън, както ни бе казала Джокаста, идвали от продажбата на дървесина и терпентин, като най-големият клиент бил Кралският флот.

— Но флотът не е какъвто беше навремето — каза господин Кембъл и поклати печално глава. — По време на войната с французите, те едва успяваха да осигуряват провизии и всеки, който имаше дъскорезница, беше богат. Но през последните десет години няма война и корабите са оставени да изгният — Адмиралтейството не е поръчвало дървесина за корпуси от пет години. — Въздъхна заради нещастните икономически последствия от мира.

Все пак флотът все още имал нужда от смола, терпентин и дъски — катранът винаги се търсеше, за да се поддържат корабите на вода. Обаче пазарът сериозно се свил и флотът можел да избира с кои плантатори да прави бизнес.

Търсели предимно надеждност и подновявали договорите на тримесечие, под инспекцията и одобрението на старши морски офицер — в случая Улф. С него по принцип се работело трудно, но Хектор Камерън успявал.

— Хектор пиеше с него — каза прямо Джокаста. — И когато Улф си тръгваше, му слагаше бутилка в дисагите и по нещо отгоре. — Смъртта на Хектор Камерън обаче сериозно засегнала бизнеса на имението.

— И не само защото вече няма достатъчно за подкупи — каза Кембъл, като погледна косо Джокаста. Прокашля се прилично.

Лейтенант Улф явно бе дошъл да поднесе съболезнованията си на вдовицата Камерън след смъртта на съпруга ѝ, своевременно информиран и придружен от младшите офицери. На следващия ден пак дошъл, сам — с предложение за брак.

Джейми, който тъкмо отпиваше, се задави.

— Той не се интересуваше лично от мен — каза рязко Джокаста, когато чу това. — А от земята ми.

Джейми мъдро реши да не коментира, само огледа леля си с подновен интерес.

След като чух предисторията, реших, че вероятно е права — Улф е искал да се сдобие с печеливша плантация, която ще печели още повече от договорите с флота, които влиянието му ще осигури. В същото време самата Джокаста Камерън беше немалка причина.

Макар и сляпа, тя беше впечатляваща жена. Освен физическата си красота обаче излъчваше и някаква чувствена жизненост, която караше дори такава суха съчка като Фаркард Кембъл да се разпалва в нейно присъствие.

— Вероятно това обяснява обидното поведение на лейтенанта по време на обяда — казах аз, заинтригувана. — Яростта на отблъсната жена е нещо страшно, но явно и мъжете не приемат добре отказ.

Джокаста обърна глава към мен сепната — вероятно беше забравила, че съм там, — но Фаркард Кембъл се засмя.

— Така е, госпожо Фрейзър — увери ме той, очите му проблясваха. — Ние, мъжете, сме крехки същества, а вие си играете с чувствата ни на свой риск.

Джокаста изсумтя при тези думи.

— Чувства, как не! — каза тя. — Този мъж няма чувства към нищо, което не е бутилирано.

Джейми огледа господин Кембъл с интерес.

— След като отвори дума за чувства, лельо — каза той малко рязко, — може ли да попитам за интереса на този твой добър приятел?

Господин Кембъл също се втренчи в него.

— Аз си имам съпруга у дома, сър — рече сухо, — и осем деца. Най-големият вероятно е с няколко години по-възрастен от вас. Но познавах Хектор Камерън повече от трийсет години и се старая да подкрепям съпругата му заради неговото приятелство — и нейното.

Джокаста сложи длан на ръката му и обърна глава към него. Макар че вече не можеше да използва очите си, за да покаже чувства, тя все пак не бе забравила ефекта от притварянето на миглите.

— Фаркард ми беше от голяма помощ, Джейми — рече тя с лек укор. — Нямаше да се справя без него след смъртта на Хектор.

— О, да — каза Джейми с немалко скептицизъм. — И съм сигурен, че и аз трябва да съм ви благодарен също като леля си, сър. Просто малко се чудя къде е моето място в тази история?

Кембъл се изкашля дискретно и продължи.

Джокаста отблъснала лейтенанта, като се престорила, че припада от стреса на скръбта и накарала да я отнесат до спалнята ѝ, от която не се появила повече, докато той не приключил бизнеса си в Крос Крийк и не тръгнал за Уилмингтън.

— Бърнс сключи договорите тогава и хубаво обърка всичко — обади се Джокаста.

— О, господин Бърнс, невидимият надзирател. И къде беше той тази сутрин?

Една прислужница се появи с купа топла парфюмирана вода и кърпа. Без да пита, тя коленичи пред креслото на Джейми, хвана едната му ръка и внимателно започна да отмива саждите. Джейми изглеждаше сепнат от това внимание, но бе твърде погълнат от разговора, за да я отпрати.

Лека лукава усмивка прекоси лицето на Кембъл.

— Опасявам се, че господин Бърнс, макар и добър надзирател, споделя малката слабост на лейтенанта. Изпратих да го извикат от дъскорезницата, но робът се върна и ми каза, че Бърнс е паднал в несвяст в стаята си, смърдял на алкохол и не се будел.

Джокаста отново изсумтя, което накара Кембъл да я погледне с обич, преди да се обърне пак към Джейми.

— Леля ви е повече от способна да управлява имението, с помощта на Одисей по отношение на документите. Обаче както сигурно сам сте се убедили — посочи деликатно купата с вода, която вече беше станала като мастило, — има и някои физически обстоятелства покрай управлението му.

— Именно това изтъкна и лейтенант Улф — каза Джокаста и стисна устни при спомена. — Рече, че не мога да управлявам имението сама, защото не само съм жена, но и съм сляпа. Не съм можела да разчитам на Бърнс, защото нямало как да ходя в гората и дъскорезницата, за да видя какво върши. Или не върши. — И пак стисна устни при тази мисъл.

— Което е вярно — добави печално Кембъл. — Тук има една поговорка: „Щастието е син, който вече е достатъчно голям, за да е от полза.“ Защото когато става дума за пари или роби, не можеш да вярваш на никого, освен на близък родственик.

Аз поех дълбоко дъх и погледнах към Джейми, който кимна. Най-сетне стигахме до същината.

— И това е мястото на Джейми в историята. Права ли съм? — попитах аз.

Джокаста вече била възложила на Фаркард Кембъл да се оправи с лейтенант Улф при следващото му посещение, като разчитала, че той ще попречи на Бърнс да обърка отново договорите. Когато ние сме се появили така навреме обаче, Джокаста минала към по-добър план.

— Изпратих вест на Фаркард да информира лейтенанта, че моят племенник е дошъл, за да се заеме с управлението на Ривър Рън. Това щеше да го накара да действа по-предпазливо — обясни тя. — Нямаше да посмее да ме притиска, когато до мен има близък родственик.

— Разбирам. — Въпреки волята си Джейми изглеждаше развеселен. — Значи лейтенантът си мисли, че опитът му да узурпира властта е провален от моето пристигане. Нищо чудно, че показа такава неприязън към мен. Мислех си, че се дължи на принципната му неприязън към шотландците, ако се съди по думите му.

— Е, сигурно вече наистина ги мрази — каза Кембъл и попи внимателно устни със салфетката.

Джокаста посегна през масата и Джейми протегна инстинктивно ръка към нея.

— Ще ми простиш ли, племеннико? — попита тя. След като хвана ръката му, вече се ориентира и вдигна глава към лицето му; от умолителното изражение в красивите ѝ сини очи човек не можеше да предположи, че е сляпа.

— Не знаех що за човек си, преди да дойдеш. Не можех да рискувам да откажеш да участваш в заблудата, ако ти бях казала предварително. Кажи, че не ми се сърдиш, Джейми, поне заради паметта на милата ми Елън.

Джейми стисна нежно ръката ѝ, като я увери, че не ѝ се сърди. Всъщност беше доволен, че се е появил навреме, за да помогне, а леля му може да разчита на него за всичко.

Господин Кембъл се усмихна и разклати звънчето; Одисей донесе специалното уиски, с поднос кристални чаши и чиния сладки. И ние пихме за надхитрянето на британския флот.

Като гледах изящното лице, така красноречиво в слепотата си, не можех да не си спомня краткия разказ на Джейми, който някога ме бе просветил в особеностите на членовете на семейството си.

„Фрейзър са упорити като камък — каза той. — А Макензи са очарователни като чучулиги в полето, но хитри като лисици.“

* * *

— А ти къде беше? — попита Джейми и огледа Фъргъс от глава до пети. — Не мисля, че имаш достатъчно пари за онова, което си мисля, че си правил.

Фъргъс приглади разрошената си коса, седна и заизлъчва наранена гордост.

— Срещнах се с двама френски търговци на кожи в града. Не говореха много английски и нямаше как, съгласих се да им помогна при сделките. Ако после са решили да ме поканят да споделя вечерята им в хана… — Той сви рамо в галско пренебрежение към въпроса и се насочи към по-непосредствените проблеми, като бръкна в ризата си и извади писмо.

— Това е пристигнало в Крос Крийк за теб — каза той и го подаде на Джейми. — Началникът на пощенската станция ме помоли да го донеса.

Беше дебел плик с олющен печат и не бе в много по-добро състояние от самия Фъргъс. Лицето на Джейми светна, когато го видя и го отвори почти с трепет. От него изпаднаха три писма; на едното видях почерка на сестра му, останалите две бяха от друг.

Джейми взе писмото от сестра си, огледа го, сякаш можеше да съдържа експлозив, и го остави внимателно до купата с плодове на масата.

— Ще започна с Иън — каза той и взе второто писмо с усмивка. — Не съм сигурен дали искам да чета писмото на Джени без чаша уиски в ръка.

Той разчупи печата с върха на сребърния нож за плодове и отвори писмото, като прегледа първата страница.

— Чудя се дали той… — и замълча, когато започна да чете.

Аз се изправих и застанах зад креслото му, за да чета над рамото му. Иън Мъри имаше чист, едър почерк и лесно се четеше дори от разстояние.

Скъпи братко,

Тук всичко е наред и благодарим на Бог за новината, че сте пристигнали живи и здрави в Колониите. Изпращам това писмо до Джокаста Камерън; ако то те завари в нейната компания, Джени моли да предадеш най-сърдечните ѝ поздрави на леля ѝ.

От писмото ѝ ще разбереш, че успя да си върнеш благоразположението на съпругата ми, която вече спря да говори за теб сякаш си самият дявол и не съм чувал наскоро да настоява за кастрирането ти, което сигурно ще ти донесе голямо успокоение.

Но да спрем с шегите — наистина ѝ олекна на сърцето, когато разбра, че Младия Иън е в безопасност, олекна ми и на мен. Вероятно знаеш колко сме ти благодарни за неговото спасяване; затова няма да те отегчавам с повторения, макар че са самата истина и мога да напиша цял роман по този въпрос.

Успяваме да изхранваме всички, макар че ечемикът много пострада от една буря и имаше дизентерия в селото, която умори две дечица този месец, за огромна мъка на родителите им. Изгубихме Ани Фрейзър и Аласдеър Кирби, нека Бог да се смили над невинните им души.

А сега по-добра новина — получихме вест от Майкъл в Париж, продължава да просперира в търговията с вино и мисли да се ожени.

С радост ти съобщавам новината за раждането на моя внук — Антъни Брайън Монтгомъри Лайл. Ще се задоволя само със съобщаването ѝ и ще оставя по-пълното описание на Джени. Тя е луда по него, като всички нас. Баща му Пол — съпругът на Маги, — е войник, затова Маги и малкият Антъни са тук, в Лалиброх. Пол е във Франция; молим се всяка нощ да живее там в относително спокойствие и да не бъде изпратен в опасностите на Колониите или в дивата пустош на Канада.

Тази седмица имахме гости; Саймън, лорд Ловат, и придружителите му. Той отново обяви сбор, търси войници за полк планинци под негово командване. Ти сигурно ще чуеш за тях в Колониите, защото доколкото разбрах, са си спечелили известна репутация там. Саймън разказва за смелите им подвизи срещу индианците и гадните французи, някои от които без съмнение са истина.

Джейми се усмихна на това и обърна листа.

Той направо омагьоса Хенри и Матю с тези истории, както и момичетата. Джоузефин (най-голямата дъщеря на Кити, напомни ми Джейми) така се впечатли, че предприе нападение срещу кокошарника, откъдето тя и братовчедите ѝ излязоха украсени с пера, а после се намазаха с кал в цветовете на войната.

Тъй като всички искаха да играят диваци, Младия Джейми, съпругът на Кити, Джорди и моя милост бяхме принудени да участваме като шотландски полк и да изтърпим атака с томахавки (лъжици и черпаци) и други видове ентусиазирани нападения, докато оказвахме храбра съпротива с нашите мечове (летви и върбови клонки).

Аз отказах на предложението да се подпали сламата върху гълъбарника с огнени стрели, но накрая трябваше да отстъпя и да бъда скалпиран. Истински съм поласкан, че оцелях след тази операция и съм в по-добро състояние от пилетата.

Писмото продължаваше в същия дух, като съобщаваше още новини за семейството, за управлението на фермата и за събития в окръга. Емиграцията, пишеше Иън, станала „епидемична“, като заразила всички жители на село Шюгли.

Джейми дочете писмото и го остави. Усмихваше се с леко замечтан поглед, сякаш виждаше студените мъгли и камъните на Лалиброх, а не влажната и пъстра джунгла около нас.

Второто писмо също беше адресирано с почерка на Иън, но под синия восъчен печат пишеше „Лично“.

— Какво ли ще е това? — промърмори Джейми, счупи печата и отвори писмото. То започваше без поздрав, явно бе продължение на по-дългото писмо.

Сега, братко, трябва да споделя с теб една тревога, заради която ти пиша отделно, за да можеш да прочетеш по-голямото писмо на Иън, без да разбира за това.

В последното си писмо казваш, че ще качиш Иън на кораб в Чарлстън. Ако вече се е случило, ние, разбира се, ще го посрещнем с радост. Обаче, ако по някаква случайност той още е в твоята компания, нашето желание е да остане с вас, ако това задължение няма да е неприятно за теб и Клеър.

— Няма да е неприятно — промърмори Джейми, ноздрите му потрепнаха леко, когато погледна през прозореца. Иън и Роло се бореха на тревата с двама от младите роби, търкаляха се и се кикотеха — вихър от крайници, дрехи и размятана опашка. — Ммффмм. — Той обърна гръб на прозореца и продължи да чете.

Споменах ти за Саймън Фрейзър и за причината за присъствието му тук. Данъците за полка са източник на грижи от известно време, макар че невинаги са толкова големи, тъй като за щастие сме отдалечени и до нас се стига трудно.

Ловат не среща трудности в убеждаването на момчетата да станат наемници на Короната; защото какво ги чака тук? Бедност и нищета, без никаква надежда за нещо по-добро. Защо да остават тук, където няма какво да наследят, където им е забранено да носят тартан или дори да имат оръжия? Защо да не се възползват от шанса да станат истински мъже, дори това да означава, че ще носят тартан и меч в служба на германеца узурпатор?

Понякога си мисля, че това е най-лошото; не само станахме жертви на убийства и несправедливост, без надежда за спасение, но и нашите младежи, лишени от надежда и бъдеще, трябва да ни бъдат отнемани за печалбата на завоевателя, в замяна на дребни монети за тяхната гордост.

Джейми ме погледна и изви вежда.

— Да се ненадява човек, че Иън бил такъв поет, а?

Тук в текста имаше прекъсване. После продължаваше, към края на страницата почеркът, който досега беше гневен, с петна и драскотини, отново стана овладян и четлив.

Моля за извинение за страстните ми думи. Не исках да казвам толкова много, но изкушението да излея сърцето си пред теб винаги е било непреодолимо. Това са неща, които не бих казал на Джени, макар че тя сигурно ги знае.

Но отново на въпроса. Станах бъбрив. Младия Джейми и Майкъл засега са достатъчно добре — поне не се страхуваме, че ще се изкушат от войнишкия живот.

Но това не важи за Иън; познаваш го, познаваш и жаждата му за приключения, която прилича на твоята. Тук няма работа за него, а и той няма ум на учен или за търговия. Такава ли да бъде съдбата му — да избира между просията и войната? Защото няма нищо друго.

Бихме искали да остане при теб, ако нямаш нищо против. Може би в Новия свят за него ще има повече възможности, отколкото тук. Дори да не е така, поне майка му няма да го види как заминава с полка си.

Не бих могъл да желая по-добър пазител и пример за него от теб. Знам, че искам огромна услуга. Все пак се надявам, че това ще донесе някакви ползи и на теб, освен предполагаемото огромно удоволствие от компанията на Иън.

— Не само поет, ами и ироник — отбеляза Джейми и отново погледна към момчетата на моравата.

Тук текстът отново прекъсваше, преди да продължи, този път с подострено перо. Думите бяха изписани внимателно и явно бяха добре обмислени.

Прекъснах за малко, братко, исках мислите ми да се прояснят и да не бъдат помрачавани от тревога, преди да пристъпя към следващия въпрос. Всъщност взимах и оставях перото няколко пъти, не знаех как да подходя — страх ме е да не те засегна, когато искам от теб огромна услуга. И все пак трябва да го кажа.

Писах ти вече за Саймън Фрейзър. Той е човек на честта, макар че е син на баща си — но е и жесток човек. Познавам го, откакто всички бяхме момчета (понякога ми се струва, че е било вчера; а после, че е било преди цяла вечност) и у него има някаква твърдост сега, стомана проблясва в очите му, която не беше там преди Калоден.

Тревожи ме следното — и мисълта, че ти добре знаеш колко много те обичам, ми дава кураж да го кажа — аз видях тази стомана и в твоите очи, братко.

Знам добре какви гледки смразяват сърцето на човек и втвърдяват погледа му така. Вярвам, че ще ми простиш откровеността, но наистина много пъти след Калоден съм се страхувал за душата ти.

Не съм говорил по този въпрос с Джени, но тя също го е видяла. Тя е жена и те познава по начин, по който аз не бих могъл. Именно този страх, според мен, я накара да ти стовари Лери на главата. Аз не бях съгласен с този брак, но (тук имаше голямо, нарочно оставено петно, което скриваше няколко реда). За щастие сега си с Клеър.

— Ммффмм — изсумтя Джейми и ме погледна. Аз стиснах рамото му и се наведох напред да чета:

Късно е и вече прекалих с приказките. Говорих за Саймън — грижата за хората му сега е единствената му връзка с човещината. Той няма нито жена, нито дете, живее без корен или огнище, бащинията му е залог на завоевателя, на когото служи. В него гори огън, но не и сърце. Надявам се никога никой да не каже същото за теб или за Младия Иън.

Затова го предавам на теб и нека Божията благословия — и моята — бъде с вас.

Пиши при първа възможност. Очакваме новини от теб с огромно нетърпение, както и разказите ти за чуждите земи, в които сега пребиваваш.

Твой най-любящ брат,

Иън Мъри

Джейми внимателно сгъна писмото и го прибра в жакета си.

— Мммффмм.

11.

Законът за кръвопролитието

Юли 1767 г.

Постепенно свиквах с ритъма на живот в Ривър Рън. Присъствието на робите ме притесняваше, но не можех нищо да сторя по въпроса, освен да се обръщам възможно най-рядко към услугите им и да взимам и нося каквото ми трябва сама.

Ривър Рън имаше „билкарница“, в общи линии малък килер, в който сушаха билки и се държаха лекарствата. Нямаше кой знае какво — само няколко буркана с корен от глухарче и върбова кора, и няколко отвари в прашасали бутилки. Джокаста каза, че е много доволна от желанието ми да използвам стаята — тя самата нямала дарба за билките, добави със свиване на рамене, нито някой от робите.

— Има една жена, която може би ще покаже някакво умение в това отношение — каза тя, дългите пръсти дърпаха вълнената нишка от въртящия се чекрък.

— Тя не е домашна робиня, току-що е дошла от Африка, само преди няколко месеца, и не знае езика, няма маниери. Мислех да я обуча, но тъй като ти си тук… О, нишката стана твърде тънка, виждаш ли?

Докато аз прекарвах известно време всеки ден в разговори с Джокаста и в опити да се науча от нея на предаческото изкуство, Джейми прекарваше по час-два с иконома Одисей, който освен че служеше за очи на Джокаста и като майордом на къщата, явно бе поел и счетоводството на плантацията след смъртта на Хектор Камерън.

— И то върши много добра работа — каза ми насаме Джейми след една такава сесия. — Ако беше бял, леля нямаше да има трудности с управлението на делата си. Но в случая… — Той сви рамене.

— Така или иначе тя има късмет, че той е тук — казах аз и се наведох да го помириша. Беше прекарал целия ден в Крос Крийк, за да уреди сложна сделка за индиго, дървесина, три двойки мулета, пет тона ориз и една складова квитанция за позлатен часовник, като в резултат по жакета и косата му бяха полепнали най-различни миризми.

— Това е най-малкото, което мога да сторя — каза той, докато лъскаше ботушите си. Устните му се изопнаха леко. — Не че имам някаква друга работа, нали?

* * *

— Ще има вечерен прием — обяви Джокаста преди няколко дни. — Трябва да дам подобаващо тържество, за да ви представя на хората от околията.

— Няма нужда от това, лельо — каза кротко Джейми и вдигна очи от книгата си. — Мисля, че вече срещнах повечето от тях на тържището миналата седмица. Или поне мъжката част — добави, като ми се усмихна. — Като се замисля обаче, вероятно на Клеър ще ѝ е приятно да се запознае с дамите от окръга.

— Нямам нищо против да се запозная с още хора — признах аз. — Не че не си намирам достатъчно работа тук — уверих Джокаста, — но…

— Но не и от вида, който те интересува — отвърна тя и леко се усмихна, за да притъпи жилото на думите си. — Май не си голяма почитателка на плетивото. — Ръката ѝ политна към голямата кошница с цветна вълна и извади едно зелено кълбо, с което щеше да продължи шала, който плетеше.

Вълнените кълбета бяха внимателно подреждани всяка сутрин от една от прислужниците, по цветове, за да може чрез броене Джокаста да взима това, което ѝ трябва.

— Да, е, не и с такива игли — каза Джейми, като затвори книгата и ми се усмихна. — Клеър повече обича да шие разкъсана плът. Сигурно напоследък ѝ става скучно, защото няма пукнати глави или рани, с които да се разправя.

— Ха-ха — казах кисело, но всъщност беше прав. Макар да бях доволна, че всички обитатели на Ривър Рън са в добро здраве и добре хранени, нямаше с какво да се занимавам като лекар. Макар че определено не желаех някой да се разболее, не можех да отрека, че наистина ми става скучно. На Джейми също, но си мислех, че е по-добре да не споменавам това за момента.

— Надявам се Марсали да е добре — казах, за да сменя темата. След като се убеди, че Джейми засега няма нужда от помощта му, Фъргъс беше тръгнал предишния ден по реката за Уилмингтън, за да се качи на кораб за Ямайка. Ако всичко минеше добре, щеше да се върне напролет с Марсали и — ако Бог рече — с детето.

— Аз също — отвърна Джейми. — Казах на Фъргъс…

Джокаста обърна рязко глава към вратата.

— Какво има, Одисей?

Потънала в разговора, не бях чула стъпките по коридора. И не за първи път се изумих от острия слух на Джокаста.

— Господин Фаркард Кембъл — каза тихо икономът и застана до стената.

Помислих си, че Фаркард Кембъл явно познава много добре къщата, щом не беше изчакал Одисей да се върне, за да го въведе. Влезе в салона след иконома, стиснал небрежно шапка под мишницата си.

— Джо, госпожо Фрейзър — рече той с бърз поклон към Джокаста и към мен, и добави: — На вашите услуги, сър — към Джейми. Господин Кембъл беше яздил, и то усилено; полите на жакета му бяха покрити с прах, а по лицето му се стичаше пот изпод килнатата перука.

— Какво има, Фаркард? Нещо случило ли се е? — Джокаста седна напред, на ръба на стола, изглеждаше разтревожена.

— Да — каза той рязко. — Случи се нещо в дъскорезницата. Дойдох да попитам госпожа Фрейзър…

— Да, разбира се. Нека си взема кутията. Одисей, ще кажеш ли на някого да ми докара кон? — Станах бързо и затърсих пантофите, които бях изритала. Не бях облечена за езда, но по вида на Кембъл разбрах, че няма време да се преобличам. — Сериозно ли е?

Той протегна ръка да ме спре, когато се наведох да обуя пантофите.

— Да, много сериозно. Но няма нужда да идвате, госпожо Фрейзър. Ако съпругът ви вземе някакви лекарства…

— Разбира се, че ще дойда — казах аз.

— Не! — отвърна рязко той и всички се втренчихме в него. Потърси погледа на Джейми и изкриви лице със стиснати устни.

— Не е подходящо за дами — каза Кембъл. — Но ще съм много благодарен, ако ме придружите, господин Фрейзър.

Джокаста се изправи, преди да съм възразила, и хвана ръката на Кембъл.

— Какво става? — попита тя рязко. — Някой от моите негри ли? Бърнс ли е направил нещо?

Тя беше малко по-висока от него и той трябваше да вдигне глава, за да ѝ отговори. Видях напрежението на лицето му и тя явно също го усети; пръстите ѝ стиснаха още по-силно сивия ръкав на жакета му.

Той погледна към Одисей, после пак към Джокаста. И сякаш получил заповед, икономът се обърна и излезе от стаята, безшумно както винаги.

— Станало е кръвопролитие, Джо — каза той тихо. — Не знам кой, нито как, нито дори колко зле е ранен. Момчето на Макнийл дойде при мен. Но в общи линии… — поколеба се и сви рамене, — става дума за законов проблем.

— И ти си съдия! — избухна тя. — За бога, не можеш ли да направиш нещо? — Главата ѝ се движеше отривисто, слепите очи се опитваха да се втренчат в него, да го подчинят на волята ѝ.

— Не! — каза той рязко и после повтори по-внимателно: — Не! — Вдигна ръката ѝ от ръкава си и я стисна.

— Знаеш, че не мога — добави. — Ако можех…

— Ако можеше, пак нямаше да го направиш — каза тя горчиво. Издърпа ръката си от него и се изправи със стиснати юмруци. — Върви тогава. Извикали са те да бъдеш съдия — върви да отсъдиш. — Тя се завъртя и излезе от стаята, полите ѝ прошумоляха гневно.

Той я проследи с поглед, когато чу врата да се затръшва надолу по коридора, издиша с гримаса и се обърна към Джейми.

— Колебая се да искам такава услуга от вас, господин Фрейзър, след толкова кратко познанство. Но ще съм ви много благодарен, ако ме придружите. Тъй като госпожа Камерън не може да присъства, ако вие сте там като неин представител…

— Какво става, господин Кембъл? — прекъсна го Джейми.

Кембъл ме погледна, явно искаше да изляза. Но аз не помръднах, затова той сви рамене и извади кърпа от джоба си, за да си избърше лицето.

— Според закона на тази колония, сър, ако негър нападне бял човек и в следствие на това бъде пролята кръв, той трябва да умре заради това си престъпление. — Замълча неохотно. — Такива случаи са относително редки. Но когато все пак се случат…

Замълча и стисна устни. После въздъхна, потупа за последно зачервените си бузи и прибра кърпата.

— Трябва да вървя. Идвате ли, господин Фрейзър?

Джейми се взира още миг в лицето му.

— Ще дойда — каза рязко. Приближи се до бюфета и отвори горното чекмедже, където бяха пистолетите за дуел на Хектор Камерън.

Като видях това, аз се обърнах към Кембъл.

— Има ли някаква опасност?

— Не мога да кажа, госпожо Фрейзър. — Кембъл сви рамене. — Доналд Макнийл ми каза само, че е станала някаква кавга в дъскорезницата и случаят е за закона за кръвопролитието. Помоли ме да отида веднага, за да бъда съдия и да надзиравам екзекуцията, а после тръгна да събере и другите собственици на имения, преди да науча нещо повече.

Изглеждаше нещастен, но примирен.

— Екзекуция ли? Да не искате да кажете, че ще екзекутирате човек, без да знаете какво е сторил? — Във вълнението си бях преобърнала кошницата с кълбетата на Джокаста. Малките цветни кълбенца се търколиха навсякъде и заподскачаха по килима.

— Аз знам какво е сторил, госпожо Фрейзър! — вирна брадичка Кембъл, беше изчервен, но преглътна с усилие и се успокои. — Моля за извинение, мадам. Знам, че сте нова тук, сигурно ще сметнете някои от порядките ни за неразбираеми и дори варварски, но…

— Определено ги намирам за варварски! Що за закон е това, щом осъжда на смърт човек…

— Роб…

— Човек! Осъжда го на смърт, без да има процес, без дори да има разследване? Що за закон е това?

— Лош закон, мадам! — сопна се той. — Но все пак е закон и аз съм натоварен с изпълнението му. Господин Фрейзър, готов ли сте? — Той сложи шапката на главата си и се обърна към Джейми.

— Готов съм. — Джейми бе прибрал пищовите и мунициите в дълбоките джобове на жакета си, изправи се и приглади полите му. — Сасенак, ще идеш ли да…

Бях се приближила до него и стиснах ръката му, преди да е продължил.

— Джейми, моля те! Не отивай; не можеш да участваш в това!

— Тихо. — Каза той и стисна ръката ми. Погледна ме в очите и ми попречи да продължа.

— Вече съм част от това. Това е имението на леля ми, замесени са нейните хора. Господин Кембъл е прав; аз съм ѝ роднина. Мой дълг е да отида… и поне да видя какво става. Да съм там. — Поколеба се, сякаш щеше да каже още нещо, но просто стисна ръката ми и ме пусна.

— Тогава идвам с теб. — Говорех съвсем спокойно, със зловещо усещане за дистанцираност, която идва с осъзнаването, че предстои нещастие.

Широката му уста потрепна леко.

— Очаквах да го направиш, сасенак. Върви си вземи кутията. Аз ще накарам да доведат конете.

Не останах да слушам възраженията на господин Кембъл, а излетях към билкарницата, като пантофите ми трополяха по плочките в ритъма на неспокойното ми сърце.

* * *

Срещнахме Андрю Макнийл на пътя, почиваше с коня си в сянката на един кестен. Чакаше ни. Излезе от сенките, щом чу тропота на копитата. Кимна на Кембъл, когато спряхме до него, но ме погледна и се смръщи.

— Не им ли казахте, Кембъл? — попита той и се обърна да се смръщи на Джейми. — Не е работа за жени, господин Фрейзър.

— Нали казахте, че е пролята кръв? — отвърна Джейми остро. — Съпругата ми е ban-lighiche; беше на война с мен и не само. Ако искате аз да дойда, и тя идва.

Макнийл стисна устни, но не спори повече. Обърна се рязко и се метна на седлото.

— Е, Макнийл, разкажи ни какво точно се е случило. — Кембъл пришпори кобилата си и я насочи между конете на Джейми и Макнийл. — Господин Фрейзър е нов тук, както знаеш, а твоето момче ми каза само че е пролята кръв. Никакви подробности.

Едрите рамене на Макнийл се издигнаха леко към металносивата плитка, която се спускаше по яката му. Шапката му беше нахлупена ниско на главата, нагласена идеално спрямо раменете, сякаш я бе мерил с нивелир. Макнийл беше едър и груб човек, както на думи, така и на външен вид.

Той ни разказа на пресекулки доста проста история. Надзирателят на дъскорезницата, Бърнс, се скарал с един от робите от дестилерията за терпентин. Мъжът, който бил въоръжен с голям широк нож, свързан с работата му, се опитал да уреди спора, като отсече главата на Бърнс. Пропуснал целта и успял само да го лиши от едно ухо.

— Обелил го е като бор — каза Макнийл с известно мрачно задоволство. — Отрязал му ухото и малко от лицето. Не че това ще навреди особено на хубостта на грозното копеле.

Погледнах към Джейми, който беше извил вежда. Явно Бърнс не беше любимец на местните плантатори.

Надзирателят закрещял за помощ и заедно с двама клиенти и робите им успял да се справи с нападателя си. Раната била превързана, а робът — заключен в една барака. Младият Доналд Макнийл, който бил отишъл да вземе един трион и се озовал в епицентъра на драмата, бил изпратен да съобщи новината на плантаторите.

— Вие сигурно не знаете — обясни Кембъл, като се изви на седлото към Джейми. — Но когато трябва да бъде екзекутиран роб, робите от близките плантации трябва да бъдат заведени да гледат, като възпираща мярка срещу евентуални бъдещи престъпления.

— Ясно — каза любезно Джейми. — Вярвам, че това е било намерението и на Короната, когато екзекутира дядо ми на Тауър Хил след въстанието. Много ефикасно — всичките ми роднини оттогава се държат прилично.

Достатъчно дълго бях живяла сред шотландци, за да оценя ефекта от тази остра забележка. Джейми може и да беше дошъл по молба на Кембъл, но внукът на Старата лисица не приемаше нечии заповеди, нито пък държеше особено да спазва английския закон.

Макнийл разбра добре посланието; тилът му се зачерви, но Фаркард Кембъл изглеждаше развеселен. Изсмя се рязко, преди да се извърне.

— Кой роб го е направил, знаеш ли? — попита той. Макнийл поклати глава.

— Младия Доналд не каза. Но ти знаеш не по-зле от мен — трябва да е онзи вагабонтин Ръфъс.

Раменете на Кембъл се прегърбиха.

— Джо много ще се разстрои — промърмори той и поклати глава със съжаление.

— Тя си е виновна — каза Макнийл, като брутално смаза една конска муха, която бе кацнала на крака му над ботуша. — Бърнс не става да гледа прасета, камо ли да командва негри. Казвал съм ѝ го неведнъж, ти също.

— Да, но Хектор го нае, не тя — възрази тихо Кембъл. — И тя не може да го отпрати с лека ръка. Какво да направи, да отиде да ги ръководи сама?

Отговорът беше сумтене от страна на Макнийл, който намести широкия си задник на седлото. Погледнах към Джейми и установих, че е с безизразна физиономия, а очите му бяха скрити под периферията на шапката.

— Няма нищо по-лошо от упорита жена — каза Макнийл малко по-силно от необходимото. — Сами са си виновни, ако ги сполети беда.

— А ако — обадих се аз, наведох се напред и повиших глас, за да ме чуят над тропота на копитата — бедата е дошла заради някой мъж, достатъчна компенсация ли ще бъде, ако обвини него?

Джейми изсумтя развеселено; Кембъл се изхили и смуши Макнийл в ребрата с бича си.

— Получи си го, Андрю! — каза той.

Макнийл не отговори, но тилът му почервеня още повече. След това язди мълчаливо, свил рамене чак до ушите.

Макар и относително удовлетворителен, този разговор не успя да успокои нервите ми; стомахът ми се беше свил от ужас пред това, което можеше да се случи, когато стигнем в дъскорезницата. Въпреки че не харесваха Бърнс и очевидно предполагаха, че случилото се е по негова вина, явно нямаше никакво съмнение, че това би променило по някакъв начин участта на роба.

Кембъл беше нарекъл закона лош, но все пак закон. Но ръцете ми не трепереха от гняв или ужас пред тази несправедливост, а защото се чудех какво ще стори Джейми.

Не можех да разчета нищо по лицето му. Той яздеше отпуснат, хванал юздите с лявата си ръка, а дясната бе на бедрото му, близо до издутината от пищова в жакета.

Не бях сигурна дори дали мога да се успокоявам с факта, че ми позволи да дойда с него. Това може и да означаваше, че не очаква някакво насилие. Но в такъв случай дали смяташе просто да стои и да гледа екзекуцията?

В такъв случай…? Устата ми пресъхна, носът и гърлото ми бяха пълни с мекия кафяв прах, който се издигаше на облаци под копитата на конете.

Аз вече съм част от това. Част от какво? От клана и семейството, да — но от това? Планинците бяха готови да се бият до смърт за всяка кауза, която бе свързана с честа им или успееше да ги развълнува, но за останалите неща бяха предимно безразлични. След векове изолация в планините те не бяха склонни да се занимават с чуждите работи, но горко на всеки, който посмееше да се набърка в техните!

Явно Кембъл и Макнийл смятаха това за проблем на Джейми, но дали и той мислеше така? Джейми не беше изолиран планинец, казвах си аз. Той беше пътувал много, беше образован, културен човек. И много добре знаеше какво мисля аз по настоящия въпрос. Имах ужасното предчувствие обаче, че моето мнение днес няма да има голямо значение.

Беше горещ и задушен следобед, цикадите жужаха силно в тревите покрай пътя, но пръстите ми бяха студени и държаха сковано юздите. Бяхме подминали една-две групи; малки групички роби, които вървяха пеша към дъскорезницата. Те не ни погледнаха, а се скриха в храстите, за да ни направят път.

Шапката на Джейми излетя, ударена от един нисък клон; той я хвана ловко и я сложи пак на главата си, но аз успях да зърна лицето му и видях, че е напрегнато от тревога. Тогава ми хрумна, че той също не знае какво ще стори. И това ме изплаши повече от всичко.

Внезапно се озовахме в боровата гора; жълто-зелените листа на хикории и елши рязко отстъпиха пред по-тъмното и хладно наситено зелено, сякаш се движиш от повърхността на океана към по-спокойни дълбини.

Посегнах назад, за да докосна дървената кутия, закрепена зад седлото ми. Опитах се да не мисля за предстоящото, а да се приготвя за единствената роля, която бих могла да изпълнявам в неминуемото бедствие. Вероятно нямаше да мога да го предотвратя; но можех да се опитам да поправя вече случилото се. Да дезинфектирам и почистя раната — имах бутилка дестилиран алкохол и отвара за промивка от чеснов сок и мента. Имах и превръзки — да, имах ленени превръзки, — но сигурно първо щеше да се наложи да зашия раната, нали?

Докато мислех какво може да се направи за отсеченото ухо на Бърнс, внезапно спрях. Жуженето, което чувах, не беше само от цикадите. Кембъл яздеше начело, дръпна рязко юздите и се заслуша, а ние спряхме зад него.

В далечината се чуваха гласове, много гласове, дълбоки и гневни, като жуженето на пчели, чийто кошер е обърнат и разклатен. Чуваха се и далечни викове и писъци, както и внезапният лай на изстрел.

Препуснахме по последния склон между дърветата и излязохме с тропот на поляната пред дъскорезницата. Тя бе изпълнена с хора; роби и заточени затворници, жени и деца търчаха в паника покрай купчините дървесина, като термити, разкрити след удар на секира.

После вниманието ми се насочи към едната страна на дъскорезницата, където имаше нещо като кран с огромна крива кука, с която вдигаха трупите към улея на триона.

Куката минаваше през тялото на чернокож мъж, който се гърчеше в зловещо подобие на червей. Миризмата на кръв беше сладникава и гореща; имаше цяла локва на платформата под куката.

Конят ми спря, пристъпвайки от крак на крак, притеснен от тълпата. Виковете се бяха превърнали в стонове и в отделни писъци на жените. Видях, че Джейми слиза от седлото пред мен и си проправя път през хората към платформата. Кембъл и Макнийл бяха с него и разбутваха мрачно тълпата. Шапката на Макнийл беше паднала и стъпкана.

Седях като замръзнала на седлото, не можех да помръдна. На платформата близо до крана имаше мъже; един дребен човек, чиято глава бе гротескно омотана с превръзки, с петна от кръв от едната страна; и още няколко, бели и мулати, въоръжени с тояги и мускети, с които от време на време заплашваха хората.

Не че някой се опитваше да се качи на платформата; по-скоро обратното — като че ли всички искаха да се отдръпнат от нея. На лицата около мен виждах изражения, вариращи от страх до ужас и смайване, само на някои видях гняв… или задоволство.

Фаркард Кембъл се появи от множеството и се покатери на платформата, като стъпи на рамото на Макнийл. Тръгна към мъжете с тоягите, размаха ръце и изкрещя нещо, което не можах да чуя, макар че виковете и стоновете около мен затихнаха. Джейми се хвана за ръба на платформата и се изтегли горе след Кембъл, после спря, за да подаде ръка на Макнийл.

Кембъл стоеше точно пред Бърнс, слабите му бузи се тресяха от гняв.

— … неописуема жестокост! — крещеше той. Думите му излизаха накъсани, полузаглушени от шума на хората около мен, но видях, че сочи разпалено към куката и страховития ѝ товар. Робът беше спрял да се мята и сега висеше отпуснат.

Лицето на надзирателя не се виждаше, но тялото му бе сковано от гняв и непокорство. Един-двама от приятелите му тръгнаха бавно към него, явно за да му предложат подкрепата си.

Видях как Джейми спира за миг, за да прецени ситуацията. После извади и двата пищова от жакета си и спокойно свали петлетата. Пристъпи напред и удари с единия Бърнс по превързаната глава. Надзирателят се скова от изненада.

— Свали го — каза Джейми на най-близкия мъж, достатъчно силно, за да се чуе над затихващия ропот на тълпата. — Свали го, или ще отнеса и другата половина от лицето му. А после… — Вдигна втория пищов и се прицели право в гърдите на мъжа. Изражението му също добавяше тежест към заплахата, съвсем ненужно.

Мъжът се раздвижи неохотно, присвил очи към пищова. Хвана лоста, с който се управляваше кранът, и го дръпна назад. Куката се спусна бавно. Въжето беше изопнато от тежестта на тялото. Сред зрителите се надигна силна въздишка, когато пронизаният човек докосна земята.

Аз бях успяла да преведа коня си през тълпата и стоях на две крачки от платформата. Конят пристъпваше нервно, мяташе глава и сумтеше заради силната миризма на кръв, но беше достатъчно добре обучен, за да не побегне. Аз слязох от седлото и наредих на един мъж наблизо да свали кутията ми.

Дъските на платформата бяха странни под краката ми, люлееха се, сякаш стъпвах на сушата след дълго пътуване с кораб. Робът лежеше само на няколко метра от мен. Когато стигнах до него, вече си бях възвърнала студената яснота на ума, която е основният ресурс на всеки хирург. Не обърнах внимание на разгорещените спорове зад мен, нито на присъствието на зрителите.

Той беше жив; гърдите му се надигаха леко и на пресекулки. Куката беше пронизала стомаха му, минаваше през долната част на ребрата и стърчеше от гърба на нивото на бъбреците. Кожата му беше тъмно синьо-сива, а устните побелели като глина.

— Тихо — казах успокоително, макар че той не издаваше никакъв звук, освен свистенето на дишането му. Очите му гледаха невиждащо, зениците бяха разширени, потънали в мрак.

От устата му не течеше кръв — дробовете не бяха разкъсани. Дишането беше плитко, но ритмично — диафрагмата не беше перфорирана. Ръцете ми се движеха леко по него, умът ми се опитваше да проследи пораженията. От двете рани течеше кръв — на черна струя по мускулите на гърба и стомаха, и яркочервена като рубин върху излъсканата стомана. Не шуртеше — някак бяха пропуснали коремната аорта и бъбречната артерия.

Зад мен се водеше разгорещен спор. Откъслечни думи достигаха до ума ми и така разбрах, че помощниците на Бърнс са надзиратели от две съседни плантации, които бяха мъмрени много усърдно от Фаркард Кембъл.

— … пълно незачитане на закона! Ще отговаряте пред съда, господа, уверявам ви в това!

— Какво значение има? — попита един от тях. — Нали беше пролята кръв — нанесена е рана! Бърнс си е в правото!

— Право или не, не вие ще решавате — чу се и ръмженето на Макнийл. — Боклуци, това сте вие, не сте по-добри от…

— А ти откъде се взе, старче, че завираш дългия си шотландски нос, където не ти е работа?

— Какво ще ти трябва, сасенак?

Не го бях чула да се приближава до мен. Джейми беше клекнал пред отворената ми кутия. Още държеше заредения пищов в ръка и вниманието му беше насочено предимно към групата зад мен.

— Не зная — казах аз. Чувах спора на заден план, но думите се сливаха и бяха неразбираеми. Виждах само реалността под ръцете си.

Постепенно осъзнах, че мъжът, когото докосвам, може би не е смъртно ранен въпреки ужасните поражения. От прегледа установих, че извивката на куката беше минала нагоре през черния дроб. Вероятно десният бъбрек беше унищожен и част от тънките черва или жлъчката бяха засегнати, но това нямаше да го убие веднага.

Сигурно шокът щеше да свърши тази работа, но виждах пулса на покрития му с пот корем, точно над щръкналото острие. Беше бърз, но стабилен като барабанен ритъм; усещах ехото му с върховете на пръстите си, когато сложих ръка върху него. Беше изгубил много кръв — миризмата ѝ надделяваше над миризмата на пот и страх, — но не толкова много, че да умре от това.

Една неприятна мисъл ме споходи: може и да успеех да закрепя този човек, но беше по-добре да не го правя, защото след тази мисъл дойде и всичко онова, което можеше да се обърка — кръвоизливът, когато извадя куката, беше най-вероятното. Вътрешно кървене, закъсняла реакция на шока, перфорирани черва, перитонит… и все пак.

В Престънпанс бях видяла мъж, пронизан от меч, раната беше много подобна на тази. Той не получи друго лечение освен превръзка и все пак се възстанови.

— Беззаконие! — крещеше Кембъл, а гласът му се понесе над глъчката на спора. — Това не може да се допуска при никаква провокация. Ще се погрижа да бъдете съдени!

Никой не обръщаше внимание на истинския обект на този спор. Само секунди бяха изминали, но и аз разполагах само със секунди за действие. Сложих ръка на рамото на Джейми, за да привлека вниманието му.

— Ако го спася, ще го оставят ли жив? — попитах го тихо.

Той погледна мъжете зад мен, преценяваше вероятностите.

— Не — каза тихо. Очите му срещнаха моите, потъмнели от разбиране. Раменете му се изпънаха леко и той остави пищова на бедрото си. Не можех да му помогна в избора; той не можеше да помогне на мен, но щеше да ме защити, каквото и да реша.

— Дай ми третата бутилка отляво, на горния ред — казах и кимнах към капака на кутията, където имаше три редици прозрачни стъклени бутилки, здраво затапени и съдържащи различни лекарства.

Имах две бутилки чист алкохол и една с бренди. Излях голяма доза кафеникав стрит корен в брендито и го разклатих силно, после пропълзях до главата на мъжа и го притиснах към устните му.

Очите му се бяха изцъклили; опитах се да погледна в тях, за да се уверя, че ме вижда. „Защо?“ — запитах се, докато се навеждах и изричах името му. Не можех да го попитам какво избира — аз бях решила вместо него. И след като го направих, не можех да моля нито за одобрение, нито за прошка.

Той преглътна. Веднъж, два пъти. Мускулите до побелелите му устни потрепнаха; капки бренди потекоха по кожата му. Отново преглътна конвулсивно, после изопнатият му врат се отпусна и главата му натежа върху ръката ми.

Седнах със затворени очи, държах главата му, пръстите ми бяха на пулса под ухото му. Той подскочи, пропусна удар и продължи. Тръпка мина през тялото му, кожата му настръхна, сякаш хиляди мравки плъпнаха по нея.

В ума ми се въртеше описанието от дневника:

Изтръпване. Тръпки. Усещане за пълзене по кожата, сякаш е покрита с насекоми. Гадене, коремна болка. Затруднено дишане, кожата става студена и лепкава, лицето пребледнява. Пулсът отслабва и става нередовен, все пак съзнанието остава ясно.

Описаните симптоми не се различаваха от тези, които той вече бе показал. Болка в корема, наистина.

Една петнайсета от зърното можеше да убие врабче за секунди. Една десета от зърното можеше да убие заек до пет минути. Самакитката беше отровата, която Медея бе приготвила за Тезей.

Опитвах се да не чувам нищо, да не чувствам нищо, да не мисля за нищо освен за неравния пулс под пръстите си. Опитах се с всички сили да не чувам гласовете над нас, шума на тълпата, да не забелязвам жегата и смрадта на кръв, да забравя къде съм и какво правя.

И все пак съзнанието остава ясно.

О, Господи, помислих си. Така е.

12.

Завръщането на Джон Куинси Майърс

Дълбоко потресена от събитията в дъскорезницата, Джокаста въпреки това обяви, че смята да даде приема, който планираше.

— Ще ни разсее от мъката — каза тя твърдо. Обърна се към мен, протегна ръка и критично опипа плата на ръкава ми.

— Ще извикам Федра да започне да ти шие нова рокля — каза тя. — Тя е добра шивачка.

Аз лично смятах, че новата рокля и приемът няма да успеят да ме разсеят от случилото се, но видях предупредителния поглед на Джейми и не казах нищо.

Тъй като нямаше много време и не разполагахме с подходящ плат, Джокаста реши да преправят една от нейните рокли за мен.

— Как изглежда, Федра? — смръщи се към мен, сякаш можеше да ме види само със силата на волята си. — Ще стане ли?

— Да, ще стане — отвърна прислужницата, с пълна с карфици уста. Тя заби три бързо една след друга, огледа ме, прихвана гънка от плата на кръста ми и заби още две.

— Ще стане много добре — уточни вече без карфици в устата. — По-ниска е от вас, госпожице Джо, но е по-слаба в кръста. Малко е по-едра в гърдите обаче — добави тихо Федра и ми се усмихна.

— Да, знам това — сопна се Джокаста, дочула шепота. — Разцепи корсета, ще го покрием с валенсианска дантела над подложка от зелена коприна. Вземи парче от стария халат на съпруга ми; цветът е много подходящ. — Тя докосна ръкава на ярко зелено райе. — Поръби и отвора със зелена коприна; ще показва красиво гърдите ѝ. — Дългите бели пръсти посочиха мястото на промяната и се понесоха почти разсеяно над гърдите ми. Докосването беше хладно, безстрастно и почти недоловимо, но аз едва се сдържах да не се отдръпна.

— Имате забележителна памет за цветове — казах, изненадана и леко смутена.

— О, помня много добре тази рокля — отвърна тя. Докосна леко бухналия ръкав. — Навремето един джентълмен ми каза, че с нея приличам на Персефона — олицетворение на пролетта. — Слаба усмивка озари лицето ѝ при спомена, после изчезна, когато вдигна глава към мен.

— Какъв цвят е косата ти, скъпа? Не съм се сетила да попитам. Някак си ми звучиш руса, но не съм сигурна дали е така. Само не ми казвай, че си чернокоса или много светла! — Усмихна се, но шегата прозвуча малко като заповед.

— По-скоро съм кестенява — казах аз и докоснах смутено косата си. — Малко е избледняла обаче; изсветлява на кичури.

Тя се смръщи при тези думи, като че ли се чудеше дали кестенявото е подходящо. Явно не успя да разреши този въпрос, защото се обърна към прислужницата.

— Как изглежда, Федра?

Жената отстъпи назад и присви очи. Осъзнах, че сигурно — като другите прислужници в къщата — е свикнала да дава подробни описания на господарката си. Тъмните очи минаха бързо по мен и спряха малко по-дълго на лицето. Тя извади две карфици от устата си, преди да отговори.

— Хубаво е, госпожице Джо. — Кимна веднъж, бавно. — Много хубаво — повтори. — Тя има бяла кожа, бяла като сметана; много е хубава с това ярко зелено.

— Хм. Но долната пола е в цвят на слонова кост; ако е твърде светла, няма ли да бледнее?

Не ми хареса да ме обсъждат така, сякаш съм произведение на изкуството — и вероятно дефектно произведение на изкуството, — но преглътнах възраженията си.

Федра поклати категорично глава.

— О, не, мадам — каза тя. — Изобщо не бледнее. Тя има скули и сенки под тях. Кафяви очи, но не с цвят на кал. Помните ли онази книга, онази, с картинките на всякакви животни?

— Имаш предвид „Разкази за изследването на индийския субконтинент“ попита Джокаста — да, помня я. Одисей ми я чете миналия месец. Искаш да кажеш, че госпожа Фрейзър ти прилича на някоя от илюстрациите? — Засмя се развеселена.

— Аха — Федра не сваляше очи от мен. — Прилича на онази голямата котка — каза тя тихо. — Като онзи тигър, който гледа иззад храстите.

За миг на лицето на Джокаста се появи смаяно изражение.

— Наистина — каза тя и се засмя, но не ме докосна отново.

Стоях в долния коридор и приглаждах коприната на зелено райе върху гърдите си. Репутацията на Федра като шивачка имаше основания; роклята прилягаше като ръкавица, дръзките ивици смарагдов сатен сияеха над по-бледите оттенъци на слоновата кост.

Джокаста се гордееше с гъстата си коса и не носеше перуки, затова за щастие не предложи и аз да сложа такава. Федра се опита да напудри косата ми с оризово брашно, но аз категорично възразих. Тя не успя съвсем да скрие мнението си относно липсата ми на усет към модата и се задоволи само да прихване къдриците ми с бяла копринена панделка и да ги вдигне високо на главата ми.

Не бях съвсем сигурна защо се възпротивих и на дрънкулките, с които се опита да ме разкраси; вероятно просто не ми харесваше цялото това суетене. Или беше някаква неясна съпротива срещу това да ме превръщат в предмет, да бъда украсявана и излагана на показ за целите на Джокаста. Така или иначе отказах. Не носех никакво друго бижу освен венчалната си халка и малки перлени обици, както и зелена кадифена панделка на шията.

Одисей слезе по стълбите над мен, безупречен с ливреята си. Аз помръднах, а той обърна глава, когато зърна полите ми.

Очите му се разшириха от искрено възхищение, когато ме видя, и се усмихна леко. После го чух да ахва и вдигнах глава, за да видя как очите му се отварят широко, но този път от страх. Стискаше така силно перилата, че кокалчетата му бяха побелели.

— Моля за извинение, мадам — каза той задавено и хукна по стълбите покрай мен, почти презглава, като остави вратата към прохода за кухнята да се клати след него.

— Какво става…? — попитах на глас и после си спомних къде… и кога… се намирам.

Дълго беше живял в къща със сляпа господарка и без господар и бе станал невнимателен. За миг беше забравил най-основната и важна защита — единствената истинска защита на един роб: безизразното лице, което крие всички мисли.

Нищо чудно, че се ужаси, когато осъзна какво е направил. Ако някоя друга жена бе видяла този непредпазлив поглед… ръцете ми изстинаха и се изпотиха, преглътнах, като си спомних миризмите на кръв и терпентин, които пареха в гърлото ми.

Но този път бях аз, напомних си, и никой не беше видял. Икономът се изплаши, но беше в безопасност. Аз щях да се държа все едно нищо не се е случило — нищо не се беше случило — и всичко щеше да е… наред, доколкото можеше да бъде. Шумът от стъпки в галерията над мен прекъсна мислите ми. Погледнах нагоре, ахнах и всичко излетя от ума ми.

Шотландец планинец в целия си блясък е впечатляваща гледка — всеки планинец, на всяка възраст, както и да изглежда. А един висок, изпънат и в никакъв случай не-грозен планинец в разцвета на живота си беше смайваща гледка.

Не беше обличал килт от Калоден насам, но тялото му не беше забравило как се носи.

— О! — възкликнах аз.

Той ме видя и белите му зъби просветнаха, когато ми се поклони, сребърните токи на обувките му сияеха. Изправи се и се завъртя, за да се развее наметалото, после тръгна бавно по стълбите, взирайки се в лицето ми.

За миг го видях какъвто беше в утрото на сватбата ни. Тартанът беше почти същият; черни квадрати на ален фон, наметалото прихванато на рамото му със сребърна брошка, спускащо се до прасците на обутите в чорапи крака.

Сега ризата му беше по-фина, както и жакетът; по дръжката на кинжала на колана му имаше златни ивици. Duine uasal, така изглеждаше сега, достоен човек.

Но смелото лице над дантелата беше същото, по-старо, но по-мъдро. И наклонът на сияещата глава и извивката на широките устни, скосените ясни котешки очи, които се взираха в моите, бяха същите. Това беше мъж, който винаги бе осъзнавал стойността си.

— На вашите услуги, мадам — каза той. После се усмихна широко, когато слезе и по последните стълби.

— Изглеждаш прекрасно — казах аз, едва успях да преглътна буцата в гърлото си.

— Не е зле — отвърна без фалшива скромност. Нагласи внимателно гънката на рамото си. — Разбира се, това е предимството на наметалото — не е трудно да го нагласиш.

— На Хектор Камерън ли е? — изпитвах някакъв нелеп срам да го докосна, когато беше облечен така великолепно. Затова докоснах дръжката на кинжала, на която имаше малка златна украса във формата на птица в полет.

Джейми пое дълбоко дъх.

— Вече е мой. Одисей ми го донесе, с комплименти от леля ми. — Усетих странна нотка в гласа му и го погледнах? Въпреки очевидното му удоволствие, че отново е с килт, нещо го тревожеше. Докоснах го по ръката.

— Какво има?

Той ми се усмихна леко, но веждите се събраха угрижено.

— Не мога да определя какво точно. Просто…

Стъпки по стълбището го прекъснаха и той ме издърпа настрани, за да направим път на един забързан роб с купчина салфетки. Къщата кипеше заради последните приготовления; чувах хрущенето на колела по чакъла зад къщата и усещах приятните аромати от подносите, донасяни на галоп от кухнята.

— Не можем да говорим тук — прошепна той. — Сасенак, ще бъдеш ли нащрек по време на вечерята? Ако ти дам знак — той дръпна ухото си, — ще ми осигуриш ли разсейване? Няма значение какво — разлей вино, изпусни лъжица, набоди съседа си с вилица… — Ухили ми се и аз се успокоих; каквото и да го тревожеше, не беше въпрос на живот и смърт.

— Да, мога да го направя. Но какво…

Една врата в галерията горе се отвори и гласът на Джокаста се понесе надолу, даваше последни нареждания на Федра. Като я чу, Джейми се наведе бързо, целуна ме, после се обърна сред ален вихър и проблясък на сребърни катарами и изчезна между двама роби, които носеха табли с кристални чаши към трапезарията. Взирах се изумена след него и едва успях да се отдръпна, за да не бъда стъпкана от слугите.

— Ти ли си, мила Клеър? — Джокаста спря в подножието на стълбите и завъртя глава към мен, очите ѝ бяха вперени над рамото ми. Беше някак притеснително.

— Аз съм — отвърнах и я докоснах по ръката, за да разбере къде точно съм.

— Усетих камфора от роклята ти — каза тя в отговор на неизречения ми въпрос и пъхна ръка под лакътя ми. — Стори ми се, че чух гласа на Джейми. Той наблизо ли е?

— Не — отвърнах, без да излъжа много. — Мисля, че отиде да посрещне гостите.

— О… — Ръката ѝ стисна моята и тя въздъхна с нещо средно между задоволство и нетърпение. — Няма да съжалявам за онова, което не може да се върне, но се кълна, че съм готова да се откажа от едното си око, стига зрението на другото да се възстанови само за миг, колкото да видя момчето с тартана тази нощ!

Поклати глава и диамантите на ушите ѝ уловиха светлината. Беше с рокля от тъмносиня коприна, подчертаваща сияещата ѝ бяла коса. По плата бяха бродирани водни кончета, които сякаш се стрелкаха сред гънките, когато тя се движеше под светлините на свещниците по стените и големите полилеи, спускащи се от тавана.

— О, да. Къде е Одисей?

— Тук, мадам. — Беше се върнал така тихо, че не го бях чула кога се е появил от другата ѝ страна.

— Хайде тогава — рече тя и го хвана под ръка. Не знаех дали това се отнася за мен, или за него, но тръгнах послушно след нея, като отстъпих встрани пред две момчета от кухнята, които носеха основното ястие — цял печен глиган, главата с бивните беше непокътната и се взираше яростно, а едрият му гръб блестеше от мазнина, готов да бъде нарязан. Миришеше божествено.

Пригладих косата си и се приготвих да се срещна с гостите на Джокаста, чувствайки се така, сякаш и аз щях да бъда представена на сребърен поднос с ябълка в устата.

* * *

Списъкът с гостите беше истински опис на „Кой кой е“ сред плантаторите покрай река Кейп Фиър. Кембъл, Максуел, Бюканън, Макнийл, Макикърн… все имена на планинци, имена от Островите. Макнийл от Бара Медоус, Маклауд от Айли… много от имената на плантациите напомняха за родината на собствениците си и за техния език; високите гипсови тавани отекваха от напевния келтски.

Неколцина мъже бяха с килтове или с карирани наметала върху жакетите и копринените бричове, но не видях никой красив като Джейми, чието отсъствие беше много подозрително. Чух Джокаста да шепне нещо на Одисей; той извика една малка прислужница с плесване на ръце и я изпрати в осветената от фенери градина, вероятно за да го намери.

Почти толкова подозрителен беше и фактът, че неколцина гости не бяха шотландци; широкоплещест и любезно усмихнат квакер с живописното име Хърмън Хъзбънд, висок, кокалест мъж на име Хънтър и — за моя огромна изненада — Филип Уайли, безупречно издокаран с перука и пудра.

— Е, значи се срещаме отново, госпожо Фрейзър — отбеляза той, като задържа ръката ми малко по-дълго, отколкото етикетът позволяваше. — Признавам, че съм изключително очарован да ви видя отново!

— Какво правите тук? — попитах малко грубо.

Той се усмихна дръзко.

— Доведе ме моят домакин, почитаемият господин Макнийл от Бара Медоус, от когото току-що закупих отличен чифт сиви коне. Като стана дума за това, и стадо диви коне не би могло да ме спре да дойда на тази вечеря, защото чух, че на нея ще присъства и ваша милост. — Очите му плъзнаха бавно по мен с разсеяността на колекционер, който разглежда рядко произведение на изкуството. — Може ли да отбележа, мадам, колко много ви отива този оттенък на зеленото?

— Предполагам, че не мога да ви спра.

— Да не говорим за ефекта от светлината на свещите по кожата ви. „Шията ти е кула от слонова кост — цитира той и прокара подмолно палец по дланта ми — очите ти са езера в Хешбон“.

— „Носът ти е Ливанската кула, която гледа към Дамаск“ — казах аз и погледнах красноречиво аристократично големия му хобот.

Той се засмя, но не ме пусна. Аз погледнах към Джокаста, която беше само на няколко метра от нас и като че ли бе потънала в разговор с новодошъл, но от опит знаех колко остър е слухът ѝ.

— На колко сте години? — попитах и присвих очи, опитвайки се да не издърпам ръката си неприлично рязко.

— Двайсет и пет, мадам — отвърна той, доста изненадан. Потупа с показалец бенката с форма на звезда до устата си.

— Да не би да изглеждам твърде неопитен?

— Не, просто исках да се уверя, че ще ви кажа истината, когато ви информирам, че вероятно съм на годините на майка ви!

Тази новина като че ли изобщо не го впечатли. Вместо това вдигна ръката ми към устните си и я целуна страстно.

— Очарован съм — ахна той. — Може ли да ви наричам маман?

Одисей стоеше зад Джокаста, тъмните му очи се взираха в гостите, които идваха по осветената алея от реката — а сега се наведе напред и прошепна нещо в ухото ѝ. Аз издърпах със сила ръката си от Уайли и потупах с нея иконома по рамото.

— Одисей — казах и се усмихнах очарователно на Уайли, — ще се погрижиш ли да настаниш господин Уайли до мен на вечерята?

— Разбира се, мадам. Ще се погрижа — увери ме той и отново се зае с наблюдението си.

Господин Уайли се поклони екстравагантно, изразявайки вечната си благодарност, и позволи на един лакей да го подкара към къщата. Аз му помахах любезно, като си мислех колко ще ми е приятно да го забода с вилица, когато му дойде времето.

* * *

Не знаех дали е резултат на късмет или на внимателно планиране, но се озовах между господин Уайли и квакера, господин Хъзбънд, като господин Хънтър — другият некелтскоговорящ — беше срещу мен. Ние образувахме малък английски остров сред морето от шотландци.

Джейми се бе появил в последния момент и сега беше настанен начело на масата, а Джокаста седеше от дясната му страна. За десети път се зачудих какво точно става. Не го изпусках от поглед, чиста вилица лежеше до чинията ми, готова за действие, но вече бяхме на третото ястие и знакът не идваше.

— Изненадан съм да науча, че джентълмен с вашите убеждения присъства на това събитие, господин Хъзбънд. Подобна фриволност не е ли оскърбителна за вас? — След като не успя да привлече вниманието ми по време на първите две ястия, Уайли сега се бе навел пред мен и поради това притискаше бедрото си в моето.

Хърмън Хъзбънд се усмихна.

— И квакерите трябва да ядат, приятелю Уайли. А и аз съм имал честта да се радвам на гостоприемството на госпожа Камерън неведнъж; дори не помислих да го откажа сега само защото тя го предлага и на други. — Той насочи вниманието си към мен и продължихме прекъснатия си разговор.

— Попитахте за регулаторите, госпожо Фрейзър? — Кимна към другата страна на масата. — Ще ви препоръчам да отправите въпросите си към господин Хънтър, защото ако регулаторите се радват на някакво водачество, то те го откриват в лицето на този джентълмен.

Господин Хънтър се поклони при комплимента. Висок човек, с едра челюст, той беше по-скромно облечен от повечето присъстващи, с изключение на квакера. Те пътуваха заедно, връщаха се от Уилмингтън към домовете си във вътрешността. Тъй като добре помнех предложението на губернатор Трайън, аз исках да науча възможно най-много в това отношение.

— Ние сме доста свободна група — каза той скромно и остави чашата с вино. — Всъщност не би трябвало да имам претенции към някакво звание; просто по една случайност земята ми е разположена така, че е удобно място за срещите ни.

— Аз пък чух, че регулаторите били най-обикновена сбирщина. — Уайли попи устните си със салфетката, като внимаваше да не отлепи изкуствената бенка. — Беззаконници, склонни към насилие срещу пълноправните представители на Короната.

— Всъщност не сме такива — отвърна все още кротко господин Хъзбънд. Изненадах се да чуя, че признава връзката си с регулаторите; вероятно движението не беше чак толкова жестоко и беззаконно, колкото намекваше Уайли. — Ние просто търсим справедливост, а това не е нещо, което може да се получи чрез насилие, тъй като има ли насилие, справедливостта със сигурност изчезва.

Уайли се засмя, изненадващо дълбок и мъжки звук, като се има предвид превзетостта му.

— Да, справедливостта определено никаква я няма! Точно с това впечатление ме остави господин съдията Доджсън, когато говорих с него миналата седмица. Или може би той греши, сър, в идентификацията на негодниците, които са нахлули в жилището му, повалили са го и са го извлекли за петите на улицата? — Усмихна се питащо към Хънтър, който беше станал тъмночервен под загара. Пръстите му стиснаха столчето на винената чаша. Аз погледнах с надежда към Джейми, но сигналът не идваше.

— Господин съдия Доджсън — каза прецизно Хънтър — е пияница и крадец, истински срам за професията си и…

От известно време чувах някакви тихи шумове отвън, но ги отдавах на криза в кухнята, която бе отделена от главната къща чрез проход. Сега шумовете станаха по-ясни и аз долових познат глас, който малко ме разсея от обясненията на господин Хънтър.

— Дънкан! — почти станах от мястото си и хората около мен обърнаха любопитно глави.

На терасата започна някаква суматоха, сенки подскачаха покрай отворените френски прозорци, гласове викаха, спореха за нещо.

Разговорите в трапезарията затихнаха и всички се обърнаха да видят какво става. Джейми беше избутал стола си назад, но преди да стане, едно привидение се появи на прага.

Това беше Джон Куинси Майърс, ловецът, който изпълни двойните врати от край до край, издокаран със същия костюм, с който беше и на първата ни среща. Облегна се тежко на рамката на вратата и огледа всички с кървясалите си очи. Беше зачервен, дишаше тежко и в едната си ръка стискаше дълга стъклена бутилка.

Очите му спряха на мен и лицето му се изкриви в плаха, но любезна физиономия.

— А ЕТО ви — каза с дълбоко задоволство. — Дънкан ми рече тъй. Да, гуспожа Клеър рече да са напийш хубавко, преди да та срежи. Е, напих са. Напих са… — Замълча, олюля се опасно и вдигна високо бутилката. — Като СКУНКС! — добави победоносно. Пристъпи в стаята, падна по лице и не помръдна повече.

Дънкан се появи на прага, и той не беше в по-добро състояние. Ризата му беше разкъсана, жакетът висеше на рамото му и около окото му бе започнала да се образува голяма синина.

Огледа проснатото тяло в краката си, после погледна извинително към Джейми.

— Опитах се да го спра, Мак Дуб.

Аз станах от мястото си и стигнах до тялото едновременно с Джейми, следвана от истинска вълна любопитни гости. Джейми ме погледна и вдигна вежди.

— Е, ти наистина каза, че трябва да е в несвяст — отбеляза той. Наведе се над ловеца и вдигна единия му клепач, под който се видя само бялото на очната ябълка. — Бих казал, че се е справил добре.

— Да, но нямах предвид да се напие до смърт! — Клекнах до безчувственото тяло и притиснах плахо два пръста към каротидната артерия. Хубав, силен пулс. И все пак…

— Алкохолът изобщо не е добра упойка — казах, клатейки глава. — Той е отрова. Потиска централната нервна система. А шокът от операцията, при алкохолната интоксикация, може да го убие.

— Няма да е голяма загуба — каза някой от гостите, но гадната му забележка потъна в истинска вълна от укорителни възгласи.

— Жалко, че е похабил толкова бренди — каза друг и всички се засмяха. Беше Филип Уайли; видях напудрената му физиономия над рамото на Джейми. Хилеше се неприятно.

— Много сме чували за уменията ви, госпожо Фрейзър. — Сега е моментът да се докажете — пред свидетели! — Той махна с ръка към тълпата около нас.

— О, я се разкарай! — отвърнах рязко.

— О, чуйте я само! — промърмори някой зад мен, не без възхищение. Уайли примигна смаян, после се ухили още по-широко.

— Вашите желания са заповед за мен, мадам — промърмори, поклони се и изчезна в тълпата.

Изправих се, обзета от колебание. Можеше да се получи. Технически, това бе проста операция, щеше да отнеме само няколко минути, ако не срещнех усложнения. Правеше се малък разрез, но трябваше да се навлезе в перитонеума, с целия риск от инфекция, който това носеше.

Все пак нямаше да намеря по-добри условия от тези, с които разполагах тук — много алкохол и много помощници. Нямаше друга налична анестезия, а при никакви обстоятелства не бих оперирала пациент в съзнание. Все пак Майърс беше поискал да го направя.

Погледнах лицето на Джейми, исках съвет. Той стоеше до мен и видя въпроса в очите ми. Е, нали искаше разсейване, по дяволите.

— Най-добре го направи, сасенак — каза и погледна проснатия мъж. — Може да не събере отново кураж или пари да се напие така. — Наведох се и пак проверих пулса му — силен и стабилен.

Величествената глава на Джокаста се появи сред любопитните лица, надничащи над рамото на Макнийл.

— Отнесете го в салона — каза тя. Отдръпна се и взе решението вместо мен.

И преди бях оперирала при странни обстоятелства, мислех си, докато си миех бързо ръцете с оцет, донесен от кухнята, но не и по-странни от тези.

Освободен от кожените си дрехи, Майърс лежеше изпружен на махагоновата маса, отпуснат като печен фазан и почти толкова живописен. Беше положен върху одеяло от конюшнята, като фрапантно основно ястие с ризата от еленска кожа и огърлицата от мечи нокти, обграден от бутилки, парцали и превръзки.

Нямаше време да се преобличам; донесоха ми една кожена касапска престилка от пушилнята да покрия роклята си. А Федра закачи дългите ми широки ръкави с карфици, за да оголи предмишниците ми.

Още свещи бяха донесени, трябваше ми светлина; свещникът сияеше от бюфета, а полилеят светеше, щедро обсипан с ароматни восъчни свещи. Не така ароматни като Майърс обаче. Взех без колебание гарафата от бюфета и плиснах отлично бренди за няколко шилинга върху покритите му с къдрави тъмни косми слабини.

— Скъп начин да убиеш бълхите — отбеляза някой критично до мен, докато наблюдаваше бързото преселение на дребните форми на живот след вълната от алкохол.

— О, но те ще умрат щастливи — каза друг глас, гласът на Иън. — Донесох ти кутията, лельо. — Той остави хирургическото сандъче до лакътя ми и го отвори.

Аз взех скъпоценната си синя бутилка с дестилиран алкохол и скалпела с право острие. Задържах острието над една купа и го полях с алкохол, като оглеждах тълпата за подходящи помощници. Доброволци нямаше да липсват; зрителите кипяха от потиснат смях и си шепнеха коментари. Прекъсната вечеря беше забравена заради вълнението от предстоящото.

Двама едри кочияши бяха извикани от кухнята, за да държат краката на пациента, а Андрю Макнийл и Фаркард Кембъл се самопредложиха да държат ръцете му. Младия Иън беше позициониран до мен, за да държи голям свещник за допълнителна светлина. Джейми зае мястото на главния анестезиолог до главата на пациента и държеше чаша, пълна с уиски, до отворената и хъркаща уста.

Проверих дали всичко необходимо и иглите за шиенето са готови, поех дълбоко дъх и кимнах на войниците си.

— Да действаме.

Пенисът на Майърс, смутен от вниманието, вече се беше скрил и надничаше срамежливо от храстите. Когато дългите крака на пациента бяха вдигнати и отворени, самият Одисей деликатно отмести торбестия скротум и хернията беше разкрита — гладка топка с големината на кокоше яйце, извивката ѝ беше тъмнолилава там, където се беше притискала към кожата на слабините.

— Господи! — каза някой от кочияшите и ококори очи при гледката. — Вярно е… той има три топки!

Колективно ахване и кикот се понесоха от зрителите, но аз бях твърде заета, за да поправям погрешните им впечатления. Обърсах внимателно перинеума с чист алкохол, потопих скалпела в течността, прокарах острието над пламъка на свещта за допълнителна стерилизация и направих бърз разрез.

Не голям, не дълбок. Само колкото да отворя кожата и да видя извивката на сияещото розово-сиво черво, което беше провиснало през разкъсания мускулен слой. Събра се кръв, тънка, тъмна струя, която започна да капе по одеялото.

Продължих разреза, потопих пръсти в купата с дезинфектант, после притиснах леко издутината нагоре. Майърс внезапно помръдна и едва не ме избута, и също така внезапно се успокои. Напрегна се отново, надигна хълбоци и асистентите ми за малко да изпуснат краката му.

— Събужда се! — извиках на Джейми над надигналите се тревожни викове. — Дай му още, бързо! — Всичките ми колебания относно употребата на алкохол като упойка се оказаха основателни, но вече беше късно.

Джейми стисна челюстта на Майърс, отвори устата му и изля уиски в нея. Майърс се задави, започна да плюе и да издава звуци като давещ се бизон, но явно достатъчно алкохол се разля по гърлото му, защото огромното тяло се успокои. Той притихна, мърморейки, и отново захърка задавено.

Бях успяла да задържа пръстите си на място; кървенето беше твърде силно, но поне мятането му не беше накарало червото да провисне отново. Взех чиста кърпа, накисната в бренди, и попих мястото. Да, вече виждах ръба на мускулния слой, Майърс беше кльощав и затова имаше само тънък слой жълта мазнина под кожата, която я разделяше от тъмночервените нишки отдолу.

Усетих движението в червата му, когато си пое дъх, тъмната влажна топлина на тялото му обграждаше голите ми пръсти в онази странна, едностранна интимност, която могат да изпитат единствено хирурзите. Затворих очи и забравих за бързането, забравих за наблюдаващата ме тълпа.

Поех бавно дъх, нагласих го към ритъма на хъркането. Над смрадта на брендито и предизвикващите леко гадене аромати на храна, усещах землистите миризми на тялото му: застояла пот, мръсна кожа, лек дъх на урина и медната миризма на кръв. За всеки друг те щяха да са неприятни, но не и за мен, не и сега.

Това тяло не беше нито добро, нито лошо. Това тяло беше мое, сега.

Те всички бяха мои; изпадналите в безсъзнание тела в ръцете ми, разкриващи тайните си пред мен. Мъжете, които го държаха, ме гледаха. Не се случваше винаги, но когато се случеше, усещането беше незабравимо; синтез на съзнания в един организъм. И аз поех контрола над този организъм, станах част от него, забравила за себе си.

Времето спря. Силно съзнавах всяко движение, всеки дъх, всяко дръпване на конеца от котешки черва, когато затегнах ингвиналния пръстен, но ръцете ми не ми принадлежаха. Гласът ми беше висок и ясен, даваше заповеди, които веднага бяха изпълнявани, а някъде далече един малък наблюдател в ума ми надзираваше процеса на операцията с дистанциран интерес.

И тогава всичко приключи, времето отново потече. Отстъпих назад, прекъснах връзката, чувствах се леко замаяна от непривичната самота.

— Готово — казах и зрителите избухнаха в силни аплодисменти. Още бях замаяна — нима бях прихванала алкохолното опиянение от Майърс чрез осмоза? Обърна се и направих екстравагантен реверанс към гостите.

След час аз самата бях пияна, паднах жертва на десетките наздравици в моя чест. Успях да избягам за миг, като се извиних, че трябва да проверя пациента си и тръгнах по стълбите към гостната, в която лежеше.

Спрях в галерията, като се държах за перилата. Чувах жуженето на разговори и смях отдолу; партито още течеше, но се беше пръснало на малки групички из фоайето и салона. От тази гледна точка приличаха на медна пита, пухкави перуки на главите, фини рокли, подскачащи напред-назад по шестостенните плочки, жужащи над чаши, пълни с нектара на бренди и портър.

Ако Джейми бе искал разсейване, помислих си замаяно, то определено надминах очакванията му. Явно онова, което щеше да се случи, беше отложено. Но какво беше то и за колко време бе предотвратено? Поклатих глава, за да я проясня — с незначителен резултат — и тръгнах да видя пациента си.

Майърс още спеше дълбоко и блажено, дишаше бавно и памучните завеси на леглото потрепваха. Робинята Бети ми кимна усмихната.

— Той е добре, госпожо Клеър — прошепна тя. — Не можете да го събудите и с топ.

Нямаше нужда да проверявам пулса му; главата му бе извърната и виждах огромната вена на шията, трептеше бавно и стабилно, като удари на чук. Докоснах го и усетих кожата му хладна и влажна. Нямаше треска, нямаше признаци на шок. Цялата му огромна персона излъчваше спокойствие и благодат.

— Как е той? — Ако не бях толкова пияна, щях да се стресна. Но сега само се завъртях по оста си и видях, че Джейми стои зад мен.

— Добре е. Не можеш да го убиеш и с оръдие. Като теб е — казах и осъзнах, че се облягам на него, а ръцете му са на кръста ми. Зачервеното ми лице бе заровено в хладните гънки на ризата му. — Неразрушим.

Той ме целуна по главата и приглади назад няколко къдрици, които бяха избягали от прическата по време на операцията.

— Справи се добре, сасенак — прошепна ми. — Много добре, хубавице.

Миришеше на вино и восък, на билки и планинска вълна. Плъзнах ръка надолу и усетих извивките на задника му, гладък и свободен под килта. Той помръдна леко, бедрото му се притисна за миг към моето.

— Трябва ти чист въздух, сасенак, и трябва да поговорим. Можеш ли да го оставиш за малко?

Погледнах към леглото и хъркащия му обитател.

— Да. Стига Бети да остане при него, за да е сигурна, че няма да повърне в съня си и да се задави. — Погледнах към робинята, която изглеждаше изненадана, че изобщо я питам и кимна с готовност.

— Ще се срещнем при градината с билките и гледай да не паднеш по стълбите и да си строшиш врата, нали? — Вдигна брадичката ми, целуна ме бързо и дълбоко, и ме остави замаяна — някак едновременно по-трезва и по-пияна от преди.

13.

Изпитание на съвестта

Нещо тъмно се приземи на алеята пред нас с тихо туп и аз рязко спрях и стиснах ръката му.

— Жаба — каза невъзмутимо Джейми. — Чувала ли си ги как пеят?

„Пеят“ не беше думата, която ми хрумваше относно хора от квакане и сумтене от тръстиките близо до реката. От друга страна, Джейми беше напълно лишен от музикален слух. Той побутна с крак тъмната форма.

— Брекекекеке, ко-акс, ко-акс — цитира той. — Брекеке, ко-акс! — Формата отскочи и изчезна в мокрите растения покрай пътеката.

— Винаги съм знаела, че имаш дарба за езиците — казах развеселена. — Но не знаех, че говориш и жабешки.

— Е, не го говоря добре — каза той скромно. — Обаче имам хубав акцент, ако мога да отбележа.

Засмях се, той стисна ръката ми и я пусна. Мимолетната искра на шегата угасна, не успя да разпали разговор и ние продължихме, физически заедно, но разделени на мили в мислите си.

Трябваше да съм изтощена, но адреналинът още бушуваше във вените ми. Чувствах екзалтацията, която идва с изпълняването на успешна операция, да не говорим за обичайното опиянение от алкохолната интоксикация. Ефектът от всичко това още ме караше да се олюлявам, но съзнавах съвсем ясно всичко около себе си.

Под дърветата близо до пристана имаше изящна пейка и Джейми ме водеше натам, към сенките. Той се настани на мраморната пейка с дълбока въздишка, която ми напомни, че не само за мен вечерта е била изпълнена със събития.

Огледах се с преувеличено внимание, после седнах до него.

— Сами сме и никой не ни вижда — казах аз. — Искаш ли да ми кажеш какво става, по дяволите?

— О, да. — Изправи гръб и се протегна. — Трябваше да ти кажа по-рано, само че не очаквах тя да направи такова нещо. — Той посегна и хвана ръката ми в тъмното. — Не че е нещо лошо. Когато ми донесе наметалото, кинжала и брошката, Одисей ми каза, че Джокаста смята да направи някакво обявление на вечерята — ще обяви пред всички, че иска да ме направи наследник на… това.

Жестът му обхвана къщата и нивите под нас, и всичко останало: речния пристан, овощната градина, градините пред къщата, конюшните, безкрайните акри борова гора, дъскорезницата, дестилерията за терпентин и четиридесетте роби, които работеха там.

Представих си как ще протече всичко, както сигурно го бе видяла и Джокаста; Джейми седи начело на масата, облечен с тартана на Хектор Камерън, с кинжала и брошката му — на тази брошка бе изписан девизът на клана „Обединение!“ — обграден от другарите на Хектор, всички очакващи да приветстват своя млад сънародник тук.

Ако тя направеше такова заявление в компанията на местните шотландци, добре наквасени с хубавото уиски на Хектор, те щяха да го приемат веднага за господар на Ривър Рън, помазан с глиганска мас и коронясан с восъчни свещи.

Това беше типичен за Макензи план, помислих си; дързък, драматичен и напълно нехаещ за желанията на замесените в него.

— И ако го беше направила — каза той, отразявайки мислите ми с изключителна прецизност, — щеше да ми е много неловко да отхвърля тази чест.

— Да, много.

Той внезапно се изправи, не можеше да стои мирен. Без да каже нищо, ме хвана за ръка; аз станах с него и поехме по алеята към овощната градина, която заобикаляше официалната. Фенерите, запалени за приема, бяха махнати, свещите им — прибрани за по-късна употреба.

— Защо Одисей ти е казал? — попитах аз.

— Ти ми кажи, сасенак — каза той. — Кой е господар на Ривър Рън сега?

— О! — казах аз. И добавих: — О!

— Точно така — рече сухо той. — Леля ми е сляпа; кой води сметките и върти домакинството? Тя може и да решава какво да се направи, но кой казва дали е направено? Кой е винаги до нея, за да ѝ каже какво става, чии думи чува тя, на чия преценка вярва най-много?

— Разбирам. — Взирах се в замислено в земята. — Нали не мислиш, че е подправил сметките или нещо подобно? — Надявах се да не е така; много харесвах иконома на Джокаста и мислех, че между тях има сърдечност и уважение. Не исках да мисля, че я мами хладнокръвно.

Джейми поклати глава.

— Не. Прегледах счетоводните книги и всичко е наред, всъщност дори в идеален ред. Сигурен съм, че той е честен човек и верен слуга, но няма да е нормално, ако с радост отстъпи мястото си на непознат.

Изсумтя рязко.

— Леля може и да е сляпа, но този чернокож човек вижда съвсем ясно. Не ми каза и дума, за да ме разубеди. Каза ми само какво смята да направи тя и после ме остави сам да реша какво да сторя. Или да не сторя.

— Мислиш, че той знае, че ти не би… — спрях, защото не бях сигурна дали наистина не би приел. Гордост, предпазливост или и двете можеха да са причина да се противи на подмолния план на Джокаста, но това не означаваше, че ще го отхвърли.

Той не отговори и през мен премина студена тръпка. Потреперих въпреки топлия летен въздух и хванах ръката му, търсех утеха в солидното усещане на плътта му между пръстите си.

Беше краят на юли и от овощната градина се носеше сладък аромат на узрели плодове, така наситен, че почти можех да усетя чистия тръпчив вкус на новите ябълки. Помислих за изкушението и за червея, който се крие под красивата кора.

Изкушение не само за него, но и за мен. За него това бе шанс да осъществи природата си, да осъществи съдбата си. Той беше роден и отгледан за това: да управлява голямо имение, да се грижи за хората в него и да заеме мястото си сред уважаваните хора, сред равните си. И най-важното — да се завърне в клана и семейството. Аз вече съм част от това, беше ми казал.

Не го беше грижа за самото богатство, сигурна бях. Не мислех, че иска и власт, защото, вече знаеше какво чака в бъдещето и ако искаше власт, щеше да тръгне на север, за да потърси мястото си сред основателите на нацията.

Но той вече е бил господар. Беше ми казал малко за времето си в затвора, но едно нещо бе останало в паметта ми. За хората, с които беше живял в килията — Те бяха моите хора. И това ме поддържаше жив. И си спомних какво казваше Иън за Саймън Фрейзър: Сега грижата за хората му е единствената му връзка с човещината.

Да, Джейми имаше нужда от хора. Хора, които да води, за които да се грижи, да защитава и с които да се сражава. А не да притежава.

Минахме покрай овощната градина все така в мълчание и покрай дългите цветни лехи с аромати на лилии и лавандула, съсънки и рози, така опияняващи, че дори само разходката в горещия тежък въздух бе като потапяне сред лехите с ухаещи цветчета.

О, Ривър Рън беше градина на земните наслади, да… но аз имах чернокож приятел, оставих дъщеря си на неговите грижи.

Като се сетих за Джо Абърнати и Бриана, ми се стори, че съществувам на две места едновременно. Виждах лицата им в ума си, чувах гласовете им с вътрешния си слух. И все пак реалността беше мъжът до мен, с развяващ се при всяка крачка килт и замислено сведена глава.

Това беше моето изкушение: Джейми. Не несъществените удобства на меките легла и красивите стаи, копринените рокли или общественото положение. Джейми.

Ако той не приемеше предложението на Джокаста, трябваше да прави нещо друго. И това „нещо друго“ вероятно щеше да бъде опасната примамка на Уилям Трайън за земя и хора. Това от една страна беше по-добро от щедрото предложение на Джокаста, защото изграденото щеше да е негово. Наследство, което искаше да остави на Бриана. Ако доживееше да го изгради.

Още живеех в двете равнини — в тази, в която чувах шепота на килта му до полите си и усещах влажната топлина на тялото му, по-топло от горещия въздух. Усещах мускусния му аромат, който ме караше да искам да го издърпам в лехата, да разкопчая брошката и да накарам наметалото да падне от раменете му, да сваля корсажа си и да притисна гърди към него, да легнем полуголи и възбудени сред мокрите зелени растения и да го откъсна от мислите му.

Но в равнината на спомените усещах аромата на тисови дървета и вятъра от морето, а под пръстите ми не беше топъл мъж, а студеният гладък гранит на надгробния камък с неговото име.

Не проговорих. Той също.

Вече бяхме направили пълна обиколка и се връщахме към реката, където сивите каменни стъпала се спускаха надолу и изчезваха под плискащата се вода. Макар и толкова нагоре по течението още се усещаха отзвуци от прилива.

Там беше закотвена лодка; малка гребна лодка, предназначена единствено за риболов и разходки.

— Искаш ли да се разходим?

— Да, защо не? — Сигурно и той изпитваше същото желание като мен — да се махне от къщата и Джокаста, да се отдалечи достатъчно, за да може да мисли ясно, без опасността да бъде прекъснат.

Слязох, като се държах за ръката му. Преди да стъпя в лодката обаче, той се обърна към мен. Придърпа ме към себе си, целуна ме нежно, веднъж, после ме притисна към тялото си и положи брадичка на главата ми.

— Не знам — каза тихо, в отговор на неизречените ми въпроси. Влезе в лодката и ми подаде ръка.

* * *

Мълчеше, докато се носехме по реката. Беше тъмна, безлунна нощ, но отраженията на звездното сияние по водата ни осигуряваха достатъчно светлина, за да виждаме, след като очите ми свикнаха с редуването на блясъка на водата и дървесните сенки.

— Няма ли да кажеш нещо? — попита той най-сетне.

— Не аз трябва да реша — отвърнах, усещах стягане в гърдите, което не се дължеше на корсета.

— Така ли?

— Тя е твоя леля. Това е твоят живот. Ти трябва да решиш.

— А ти ще си само зрител, така ли? — Той изсумтя и натисна греблата срещу течението. — Това не е ли и твоят живот? Или все пак не смяташ да останеш с мен?

— Какво имаш предвид? — сепнах се аз.

— Ами сигурно ти идва в повече. — Сведе глава над веслата. Не можех да видя лицето му.

— Ако имаш предвид случилото се в дъскорезницата…

— Не, не това. — Пак натисна греблата, раменете му се изпънаха под ризата, усмихна ми се накриво. — Смърт и бедствия не биха те притеснили, сасенак. Но малките неща, ежедневието… Виждам как потрепваш, когато черната слугиня ти сресва косата или когато момчето ти взима обувките да ги изчисти. И робите, които работят на терпентина. Това те тревожи, нали?

— Да, така е. Аз… не мога да имам роби. Казах ти…

— Да, каза ми. — Остави греблата за миг, за да отметне кичур от лицето си. Очите му срещнаха моите.

— И ако избера това, сасенак… ще можеш ли да останеш с мен и да гледаш, и да не правиш нищо? Защото няма какво да се направи, докато леля ми не умре. Вероятно дори никога.

— Какво искаш да кажеш?

— Тя няма да освободи робите си — как би могла? Аз също няма да мога, докато е жива.

— Но щом наследиш плантацията… — поколебах се. Освен че бе ужасно да обсъждаме смъртта на Джокаста, все пак нямаше никакви признаци това да се случи скоро; Джокаста бе на малко повече от шейсет години и в добро здраве, ако не се брои слепотата ѝ.

Внезапно разбрах какво има предвид; можех ли да се накарам да живея ден след ден, месец след месец, година след година, като собственица на роби? Не можех да се преструвам, че ще е нещо друго, не можех да потърся утеха в мисълта, че съм само гостенка, чужд човек.

Прехапах устна, за да не изкрещя веднага отказа си.

— И дори тогава — отвърна той на думите ми. — Не знаеше ли, че собственик на роби не може да ги освободи без писменото разрешение на Събранието?

— Какво? — втренчих се в него. — И защо не?

— Плантаторите ще се страхуват от въоръжено въстание на негрите — каза той. — И кой може да ги вини? — добави саркастично.

— Робите не могат да имат оръжия, освен инструменти и ножове, а законът за кръвопролитието им пречи да ги използват. — Той поклати глава. — Не, Събранието никога няма да позволи освобождаването на голяма група чернокожи, които да бродят из окръга. Дори ако някой иска да освободи един от робите си и получи разрешение за това, освободеният роб трябва да напусне колонията бързо, иначе може да бъде заловен и поробен от някой друг.

— Мислил си за това — казах бавно.

— А ти не си ли?

Не отговорих. Прокарах ръка по водата, малка вълничка се вдигна около китката ми. Не, не бях мислила за подобна вероятност. Не и съзнателно, защото не исках да се изправям пред избора, който сега се простираше пред мен.

— Предполагам, че това е голяма възможност — казах, гласът ми звучеше напрегнато и неестествено дори в моите уши. — Ще ръководиш всичко…

— Леля ми не е глупава — прекъсна ме той с лека острота в гласа. — Тя ще ме направи наследник, но не и собственик на имота ѝ. Ще ме използва да върша нещата, които тя не може да върши, но няма да съм нещо повече от неин служител. Да, ще иска мнението ми, ще се вслушва в съвета ми, но всичко ще става по нейната воля.

Той поклати глава.

— Съпругът ѝ е мъртъв. Без значение дали го е обичала или не, тя е господарката сега, без никакво съмнение. И тя се радва на вкуса на властта твърде много, за да се откаже от него.

Беше съвсем прав в оценката си на характера на Джокаста Камерън и тук се криеше ключът към нейния план. Тя имаше нужда от мъж; някой, който да ходи там, където тя не може, да се оправя с флота, да изпълнява задачите в голямото имение, с които тя не може да се справи заради слепотата си.

И в същото време определено не искаше съпруг; някой, който ще узурпира властта ѝ и ще ѝ нарежда. Ако не беше роб, Одисей щеше да я замества, но макар да беше нейните очи и уши, той не можеше да бъде и нейните ръце.

Не, Джейми беше идеалният избор; силен, компетентен мъж, способен да вдъхва уважение сред равните си и да наложи властта си над подчинените си. Мъж, който знае как се управляват хора и имение. Освен това бе обвързан с нея чрез родствената връзка и задължението да изпълнява заповедите ѝ, но иначе ще бъде безвластен. Тя щеше да го държи в зависимост чрез щедростта си и обещанието да получи Ривър Рън; дълг, който Джокаста щеше да изплати едва след смъртта си.

Буцата в гърлото ми нарастваше, докато търсех думи. Не можех, помислих си. Не бих могла да се справя с това. Не бих могла да се изправя и пред алтернативата обаче; не можех да го накарам да отхвърли предложението, като знаех, че това ще го изпрати в Шотландия, за да се срещне със смъртта си.

— Не знам какво да направиш — казах накрая, гласът ми едва се чуваше над ритмичния плясък на веслата.

В реката се бе образувал вир заради паднало голямо дърво, клоните му бяха пленили всякакви наноси, които се носеха по течението. Джейми се отправи натам и приближи лодката към спокойните води. Остави греблата и избърса с ръкав челото си, като дишаше тежко от усилието.

Нощта беше тиха, чуваше се само лекото плискане на водата и от време на време драскането на потопените дървесни клони в корпуса на лодката. Най-сетне той посегна напред и докосна брадичката ми.

— Лицето ти е моето сърце, сасенак — каза тихо, — а любовта ти е моята душа. Но ти си права; не можеш да бъдеш моята съвест.

Въпреки всичко някак ми олекна, сякаш някакво неопределимо бреме падна от плещите ми.

— О, радвам се — казах и добавих импулсивно: — Би било огромно бреме.

— Така ли? — Той ме погледна леко сепнат. — За толкова порочен ли ме мислиш?

— Ти си най-добрият човек, когото познавам — отвърнах. — Исках да кажа… че е огромно бреме да се опитваш да живееш за двама. Да се опитваш да ги вместваш някак в представите си за това кое е редно… правиш го за дете, разбира се, налага се, но дори тогава е ужасно трудно. Не бих могла да го направя за теб — няма да е редно, дори да опитвам.

Явно го бях смутила много. Той поседя мълчаливо с леко извърнато лице.

— Наистина ли ме мислиш за добър човек? — попита накрая. В гласа му имаше странна нотка, която не можех да разгадая.

— Да — отвърнах без колебание. После добавих, почти на шега: — А ти не се ли мислиш?

След дълга пауза той каза доста сериозно:

— Не, не мисля.

Погледнах го, безмълвна, сигурно устата ми беше зейнала от изумление.

— Аз съм жесток човек и го знам добре — каза той тихо. Разпери ръце на коленете си; големи ръце, които можеха да държат меч и кинжал с лекота или да удушат човек. — Ти също го знаеш… или би трябвало.

— Никога не си правил нищо, ако не си бил принуден да го направиш!

— Така ли?

— Да, така — казах, но дори докато го изричах, усетих, че съмнението засенчва думите ми. Дори когато бяха сторени по принуда, нима подобни неща не оставяха петно върху душата?

— Но нали не мислиш за мен същото като за Стивън Бонет, например? И той може да каже, че действа по необходимост.

— Ако мислиш, че имаш нещо общо със Стивън Бонет, значи напълно грешиш — казах твърдо.

Той сви рамене почти нетърпеливо и се разшава на тясната пейка.

— Няма голяма разлика между мен и него, само това, че аз имам чувство за чест, което на него му липсва. Та нали това ми пречи да се превърна в крадец? — попита той. — Да започна да ограбвам когото сваря? Все пак не ми е съвсем чуждо — дядо ми е построил Леох със златото на онези, които е ограбил в планинските проходи, а друг е успял чрез телата на жените, които е принудил да му отдадат богатството и титлите си.

Той се протегна, силните рамене се издигнаха тъмни на фона на сияещата вода. После внезапно хвана греблата на коленете си и ги хвърли в дъното на лодката с трясък, който ме накара да подскоча.

— Аз съм на повече от четиридесет и пет! — каза той. — Един мъж трябва вече да се е установил на тази възраст, нали? Трябваше да имам дом, да имам земя, с която да си изкарвам прехраната, да имам заделени пари за старини.

Той пое дълбоко дъх; видях как бялата пазва на ризата му се надига заедно с гърдите.

— Е, аз нямам къща. Нито земя. Нито пари. Нито чифлик, нито дори нива, или крава или овца, или прасе, или коза! Нямам покрив, нито постеля, нито нощно гърне, в което да се изпикая!

Удари с юмруци по пейката и тя потрепери силно под мен.

— Дори дрехите на гърба ми не са мои!

Настъпи дълга тишина, нарушавана само от песента на щурците.

— Имаш мен — казах тихо. Но това не ми се струваше кой знае какво.

Той изсумтя гърлено, може би се засмя, или изстена.

— Да, имам теб — каза. Гласът му потрепери леко, дали от страст, или от смях, не знаех. — И точно това е проблемът, нали?

— Така ли?

Вдигна ръце в жест на огромно нетърпение.

— Ако бях сам, щеше ли да има значение? Можех да живея като Майърс; да отида в гората, да ловувам, да ловя риба, за да се изхранвам, и когато остарея, да легна под някое дърво и да умра, като оставя на лисиците да оглозгат кокалите ми. Кого щеше да го е грижа?

Сви рамене с раздразнение, сякаш ризата му отесня.

— Но не съм сам. С мен сте ти, Иън, Дънкан, Фъргъс и Марсали. Бог да ми е на помощ, дори за Лери трябва да мисля!

— О, моля те — изстенах аз.

— Не разбираш ли? — попита той почти отчаяно. — Искам да положа целия свят в краката ти, Клеър, а нямам какво да ти дам. Нищо!

Той явно наистина мислеше, че това има значение.

Гледах го и търсех думи. Беше се извърнал леко встрани, с приведени от отчаяние рамене.

Само за час бях преминала от мъката при мисълта, че ще го изгубя в Шотландия, през силното желание да легна с него сред цветята до много силния порив да го халосам по главата с гребло. А сега отново се връщах към нежността.

Накрая хванах голямата му мазолеста ръка, плъзнах се напред, за да коленича на дъските между краката му. Облегнах глава на гърдите му и усетих дъха му в косата си. Нямах думи, но бях направила избора си.

— Където и да идеш — казах аз, — ще бъда с теб; и където и да живееш, аз ще бъда там; твоите хора ще са мои хора, и твоят Бог ще е мой Бог: където умреш, там ще умра и аз, и там ще ме погребат. — Дали в шотландските планини или в южните гори, направи каквото трябва да направиш; аз ще бъда с теб.

* * *

Водата течеше бърза и плитка в средата на потока; виждах черните канари точно под сияещата повърхност. Джейми също ги видя и натисна греблата да завие, за да се приближим към чакълестия бряг, в басейнче, оформено от корените на една плачеща върба. Наведох се и хванах един клон, за да завържа въжето за него.

Бях си мислила, че ще се върнем в Ривър Рън, но явно щяхме да спрем тук за почивка. Бяхме продължили нагоре срещу течението и Джейми гребеше усилено.

Оставена сама с мислите си, можех само да слушам тихото съскане на дъха му и да се чудя какво ще стори. Ако избереше да остане… е, може би нямаше да е толкова трудно, колкото си мислех. Не подценявах Джокаста Камерън, но не подценявах и Джейми Фрейзър. Колъм и Дугал Макензи се бяха опитали да го подчинят на волята си, но не успяха.

Изпитах вина при спомена за последния път, когато видях Дугал Макензи, как шепнеше беззвучни проклятия, докато се давеше в собствената си кръв, а кинжалът на Джейми беше забит в основата на гърлото му. Аз съм жесток човек — беше казал той, — и ти го знаеш.

Но все пак грешеше; имаше разлика между него и Стивън Бонет, мислех си, докато гледах как се навежда над греблата, грацията и мощта на силните му ръце. Той имаше не само чувство за чест: той беше добър, смел… и съвестен.

Осъзнах къде отиваме, когато зави с едното гребло и насочи лодката през течението към устието на широк поток, над който бяха надвиснали тополи. Никога не бях ходила там по вода, но Джокаста бе казала, че не е далече.

Не биваше да се изненадвам; ако тази нощ той бе решил да се изправи пред демоните си, това беше най-подходящото място.

Малко по-нагоре по потока се тъмнееше притихналата дъскорезница. Зад грамадата ѝ се виждаше сияние; светлина от бараките на робите близо до гората. Обграждаха ни обичайните нощни звуци, но мястото изглеждаше странно притихнало въпреки шума на дърветата и реката, и квакането на жабите. Макар че беше нощ, огромната сграда като че ли хвърляше сянка, но вероятно просто така ми се струваше.

— Денем такива места са много оживени, но нощем са доста зловещи — казах аз в усилие да наруша тишината.

— Така ли? — попита разсеяно Джейми. — На мен тук и денем не ми хареса.

Потреперих при спомена.

— На мен също, исках да кажа само…

— Бърнс е мъртъв. — Не ме погледна; лицето му бе извърнато към дъскорезницата, полускрито от сянката на върбата.

Пуснах края на въжето.

— Надзирателят ли? Кога? — попитах, шокирана от тази новина. — И как?

— Този следобед. Най-малкият син на Кембъл донесе новината точно преди залез.

— Как? — попитах отново. Хванах коленете си и стиснах силно коприната на роклята.

— Ами зараза на кръвта. — Говореше съвсем нехайно, без съчувствие. — Много гаден начин да умреш.

Беше прав. Всъщност никога не бях виждала човек да умира от тетанус, но знаех добре симптомите: безпокойство, трудно преглъщане, постепенно сковаване на мускулите на ръцете, краката и врата, спазми. Спазмите се засилват и стават все по-продължителни, докато тялото на пациента не се скове като дърво и се извива от агония, изопва се и се отпуска, докато накрая не дойде и последният спазъм, след който не следва отпускане, а смъртта.

— Умрял ухилен, каза Рони Кембъл. — Но едва ли щото се е радвал на смъртта. — Нямаше и капчица хумор в тази шега.

Седях сковано, усещах студ по гръбнака си въпреки топлата нощ.

— Това не е бърза смърт — казах. Подозрение започна да плъзва пипалата си в ума ми. — От тетанус се умира за няколко дни.

— Ами на Дейви Бърнс му отне пет дни. — Ако имаше някакъв хумор в гласа му, когато започна да говори, вече нямаше и помен от него.

— Видял си го — казах аз и леко потрепване на гняв започна да разтапя вътрешния студ. — Видял си го! И не си ме извикал?

Бях превързала раната на Бърнс — ужасна, но не и животозастрашаваща — и ми казаха, че ще го държат на „сигурно място“, докато не се успокоят нещата след линча. Бях така ужасена от случилото се, че не попитах повече какво става с надзирателя, нито къде е: именно вината ми заради това нехайство ме ядоса и го знаех, но осъзнаването не ми помагаше.

— А какво можеше да сториш? Мисля, че си ми казвала, че от това няма спасение, дори в твоето време. — Той не ме поглеждаше; виждах профила му, обърнат към дъскорезницата, главата му се очертаваше по-тъмна на фона на бледите листа.

Насилих се да пусна полите си; пригладих смачкания плат на коленете си, като си мислех за Федра, която сигурно ще се измъчи, докато я изглади.

— Не — казах с усилие. — Не можех да го спася. Но трябваше да го прегледам; можех поне да облекча болките му.

Той не ме погледна; видях, че главата му се завъртя, и усетих, че се размърда в лодката.

— Можеше — рече равно.

— А ти нямаше да ми позволиш… — спрях, защото си спомних отсъствието му през изминалата седмица и уклончивите отговори, когато го питах къде е бил. Можех да си представя добре сцената; малката задушна стая на тавана в къщата на Фаркард Кембъл, където бях превързала раната на Бърнс. Слабата фигура на леглото, която умира пред студените погледи на онези, които законът беше превърнал в неохотни негови съюзници. Той знаеше, че умира презрян. Усещането за студ се върна и ръцете ми настръхнаха.

— Не. Нямаше да позволя на Кембъл да те извика — каза той тихо. — Има закон, сасенак — но има и справедливост. Аз добре разбирам разликата.

— Но има и милост. — А ако някой ме беше попитал, щях да нарека Джейми Фрейзър милостив човек. Някога беше такъв. Но изминалите оттогава години бяха тежки, а състраданието беше слабо чувство, което обстоятелствата лесно разрушаваха. Все пак бях вярвала, че е запазил добротата си; и усетих странна болка при мисълта за загубата ѝ. Не, не мисля. Наистина ли беше останала само честта?

Лодката се беше завъртяла леко и сега увисналият клон беше между нас. От мрака зад листата се чу леко изсумтяване.

— Блажени са милостивите — каза той, — защото ще получат милост. Бърнс не беше милостив и не получи милост. А колкото до мен, щом Бог е взел решение за някого, не мисля, че трябва да се бъркаме.

— Мислиш, че Бог му е изпратил тетануса?

— Не мисля, че някой друг ще има достатъчно въображение за това. Пък и — продължи той логично — откъде другаде можем да търсим справедливост?

Исках да кажа нещо, но не намерих думи. Отказах се, върнах се към единствената възможна посока на спора. Леко ми прилошаваше.

— Трябваше да ми кажеш. Дори да не си мислил, че мога да помогна, не ти решаваш дали…

— Не исках да ходиш. — Говореше тихо, но със стоманена нотка.

— Знам, че не си искал! Но няма значение дали си смятал, че Бърнс заслужава да страда…

— Не заради него! — Лодката се разлюля силно, когато той помръдна, и аз се хванах за бордовете, за да се задържа. Той говореше разпалено. — Изобщо не ме беше грижа дали Бърнс ще умре мъчително, или не, но аз не съм чудовище! Не ти казах не защото исках той да страда; направих го, за да те защитя.

Бях облекчена да чуя това, но все повече се ядосвах, когато започнах да осъзнавам истината за стореното от него.

— Не е било твоя работа да решаваш това. Аз не съм твоята съвест, и ти не си моята! — Отметнах гневно клонките на върбата между нас, за да го видя.

Внезапно една ръка се стрелна през листата и хвана китката ми.

— Аз съм този, който трябва да те пази!

Опитах да се отдръпна, но той ме стискаше здраво и нямаше да ме пусне.

— Аз не съм младо момиче, което се нуждае от защита, нито съм глупачка! Ако има някаква причина да не правя нещо, просто ми кажи и ще те послушам. Но не можеш да решаваш какво да правя и къде да ходя, без дори да ме попиташ. Няма да търпя това и ти го знаеш, по дяволите!

Лодката се разклати, листата изшумоляха и главата му изникна сред тях, гледаше ме ядосано.

— Не се опитвам да ти казвам къде да ходиш!

— Ти решаваш къде не трябва да ходя, а това е същото! — Листата на върбата се плъзнаха по раменете му, когато лодката се раздвижи и ние се завъртяхме бавно, излизайки от сянката на дървото.

Той се извиси над мен, огромен като дъскорезницата, главата и раменете му закриваха голяма част от пейзажа. Дългият прав нос беше на сантиметри от моя, а очите му бяха присвити. Бяха достатъчно тъмносини, за да изглеждат черни на тази светлина, и беше притеснително да ги гледаш така отблизо.

Аз примигнах. Той — не.

Беше пуснал китката ми, когато мина през листата. Сега ме хвана над лактите. Усещах топлината на ръцете му през плата. Те бяха много големи и много твърди, внезапно ме накараха да осъзная крехкостта на собствените ми кости. Аз съм жесток човек.

Беше ме разтърсвал и преди, един или два пъти, и не ми хареса. В случай че беше решил да направи същото, плъзнах крак между краката му, готова да забия коляното си с всички сили.

— Сгреших — каза той.

Очаквах насилие и кракът ми потрепна, макар да чух какво ми каза. Преди да се спра, той събра крака и стисна коляното ми между бедрата си.

— Казах, че сгреших, сасенак — повтори с леко раздразнение. — Чу ли?

— О… не — отвърнах, почувствах се глупаво. Размърдах плахо коляно, но той стискаше здраво бедрата си.

— Няма ли да ме пуснеш, ако обичаш? — попитах любезно. Сърцето ми още бумтеше.

— Не, няма. Сега ще ме изслушаш ли?

— Сигурно — отвърнах, все така любезно. — Все пак не съм заета с нищо друго в момента.

Бях достатъчно близо, за да видя как потрепват устните му. Бедрата му ме стиснаха още по-силно, после се отпуснаха.

— Това беше много глупава свада и ти го знаеш не по-зле от мен.

— Не, не го знам. — Гневът ми бе намалял малко, но нямаше да го оставя да му се размине съвсем. — Може би не е важно за теб, но за мен е важно. И не е глупаво. И ти го знаеш, иначе нямаше да признаеш, че си сгрешил.

Този път устните потрепнаха по-силно. Той стаи дъх и пусна ръцете ми.

— Е, може би трябваше да ти кажа за Бърнс, признавам. Но ако го бях направил, ти щеше да отидеш при него, дори да ти бях казал, че е отравяне на кръвта — мога да го позная, виждал съм го и преди. Дори да не можеше да сториш нищо, пак щеше да отидеш, нали?

— Да. Пак щях да отида.

Всъщност наистина нямаше да мога да сторя нищо за Бърнс. Упойката на Майърс нямаше да помогне при тетанус. Нищо освен инжектирано кураре нямаше да го спаси от спазмите. Можех да му предложа само утехата на присъствието си, а той със сигурност нямаше да го оцени или дори да го забележи. Все пак щях да се почувствам длъжна да го предложа.

— Трябваше да отида — казах по-спокойно. — Аз съм лекар. Не разбираш ли?

— Разбира се, че разбирам — отвърна намусено той. — Да не мислиш, че изобщо не те познавам, сасенак?

Без да изчака отговор, продължи:

— Вече се е разчуло за случилото се в дъскорезницата, нали? Но онзи човек умря в ръцете ти. Е, никой не казва направо, че може да си го убила нарочно… но се вижда, че хората си го мислят. Не че си мислят, че си го убила, ами че нарочно си го оставила да умре, за да му спестиш въжето.

Взирах се в ръцете си, разперени на коленете ми, бледи почти като слоновата кост на сатена под тях.

— Наистина беше така.

— Знам го — рече той сухо. — Видях лицето ти, сасенак.

Поех дълбоко дъх, сякаш само да се уверя, че въздухът вече не е наситен с плътната миризма на кръв. Усещаше се само дъх на терпентин от боровата гора, чист и парлив в ноздрите ми. Внезапно си спомних болницата, миризмата на дезинфектант с боров аромат във въздуха, която надмогваше, но не успяваше да прогони напълно смрадта на болест.

Поех отново пречистващ дъх и вдигнах глава да погледна към Джейми.

— А ти питаш ли се дали съм го убила?

Той изглеждаше леко изненадан.

— Би го направила, ако се налага. — Пренебрегна незначителния въпрос дали съм убила човек. — Но нямаше да е особено мъдро да присъстваш и на двете смърти, ако разбираш какво искам да кажа.

Разбирах и не за първи път осъзнах от каква оплетена мрежа е част, по начин, по който аз никога нямаше да бъда. Това място беше донякъде непознато за него, както и за мен; и все пак той знаеше не само какво казват хората — всеки можеше да разбере това, ако си направи труда да слезе до кръчмата и пазара, — но и какво си мислят.

По-дразнещото беше, че знаеше и какво си мисля аз.

— Виждаш ли — каза, като ме гледаше. — Знаех, че Бърнс със сигурност ще умре и не можеш да му помогнеш. Все пак, ако беше научила, щеше да отидеш при него. И тогава той щеше да умре, а хората можеше и да не говорят, че е странно, че и двамата са умрели в ръцете ти, така да се каже… но…

— Но щяха да си го мислят — довърших вместо него.

— Хората те забелязват, сасенак.

Прехапах устна. За добро или зло, беше така и това забелязване неведнъж едва не ме уби.

Той се изправи и се хвана за един клон, после стъпи на чакъла и дръпна наметалото над рамото си.

— Казах на госпожа Бърнс, че ще взема нещата му от дъскорезницата — каза той. — Не е нужно да идваш, ако не искаш.

Дъскорезницата се извисяваше на фона на осеяното със звезди небе. Не би могла да изглежда по-зловещо. Където идеш ти, и аз ще дойда.

Вече си мислех, че знам какво прави. Беше искал да види всичко, преди да вземе решение; да го види с мисълта, че може да стане негово. Да мине през градините и дърветата, по реката покрай акрите гъста борова гора, да посети дъскорезницата. Той оглеждаше онова, което му бе предложено, преценяваше го, оценяваше го, обмисляше усложненията, пред които трябваше да се изправи, и дали може и би приел това предизвикателство.

Все пак, помислих си кисело, дяволът нали бе настоял да покаже на Исус всичко, от което се отказва, да го отведе до върха на Храма, за да види градовете по света. Единствената трудност тук беше, че ако Джейми решеше да се хвърли оттам, нямаше да има легион ангели, които да му попречат да си строши крака — и всичко останало — в плочата от шотландски гранит.

Само аз.

— Почакай — казах, докато слизах от лодката. — И аз идвам.

* * *

Трупите още бяха пред дъскорезницата; никой не беше преместил и една от тях. Мракът лишаваше всичко от перспектива; купчините свежа дървесина бяха бледи триъгълници, които сякаш се носеха над невидима земя, първо далечни, а после внезапно така близки, че докосваха роклята ми. Въздухът миришеше на борова смола и стърготини.

Не можех да видя земята под краката си, скрита както от мрака, така и от развяващите се светли поли. Джейми ме хвана за ръката, за да не се препъна. Той, разбира се, никога не се спъваше. Вероятно ако цял живот след мръкнало навън нямаш друга светлина, освен залеза, се сдобиваш с нещо като радар, помислих си. Като прилепите.

Гореше огън някъде сред колибите на робите. Беше много късно; повечето сигурно спяха. В Индиите цяла нощ щяха да звучат барабани и протяжни песни; робите щяха да скърбят за другаря си цяла седмица. Тук обаче нямаше нищо. Нито звук, освен въздишките на боровете, и нито проблясък, освен слабата светлина в края на гората.

— Страхуват се — каза тихо Джейми, който спря да се вслуша в тишината също като мен.

— Нищо чудно — отвърнах под нос. — Аз също се страхувам.

Той изсумтя тихо, може би развеселено.

— Аз също — промърмори, — но не от призраци. — Хвана ме за ръката и бутна малката вратичка от едната страна на дъскорезницата, преди да го попитам от какво тогава се страхува.

Тишината вътре беше почти като живо същество. Отначало си помислих, че прилича на зловещата тишина над трупове по бойното поле, но после осъзнах разликата. Тази тишина беше жива. И каквото и да живееше тук, то не лежеше кротко. Стори ми се, че усещам миризмата на кръв.

Когато вдишах дълбоко, студен ужас плъзна по гръбнака ми. Наистина миришеше на кръв. На прясна кръв.

Хванах ръката на Джейми, но и той я беше усетил; стисна ръката ми под своята и мускулите му се напрегнаха. Без да каже нищо, ме пусна и изчезна.

За миг си помислих, че наистина е изчезнал, и почти се паникьосах, когато посегнах към него, но ръката ми улови само въздух. После осъзнах, че сигурно е заметнал тъмното наметало на главата си, за да скрие светлото си лице и ризата. Чух стъпките му, бързи и леки по пръстения под, после и те затихнаха.

Въздухът беше горещ и неподвижен, смърдеше на кръв. Остра, сладникава миризма, която оставя метален вкус в края на езика. Точно същата като преди седмица и събуди спомена. Още в студената хватка на страха, аз се завъртях и напрегнах очи, за да различа другия край на огромното помещение. Почти очаквах да видя сцената, запечатана се в паметта ми. Опънатото въже под крана за трупи, куката, която се олюлява със стенещия си товар…

Стон разкъса въздуха и аз едва не си прехапах устната. Гърлото ми се изду от писък; само страхът да не привлека нещо към себе си, ме накара да замълча.

Къде беше Джейми? Копнеех да го извикам, но не посмях. Очите ми бяха свикнали достатъчно с мрака, за да различа сянката на триона, безформена буца на десетина крачки от мен, но другата страна на помещението тънеше в мрак. Напрегнах очи и със закъснение осъзнах, че със светлата рокля без съмнение се виждам съвсем ясно.

Пак се чу стон и аз се стреснах конвулсивно. Дланите ми се потяха. Не е! — казах си яростно. — Не е той, не може да бъде!

Бях парализирана от страх и ми отне няколко секунди да осъзная какво чувам. Звукът не бе дошъл от мрака в другия край на дъскорезницата, където беше кранът и куката му. Идваше някъде зад мен.

Завъртях се. Вратата още беше отворена, блед правоъгълник в пълния мрак. Нищо не се показа, нищо не помръдна между мен и вратата. Пристъпих към нея и спрях. Всеки мускул на краката ми бе напрегнат за бягство, но не можех да изоставя Джейми.

Отново чух звука — стонове от физическа болка; болка, от която вече дори не можеш да извикаш. И с това в ума ми се появи нова мисъл; ами ако Джейми издаваше този звук?

Забравила за предпазливостта, аз се обърнах към звука и извиках името му, което отекна в покрива високо горе.

— Джейми! — изкрещях отново. — Къде си?

— Тук, сасенак. — Приглушеният му глас идваше някъде отляво, спокоен, но и напрегнат. — Ела при мен.

Не беше той. Почти разтреперана от облекчение, аз тръгнах в мрака, вече не ме беше грижа кой издаваше звука, стига да не беше Джейми.

Ръката ми се удари в дървена стена, докато посягах на сляпо, и накрая стигнах до отворена врата. Той беше в жилището на надзирателя.

Пристъпих вътре и веднага усетих промяната. Тук беше по-топло, отколкото в дъскорезницата. Подът беше от дърво, но не отекваше под стъпките ми; беше много задушно. И миризмата на кръв бе още по-силна.

— Къде си? — извиках отново, този път по-тихо.

— Тук — отвърна той, стряскащо близо. — До леглото. Ела ми помогни; това е момиче.

Той беше в малката спалня. Нямаше прозорци, нямаше и въздух. Намерих ги опипом, Джейми беше коленичил на пода до тясно легло, в което лежеше някой.

Беше жена, както той каза; докоснах я и веднага разбрах. Допирът ми показа и че е обезкървена. Бузата ѝ беше хладна и лепкава. Всичко друго, което докоснах, беше топло и мокро; дрехите ѝ, чаршафите и дюшекът под нея. Усетих влагата да се пропива и в полата ми, когато коленичих на пода.

Потърсих пулс на шията ѝ и не го открих. Гърдите ѝ се движеха леко под ръката ми, единственият признак на живот, освен тихите стонове.

— Всичко е наред — чух се да казвам утешително, паниката беше изчезнала, макар че вече имаше повече основания за нея. — Тук сме, не си сама. Какво се е случило, можеш ли да ми кажеш?

През цялото време ръцете ми се стрелкаха по главата, шията, гърдите и стомаха ѝ, отблъскваха мокрите дрехи, търсеха на сляпо и трескаво раната. Нищо, нямаше разкъсана артерия, нито дълбок разрез. И през цялото време се чуваше тихо, но постоянно туп-туп-туп, сякаш тичаха малки крачета.

— Кажи… — прозвуча по-скоро като въздишка. После замълча и си пое дъх със стон.

— Кой ти го причини, момиче? — безплътният глас на Джейми беше тих и напрегнат. — Кажи ми, кой?

— Кажи…

Докоснах местата на всички големи кръвоносни съдове, които се намираха плитко под кожата и установих, че са здрави. Хванах я за отпуснатата ръка и я вдигнах, за да опипам гърба ѝ. Цялата топлина на тялото ѝ се беше събрала там; корсажът ѝ беше мокър от пот, но не и окървавен.

— Всичко ще се оправи — казах отново. — Не си сама. Джейми, дръж ѝ ръката. — Обзе ме усещане за безпомощност, знаех какво се е случило.

— Вече я държа — каза ми той. — Не се тревожи, момиче. Всичко ще се оправи, чуваш ли ме? — Туп-туп туп-туп. Малките крачета се забавяха.

— Кажи…

Не можех да помогна, но все пак плъзнах ръка под роклята ѝ и този път пъхнах пръсти между разкрачените ѝ бедра. Беше топла там, много топла. Кръвта се стичаше леко по ръката ми и през пръстите, гореща и влажна като въздуха около нас, безспирно, като водата, която се стичаше по улея на дъскорезницата.

— Аз… умирам…

— Мисля, че са те убили, момиче — каза ѝ много тихо Джейми. — Ще ми кажеш ли кой те уби?

Дъхът ѝ излезе по-шумно, изгъргори в гърлото ѝ. Туп-туп туп-туп. Крачетата вече вървяха бавно, на пръсти.

— Сер… жанта. Кажи… му…

Отдръпнах ръка от бедрата ѝ и хванах другата ѝ ръка въпреки кръвта. Вече нищо нямаше значение.

— … кажи… — каза тя напрегнато и замълча. Дълга тишина, после още една протяжна въздишка. Тишина, още по-дълга. И поемане на дъх.

— Ще му кажа — рече Джейми. Гласът му вече беше просто шепот в тъмното. — Ще го направя. Обещавам ти.

Туп.

Туп.

В Северна Шотландия го наричаха „капката на смъртта“; звукът от капеща вода, който се чува в къща, когато някой от обитателите ѝ ще умре. Не вода капеше тук, но пак беше прокоба за същото.

От мрака не се чуваше нито звук. Не виждах Джейми, но усетих слабото движение на леглото до бедрата ми, когато се наведе напред.

— Бог да те прости — прошепна той в тишината. — Почивай в мир.

* * *

Чух жуженето още щом влязохме в жилището на надзирателя на следващата сутрин. В огромната тиха дъскорезница всичко бе заглушавано от пространството и стърготините. Но в малките отделни помещения стените улавяха всеки звук и го отразяваха; стъпките ни отекваха от дървения под до тавана. Чувствах се като муха, попаднала в барабан, и изпитах за миг клаустрофобия, затворена в тесния коридор между двамата мъже.

Имаше само две стаи, отделени от къс коридор, който водеше към двора на дъскорезницата. Вдясно беше по-голямата стая, в която бяха живели и готвили, а вляво по-малката спалня, от която идваше шумът. Джейми си пое дъх, притисна наметалото към лицето си и отвори вратата на спалнята.

Сякаш одеяло покриваше леглото — одеяло от металносиньо, опъстрено със зеленикаво. Тогава Джейми пристъпи вътре и мухите се надигнаха с жужене от кървавата си плячка.

Аз потиснах вик от ужас и започнах да ги разгонвам. Подутите, бавно движещи се тела се удряха в лицето ми и отскачаха, кръжаха лениво в плътния въздух. Фаркард Кембъл издаде шотландско сумтене, изразяващо огромно отвращение, после наведе глава и мина покрай мен. Очите му бяха присвити, а устните стиснати, ноздрите му бяха побелели.

Малката спалня беше малко по-голяма от ковчег, в какъвто се бе превърнала. Нямаше прозорци, само пукнатини между дъските, които пропускаха смътна светлина. Беше горещо и влажно като в тропически парник и въздухът бе натежал от сладникавата миризма на смърт. Усетих как потта се спуска по тялото ми, гъделичка ме като крачета на мухи, и се опитах да дишам само през устата.

Тя не беше едра; тялото ѝ бе малка купчинка под одеялото, с което я бяхме покрили през нощта. Главата ѝ изглеждаше голяма в сравнение със свитото тяло, като фигурка от клечки, с кръгла глава и крайници от клечки за зъби.

Джейми пропъди няколко мухи, които се бяха издули твърде много, за да отлетят, и дръпна одеялото. То, като всичко друго, беше покрито със засъхнали петна и окървавено в долната част. Човешкото тяло, съдържа към четири и половина литра кръв, но тя изглежда много повече, когато е разлята.

Бях зърнала за миг лицето ѝ през нощта, мъртвите черти сияеха неестествено на светлината от боровата факла, която Джейми държеше над нея. Тя лежеше безжизнена и влажна като гъба, безизразните черти се виждаха под мрежа от фина кафява коса. Беше невъзможно да се прецени възрастта ѝ, личеше само, че е млада. Не можеше да се разбере и дали е била хубава; нямаше красиви черти, но може би оживлението по кръглите бузи и искрите в дълбоко поставените очи са били привлекателни за мъжете. Явно поне за един мъж е била достатъчно хубава.

Мъжете мърмореха, наведени над неподвижното тяло. Господин Кембъл се обърна към мен, смръщен под официалната перука.

— Абсолютно ли сте сигурна за причината за смъртта, госпожо Фрейзър?

— Да. — Като се опитвах да не вдишвам задушния въздух, аз вдигнах края на одеялото и разкрих краката на трупа. Те бяха леко посинели и започваха да се подуват.

— Дръпнах полите ѝ надолу, но всичко друго е както си беше — обясних и отново я дръпнах нагоре.

Мускулите на корема ми се стегнаха автоматично, когато я докоснах. Бях виждала мъртъвци и това тяло далеч не беше най-ужасната гледка, но заради горещия климат и затвореното пространство не беше изстинало много; плътта на бедрата ѝ бе топла като моята, но неприятно отпусната.

Бях го оставила където го намерихме, на леглото между краката ѝ. Кухненски шиш, дълъг повече от фут. Беше покрит със засъхнала кръв, но се виждаше ясно.

— Ами… аз… не открих рана по тялото — казах възможно най-деликатно.

— Да, разбирам. — Господин Кембъл вече не беше така смръщен. — Е, поне нямаме случай на предумишлено убийство.

Отворих уста да отговоря, но видях предупредителния поглед на Джейми. Без да го забележи, Кембъл продължи:

— Но остава въпросът дали бедната жена си го е причинила сама, или е получила чужда помощ. Какво мислите, госпожо Фрейзър?

Джейми присви очи към мен над рамото на Кембъл, но нямаше нужда от това предупреждение; бяхме обсъдили въпроса предишната нощ и стигнахме до заключения, както и до извода, че не бива да ги споделяме с представителите на властта и реда в Крос Крийк; още не. Аз сбърчих леко нос, уж заради миризмата, за да прикрия издайническата промяна в изражението си. Не ме биваше да лъжа.

— Сигурна съм, че го е направила сама — казах твърдо. — Отнема много малко време да изгубиш толкова кръв, че да умреш, а както Джейми ви каза, тя още беше жива, когато я открихме. Бяхме пред дъскорезницата и разговаряхме известно време, преди да влезем; никой не може да е излязъл оттук, без да го забележим.

Все пак някой съвсем лесно можеше да се скрие в другия край на дъскорезницата и да се промъкне тихо в мрака, докато ние се опитвахме да успокоим умиращата жена. Ако тази възможност не хрумна на господин Кембъл, не виждах причина да привличам вниманието му към нея.

Джейми бе добил подобаващо за случая мрачно изражение, когато господин Кембъл се обърна към него. По-възрастният мъж поклати глава със съжаление.

— О, горкото нещастно момиче! Сигурно трябва да сме облекчени, че никой друг не споделя греха ѝ.

— Ами мъжът, който е баща на детето, от което се е опитала да се отърве? — попитах аз остро. Господин Кембъл изглеждаше стреснат, но се съвзе бързо.

— Ами… да — каза той и се закашля. — Макар че не знаем дали е била омъжена…

— Значи вие не познавате жената, сър? — попита Джейми, преди да съм казала още нещо.

Кембъл поклати глава.

— Не е от слугите на господин Бюканън или на Макнийл, сигурен съм. Не е и на Алдърдайс. Това са единствените плантации, които са достатъчно близо, за да е стигнала дотук пеша. Макар че се чудя защо е избрала точно това място, за да извърши такова отчаяно действие…

Ние с Джейми също се бяхме зачудили. Джейми се намеси отново, за да попречи на Кембъл да продължи да мисли в тази посока.

— Тя не каза много, но спомена „сержант“. „Кажи на сержанта“, това бяха думите ѝ. Да имате някаква представа кого е имала предвид, сър?

— Мисля, че има един военен сержант начело на стражата на кралския склад. Да, сигурен съм. — Кембъл се разведри леко. — О! Без съмнение тази жена е била прикрепена по някакъв начин към военните. Да, това трябва да е обяснението. Макар да се чудя защо…

— Господин Кембъл, моля за извинение… опасявам се, че малко ми прилоша — прекъснах го аз, като сложих длан на ръкава му. Не беше лъжа; не бях спала и яла. Чувствах се замаяна от жегата и миризмата и знаех, че съм пребледняла.

— Ще изведете ли жена ми навън, сър? — попита Джейми. Посочи към леглото и трагичния му товар. — Аз ще донеса горкото момиче.

— Но моля ви, не се тревожете за това, господин Фрейзър — възрази Кембъл, вече готов да ме изведе навън. — Моят слуга ще изнесе тялото.

— Това е дъскорезницата на леля ми, сър, и случилото се е моя грижа — отвърна любезно, но твърдо Джейми. — Аз ще се погрижа.

* * *

Федра чакаше отвън, до каруцата.

— Казах ви, че това място е ужасно — рече тя, като ме оглеждаше с мрачно задоволство. — Бяла сте като платно, мадам. — Подаде ми манерка с вино и сбърчи деликатно нос към мен. — Миришете по-зле и от снощи, а изглеждате сякаш сте била в кланица. Седнете тук на сянка и изпийте това; ще ви ободри. — Тя погледна над рамото ми. Аз също погледнах назад и видях, че Кембъл е стигнал до сянката на яворите до брега на потока и разговаря със слугата си.

— Намерих я — каза веднага Федра, понижавайки глас. Очите ѝ се стрелнаха настрани, към бараките на робите, които едва се виждаха от тази страна на дъскорезницата.

— Сигурна ли си? Нямаше много време. — Напълних устата си с вино и го задържах, наслаждавайки се на силния букет, който се издигна към гърлото ми и прочисти небцето ми от вкуса на смърт.

Федра кимна, после погледна към мъжете под дърветата.

— Не ми трябваше много време. Отидох до къщите им, видях отворена врата, вътре всичко беше разхвърляно, сякаш някой е бързал да излезе. Намерих едно дете и го попитах кой живее там, а то ми каза, че била Полиан, но била заминала, не знаел къде. Попитах го кога е тръгнала и той рече, че била там за вечеря предишната нощ, но на сутринта я нямало, никой не я бил виждал. — Очите ѝ срещнаха моите, потъмнели от въпроси. — Сега знаете, какво смятате да правите?

Много добър въпрос, на който нямах отговор. Преглътнах виното, а с него и надигащата се паника.

— Всички роби тук сигурно знаят, че е избягала; колко време ще мине, преди и останалите да разберат? Кой отговаря за тези неща след смъртта на Бърнс?

Федра сви изящно рамо.

— Всеки, който попита, бързо ще разбере. А иначе кой е в правото си да пита… — Тя кимна към дъскорезницата. Бяхме излезли от малката вратичка на жилищните помещения; сега Джейми излизаше оттам, понесъл увитото в одеяло тяло.

— Предполагам, че той — рече тя.

Вече съм част от това. Беше го разбрал още преди прекъснатия вечерен прием. Без никакво официално обявление, без да бъде поканен или да приема официално ролята, той беше паснал в това място, като парченце, което се плъзва в пъзел. Той вече беше господарят на Ривър Рън, без значение дали го искаше.

Слугата на Кембъл отиде да му помогне с тялото; Джейми падна на коляно до ръба на канала на дъскорезницата и остави внимателно товара си на земята. Аз върнах манерката на Федра и кимнах с благодарност.

— Ще донесеш ли нещата от каруцата?

Без да каже и дума, тя отиде да вземе онова, което бях донесла — одеяло, кофа, чисти парцали и буркан с билки, — а аз тръгнах към Джейми.

Той беше коленичил до потока, миеше си ръцете малко по-нагоре от тялото. Беше глупаво да се мия преди онова, което щях да направя, но го направих по навик; коленичих до него и потопих ръце, като оставих свежата бърза вода да отмие допира до лепкавата плът.

— Бях права — казах му тихо. — Една жена на име Полиан; избягала е през нощта.

Той изкриви лице, потърка силно длани и погледна през рамо. Кембъл стоеше над трупа, все така леко смръщен от отвращение.

Джейми се замисли и се вгледа в ръцете си.

— Е, това изяснява нещата, нали? — Наведе се и наплиска лицето си, после поклати силно глава, изтръсквайки капките като мокро куче. Кимна ми, изправи се и избърса лице с края на мръсното си наметало.

— Погрижи се за момичето, нали, сасенак? — Тръгна устремено към господин Кембъл с развяващото се наметало.

* * *

Нямаше смисъл да запазвам дрехите ѝ; разрязах ги. Гола изглеждаше към двайсетинагодишна. Недохранена, ребрата ѝ се брояха, ръцете и краката бяха слаби и бледи като оголени от кората клончета. Въпреки това беше изненадващо тежка и остатъчното сковаване след смъртта пречеше на работата ми. С Федра доста се изпотихме, докато приключим, а кичури коса избягаха от възела на тила ми и се залепиха по зачервените ми бузи.

Поне заради тежката работа не разговаряхме много и имах спокойствието да помисля. Не че мислите ми бяха особено спокойни.

Ако една жена иска да се „отърве от дете“, както се изрази Джейми, тя щеше да го направи в своята стая, в собственото си легло, ако го правеше сама. Единствената причина непозната да дойде на такова отдалечено място, беше да се срещне с човек, който би могъл да го направи вместо нея — човек, който не може да отиде при нея.

Трябва да търсим робиня от колибите към дъскорезницата, така му казах, може би с репутация на акушерка, за която жените говорят помежду си и биха препоръчали тайно.

Фактът, че се оказах права, не ми носеше удовлетворение. Жената беше избягала, защото се бе изплашила, че момичето ще ни каже кой е извършил аборта. Ако беше останала и си мълчеше, Фаркард Кембъл можеше и да приеме думите ми, че мъртвата си го е причинила сама — едва ли можеше да докаже противното. Ако някой друг разбереше, че робинята Полиан е избягала обаче — и разбира се, че щеше да се разбере! — и я хванеха, и разпитаха, цялата история без съмнение щеше да се разкрие. А тогава какво?

Потреперих въпреки жегата. Дали законът за кръвопролитието важеше и в този случай? Вероятно, помислих си, докато мрачно хвърлях поредната кофа вода върху белите крайници.

Проклета жена, помислих си, като използвах раздразнението, за да прикрие безполезното съжаление. Вече не можех да направя нищо за нея, освен да се опитам да разчистя бъркотията, която бе оставила — във всеки смисъл на тази дума. И вероятно да се опитам да спася другия участник в тази трагедия; невежата жена, която неволно бе извършила убийството, уж за да помогне, и която сега щеше да плати за грешката с живота си.

Джейми беше взел манерката с вино; подаваха си я с Фаркард Кембъл, като разговаряха напрегнато и понякога сочеха към дъскорезницата или назад, към реката и града.

— Взехте ли нещо, за да ѝ срешим косата, мадам?

Въпросът на Федра насочи вниманието ми отново към задачата ни. Тя беше клекнала до тялото и критично опипваше оплетената коса.

— Не е хубаво да го слагаме в земята така рошаво, горкото дете — рече тя, като клатеше глава.

Помислих си, че Федра вероятно не е много по-възрастна от мъртвата жена — а и едва ли имаше значение дали трупът ще бъде положен добре сресан в земята. И все пак бръкнах в джоба си и извадих малък гребен от слонова кост, с който Федра се зае за работа, като си мърмореше под нос.

Господин Кембъл си тръгваше. Чух скърцането на хамутите на конете му и тропота, когато запристъпваха нетърпеливо, щом конярят зае мястото си. Господин Кембъл ме видя и ми се поклони дълбоко, свалил шапката си. Аз приклекнах леко в реверанс и го загледах с облекчение как се отдалечава.

Федра също беше спряла работата си и се взираше след каретата.

Каза нещо под нос и се изплю в прахта. Направи го без злоба. Просто заклинание срещу злото, каквото бях виждала и преди. Погледна ме.

— Господин Джейми най-добре да намери Полиан преди залез. В боровите гори има диви животни, а господин Одисей каза, че жената струвала двеста паунда на госпожа Джокаста. Не познава гората тази Полиан; дошла е право от Африка, преди по-малко от година.

Без повече приказки тя се наведе над задачата си, пръстите ѝ, тъмни и чевръсти, се движеха като паяк сред фините кичури на трупа.

Аз също се наведох да продължа и осъзнах с нещо като шок, че мрежата на обстоятелствата, в която бе оплетен Джейми, е докоснала и мен. Не бях останала извън нея и не можех да остана, дори и да искам.

Федра ми бе помогнала да открия Полиан не защото ми вярваше или ме харесваше, а защото бях съпругата на господаря. Полиан трябваше да бъде открита и скрита. А Джейми, според нея, със сигурност щеше да я намери и скрие, защото тя беше негова собственост; или на Джокаста, което в очите на Федра беше същото.

Накрая непознатата вече беше чиста и лежеше върху износения чаршаф, който бях взела вместо саван. Федра бе сресала и сплела косата ѝ; аз взех големия буркан с билките. Донесох ги по-скоро по навик, отколкото по някаква причина, но сега бях доволна, че ги взех; не толкова за да спрат процеса на разлагане, а просто заради самата церемония.

Беше трудно да свържа тази отпусната, смърдяща длан с малката студена ръка, която бе стиснала моята; с болезнения шепот: „Кажи…“ в задушаващия мрак. И все пак оставаше споменът за нея, за кръвта ѝ, която се стичаше гореща по ръката ми, по-жива в ума ми от гледката на празната плът, която лежеше гола в ръцете на непознати.

Свещеник имаше чак в Халифакс; тя щеше да бъде погребана без ритуал — и все пак за какво ѝ беше нужен? Погребалните ритуали са за утеха на опечалените. А едва ли имаше кой да скърби за нея, помислих си; защото ако бе имала близки — семейство, приятел или дори любовник, — вероятно сега нямаше да е мъртва.

Не я познавах, нямаше да ми липсва, но тъгувах за нея; за нея и за детето ѝ. И по-скоро заради себе си, отколкото заради нея, коленичих до тялото и пръснах билките: ароматни и горчиви, листа на седефче и исоп, розмарин, мащерка и лавандула. Букет от живите за мъртвата — малък знак на почит.

Коленичила, Федра гледаше и мълчеше. После посегна и с нежни пръсти положи савана над лицето на мъртвото момиче. Джейми се приближи, без да каже нищо, наведе се, вдигна я и я понесе към фургона.

Мълча чак докато се качих и се настаних до него. Удари с юздите конете и цъкна с език.

— Да вървим да намерим сержанта — каза той.

* * *

Разбира се, трябваше първо да се погрижим за някои неща. Върнахме се в Ривър Рън, за да оставим Федра, и Джейми изчезна да търси Дънкан и да се преоблече, докато аз отидох да видя пациента си и да разкажа на Джокаста събитията от сутринта.

Но нямаше нужда да си правя труда, защото Фаркард Кембъл седеше в утринния салон и пиеше чай с нея. Джон Майърс, чиито слабини бяха покрити с карирано наметало в цветовете на рода Камерън, се беше изтегнал в цял ръст на кадифено зелено канапе и весело дъвчеше кифли. Ако се съди по необичайната чистота на голите му крака и стъпала, които се подаваха изпод тартана, някой се бе възползвал от състоянието му на временно безсъзнание снощи, за да го поизмие.

— Скъпа моя — Джокаста обърна глава, щом чу стъпките ми, и се усмихна, макар че видях две бръчки от тревога между веждите ѝ. — Седни, дете, и хапни нещо; снощи не можа да си починеш — а и сутринта е била ужасна.

Обикновено бих сметнала за смешно или дори за обидно да ме наричат „дете“; но при дадените обстоятелства ми се стори странно успокоително. Отпуснах се с благодарност в едно кресло и позволих на Одисей да ми налее чаша чай, като междувременно се чудех колко точно е казал Фаркард на Джокаста и колко всъщност знае.

— Как си тази сутрин? — попитах пациента си. Той изглеждаше в изумително добро състояние, като се има предвид колко алкохол бе погълнал предната вечер. Цветът му беше добър, както и апетитът, ако се съди по количеството трохи в чинията до него.

Кимна ми сърдечно, като дъвчеше и преглътна с известно усилие.

— Превъзходно, мадам, много благодаря. Малко ме наболява покрай интимните части — той нежно потупа въпросната област, — но такъв прекрасен шев не съм имал привилегията да видя. Господин Одисей бе много любезен да ми донесе огледало — обясни той. Поклати смаяно глава. — Досега не си бях виждал задника; толкова е космат, че ще си помисли човек, че тейко ми е бил мечка!

Засмях се сърдечно и Фаркард Кембъл скри усмивката си зад вдигнатата чаша. Одисей се обърна с подноса, но видях, че устните му потрепват.

Джокаста се засмя с глас, слепите ѝ очи просветваха от веселие.

— Казват, че само умното дете може да познае баща си, Джон Куинси. Но аз познавам майка ти добре и мога да кажа, че това е малко вероятно.

Майърс поклати глава, очите му проблясваха над гъстата му брада.

— Е, мама наистина харесваше космати мъже. Каза, че било много удобно в студените зимни нощи. — Погледна с доволство към отворената яка на ризата си и към стърчащите оттам храсталаци. — Е, може и така да е. Като че ли на индианките им харесва, но сигурно защото е необичайно, като се замисля. Техните мъже имат само мъх по топките, да не говорим за задниците.

Господин Кембъл се задави с кифла и започна да кашля усилено в салфетката си. Аз се усмихнах и отпих голяма глътка от чая. Беше силен и ароматен индийски чай и въпреки ужасната жега на утрото ми дойде много добре. Лека пот изби по лицето ми, щом отпих, но топлината се намести приятно в разстроения ми стомах, а ароматът прогони миризмата на кръв и изпражнения от носа ми, както ведрият разговор прогони ужасните сцени от съзнанието ми.

Погледнах с копнеж към килима пред камината. Имах чувството, че мога да легна там и да спя цяла седмица. Но нямаше да има почивка.

Джейми влезе, избръснат и сресан, облечен със строг жакет и чиста риза. Кимна на Фаркард Кембъл, без да показва изненада; сигурно беше чул гласа му от коридора.

— Лельо. — Наведе се и целуна Джокаста по бузата, после се усмихна на Майърс.

— Как си, a charaid? Или трябва да попитам как са те?

— Чудесно — увери го Майърс. И сви шепа между краката си. — Мисля обаче да изчакам ден-два, преди да се кача пак на коня.

— И аз така бих направил — увери го Джейми. Обърна се към Джокаста. — Да си виждала Дънкан тази сутрин, лельо?

— О, да. Той отиде по една моя работа, с момчето. — Тя се усмихна и посегна към него; видях как пръстите ѝ се свиват около китката му. — Какъв прекрасен мъж е господин Инес. Така полезен. И такъв бърз, схватлив; истинско удоволствие е да се говори с него. Не мислиш ли, племеннико?

Джейми я погледна с любопитство, после се озърна към Фаркард Кембъл. Възрастният мъж избегна погледа му, отпиваше от чая си, докато се преструваше, че разглежда голямата картина над камината.

— Наистина — каза сухо Джейми. — Полезен човек е Дънкан. И Младия Иън отиде с него?

— Да вземе една пратка за мен — рече кротко леля му. — Дънкан трябва ли ти в момента?

— Не — отвърна бавно Джейми, като се взираше в нея. — Може да почака.

Пръстите ѝ се плъзнаха от ръкава му и тя посегна към чашата с чай. Деликатната дръжка бе обърната точно към нея и очакваше ръката ѝ.

— Това е добре — рече тя. — Ще закусите ли тогава? Фаркард, още една кифличка?

— О, не, имам работа в града и най-добре да се захващам. — Той остави чашата си и стана, поклони се на мен и на Джокаста. — На вашите услуги, дами. Господин Фрейзър — добави, като изви вежда и се поклони, а после последва Одисей навън.

Джейми седна, също вдигнал вежди, и посегна към препечена филийка.

— По твоя работа, лельо… Дънкан е отишъл да намери робинята?

— Така е. — Джокаста извърна слепите си очи към него. Беше смръщена. — Нали нямаш нищо против, Джейми? Знам, че Дънкан е твой човек, но ми се стори, че въпросът е спешен и не знаех кога ще се върнеш.

— Какво ти каза Кембъл? — Не знаех какво мисли Джейми; не ми се струваше типично за скования господин Кембъл, съдия на областта, който не се бе опитал да предотврати отвратителен линч, да заговорничи за защитата на робиня, и то отговорна за завършил със смърт аборт. И все пак — вероятно смяташе, че така ще компенсира факта, че не бе предотвратил предишното нещастие.

Красивите рамене се присвиха леко и едно мускулче до устата ѝ потрепна.

— Познавам Фаркард Кембъл от двайсет години, a mhic mo pheathar[11]. Чувам това, което не казва, по-добре от казаното.

Майърс бе слушал разговора с интерес.

— Аз не мога да се похваля с такъв остър слух — отбеляза той тихо. — Чух го само да казва, че някаква нещастна женица се убила, без да иска, в дъскорезницата, докато се опитвала да се отърве от бремето си. Каза, че не я познава лично. — Усмихна ми се най-невъзмутимо.

— И това ми говори, че момичето не е оттук — каза Джокаста. — Фаркард познава хората покрай реката и в града, така както аз познавам моите хора. Тя не е нечия дъщеря, нито нечия прислужница.

Тя остави чашата и се облегна с въздишка в стола си.

— Всичко ще бъде наред — рече. — Изяж си храната, момче; сигурно умираш от глад.

Джейми се вгледа в нея за миг, държеше недокоснатата филийка. Наведе се напред и я пусна в чинията.

— Не мога да кажа, че имам апетит, лельо. Мъртвото момиче ме лиши от него. — Изправи се и изтупа полите на жакета си.

— Тя може да не е нечия дъщеря или слугиня — но сега лежи в двора и привлича мухите. Искам да науча името ѝ, преди да я погреба. — Обърна се и излезе.

Аз допих чая си и оставих чашата с лек звън на костен порцелан.

— Извинете — прошепнах. — Но мисля, че и аз не съм гладна.

Джокаста не помръдна, нито промени изражението си. Когато излязох от стаята, видях, че Майърс се навежда от канапето си и грабва и последната кифличка.

* * *

Беше почти обяд, преди да стигнем до кралския склад в края на Хей Стрийт. Той се издигаше северно от реката и си имаше собствен товарен кей малко над града. Като че ли нямаше голяма нужда от охрана в момента; нищо не помръдваше около сградата, освен малкото бели пеперуди, които, несмутени от ужасната жега, усърдно работеха по цъфналите храсти, растящи нагъсто по брега.

— Какво държат тук? — попитах Джейми, докато оглеждах с любопитство огромната сграда. Големите врати бяха залостени, а един войник с червена куртка стоеше неподвижно като оловно войниче пред тях. Над по-малка сграда над склада бе издигнато английското знаме, което висеше унило в жегата. Вероятно това бе леговището на сержанта, когото търсехме.

Джейми сви рамене и прогони една любопитна муха от челото си. Привличахме все повече мухи със засилването на жегата въпреки движението на фургона. Аз се помирисах дискретно, но усетих само слаб дъх на мащерка.

— Каквото Короната смята за ценно. Кожи от вътрешността, стоки за флота — смола и терпентин. Но пазачът е тук заради алкохола.

Макар че всеки хан си вареше собствена бира и всяко домакинство си приготвяше ябълков сайдер и черешово вино, по-силните напитки бяха под опеката на Короната: бренди, уиски и ром се внасяха в колонията в малки количества и под силна охрана, и се продаваха много скъпо с кралски печат.

— Изглежда нямат много на склад в момента — кимнах към единствения страж.

— Да, карат алкохол по реката от Уилмингтън веднъж месечно. Кембъл казва, че всеки път избират различен ден, за да не ги ограбят пирати.

Говореше разсеяно, имаше лека бръчка между веждите.

— А Кембъл дали ни повярва, как мислиш? Че го е направила сама? — И без да искам, хвърлих поглед към фургона зад нас.

Джейми издаде типично шотландски гърлен звук.

— Разбира се, че не, сасенак; той не е глупак. Но е добър приятел на леля ми; няма да ѝ създаде проблеми, ако не се налага. Да се надяваме, че мъртвата няма близки, които да вдигнат врява.

— Доста хладнокръвна надежда — казах тихо. — Докато бяхме в салона на леля ти, ми се стори, че не мислиш така. Вероятно си прав обаче; ако си имаше някого, сега нямаше да е мъртва.

Той чу горчивината в гласа ми и ме погледна.

— Не исках да прозвуча жестоко, сасенак — рече внимателно. — Но горкото момиче е мъртво. Не можем да сторим друго, освен да я погребем прилично. Трябва да се грижим за живите, нали?

Въздъхнах и стиснах за миг ръката му. Чувствата ми бяха твърде сложни, за да мога да ги обясня; бях видяла момичето само за няколко минути преди смъртта му и нямаше как да я предотвратя, но тя бе умряла в ръцете ми и изпитвах безсмисления гняв на лекаря при тези обстоятелства; сякаш някак се бях провалила, сякаш бях надхитрена от Ангела на смъртта. Освен гнева и съжалението, имаше и ехо от неизречена вина; момичето беше горе-долу на възрастта на Бриана — Бриана, която също нямаше да си има никого при такива обстоятелства.

— Знам. Просто… сигурно се чувствам отговорна за нея, някак си.

— Аз също — каза той. — Не се страхувай, сасенак, ще се погрижим за нея. — Той спря конете под един кестен, слезе и ми подаде ръка.

Нямаше казарми, Кембъл беше казал на Джейми, че пазачите на склада са десетима, настанени в къщи из града. След като попитахме чиновника в канцеларията, бяхме насочени към другата страна на улицата, към кръчмата „Златната гъска“, където сержантът вероятно тъкмо обядвал.

Видях въпросния сержант още щом влязох в кръчмата; седеше на маса до прозореца, бялото му кожено шалче беше развързано, а туниката — разкопчана. Взираше се отпуснато в халба ейл и в остатъци от корнуолски пастет. Джейми влезе след мен, сянката му веднага препречи светлината от вратата и сержантът вдигна поглед.

Колкото и да беше сумрачно в кръчмата, видях, че лицето на мъжа пребледня от шок. Джейми спря внезапно зад мен. Каза нещо на келтски под нос, една доста мръсна ругатня, после ме подмина без никакво колебание.

— Сержант Мърчисън — каза той с лека изненада, сякаш поздравяваше случаен познат. — Не мислех, че ще ви видя отново — не и в този свят.

Изражението на сержанта определено говореше, че чувствата им са взаимни. Както и че всяка среща от тази страна на небесата би била нежелана. Дебелите му сипаничави бузи се зачервиха и той отблъсна назад пейката, която застърга по покрития с пясък под.

— Ти! — изрева той.

Джейми свали шапката си и наклони любезно глава.

— На вашите услуги, сър — рече. Вече можех да виждам лицето му, привидно любезно, но в ъгълчетата на очите му имаше бръчици от тревога. Добре го прикриваше, но сержантът не беше единственият изумен от срещата.

Мърчисън се беше овладял и сега смайването бе заменено с лека подигравателна усмивка.

— Фрейзър. О, моля за извинение, сигурно вече си господин Фрейзър, нали?

— Така е. — Джейми поддържаше гласа си неутрален въпреки обидния му тон. Какъвто и конфликт да бе имало между тях, последното, което искаше сега, са неприятности. Не и с товара в каруцата отвън. Обърсах скришом потните си длани в полите.

Сержантът беше започнал да закопчава бавно куртката си, без да сваля очи от Джейми.

— Чух, че дошъл някакъв на име Фрейзър, да смуче кръвта на господарката Камерън в Ривър Рън — рече той и неприятно изви устни. — Значи си бил ти, а?

Предпазливостта в очите на Джейми се превърна в ледниково синьо, макар че устните му останаха извити в приятна усмивка.

— Господарката Камерън е моя родственица. И съм дошъл от нейно име.

Сержантът наклони назад глава и се почеса по гърлото. Там, сред тлъстата бледа плът, имаше дълбока зачервена гънка, сякаш някой неуспешно се бе опитал да го удуши с гарота.

— Твоя родственица. Е, лесно е да се каже, нали? Дамата е сляпа като прилеп, доколкото знам. Няма съпруг, няма синове; лесна жертва за мошеник, който се представя за роднина. — Сержантът наведе глава и ми се ухили, напълно възвърнал самообладанието си.

— А това сигурно е женичката ти, а? — Това беше просто злобен, случаен изстрел, той почти не ме погледна.

— Това е съпругата ми, госпожа Фрейзър.

Виждах как двата сковани пръста на дясната ръка на Джейми потрепнаха отново до полите на жакета, единствения външен признак за чувствата му. Наклони глава леко назад и изви вежди, като разглеждаше сержанта с безстрастен интерес.

— А вие кой сте всъщност, сър? Моля за извинение за несъвършената ми памет, но признавам, че не мога да ви различа от брат ви.

Сержантът спря като прострелян, тъкмо беше посегнал да завърже шалчето си.

— Майната ти! — изрева той задавено. Лицето му беше станало опасно лилаво и аз си помислих, че трябва да внимава с кръвното си налягане. Но не му го казах.

Сержантът като че ли вече бе забелязал, че всички в кръчмата го гледат с голям интерес. Огледа се кръвнишки, грабна си шапката и излезе, като мина покрай мен така, че политнах назад.

Джейми ме хвана за ръката да ме задържи, после също се провря под трегера. Последвах го точно навреме, за да видя как вика след сержанта:

— Мърчисън! Трябва да говоря с вас!

Войникът се завъртя рязко, стиснал юмруци до полите на аления си жакет. Беше едър мъж, с широки гърди и рамене, и униформата му отиваше. Очите му светеха от злоба, но успя да се овладее.

— Да говориш ли? И за какво ще говориш с мен, господин Фрейзър?

— Ами за нещо, което влиза в задълженията ви, сержант — каза спокойно Джейми. Кимна към фургона, който бяхме оставили под едно дърво наблизо. — Докарахме ви труп.

За втори път лицето на сержанта стана безизразно. Той погледна към фургона; мухи и други насекоми се събираха вече на малки облачета и кръжаха лениво над каруцата.

— Ясно. — Той беше професионалист и въпреки че маниерите му останаха все така враждебни, червенината по лицето му избледня и стиснатите юмруци се отпуснаха.

— Труп ли? Чий?

— Нямам представа, сър. Надявах се вие да ни кажете. Ще погледнете ли? — Кимна към каруцата и след миг колебание сержантът също кимна и тръгна натам.

Забързах след Джейми и стигнах точно навреме, за да видя лицето на сержанта, когато дръпна края на импровизирания саван. Изобщо не умееше да крие чувствата си — вероятно не беше необходимо за професията му. Шок просветна по лицето му като лятна мълния.

Джейми също видя това.

— Познавате я, значи?

— Аз… тя… това е… да, познавам я. — Затвори рязко уста, сякаш се страхуваше да не каже твърде много. Продължи да се взира в лицето на мъртвото момиче, неговото беше изопнато и лишено от всякакво изражение.

Неколцина мъже ни бяха последвали от кръчмата и стояха на известно разстояние, но двама-трима проточваха вратове с любопитство. Нямаше да мине много време, преди целият окръг да разбере какво се е случило в дъскорезницата. Надявах се Дънкан и Иън да са успели.

— Какво се е случило с нея? — попита сержантът, като се взираше в неподвижното бяло лице. Неговото също беше побеляло.

Джейми го гледаше напрегнато, без изобщо да го скрива.

— Значи я познавате? — повтори той.

— Тя е… беше… перачка. Лиса… Лиса Гарвър, така се казва. — Сержантът говореше механично, все още се взираше в каруцата, сякаш не можеше да откъсне очи. Лицето му беше безизразно, но устните му бяха побелели, а ръцете — стиснати в юмруци до тялото. — Какво се е случило?

— Тя има ли близки в града? Може би съпруг?

Това беше резонен въпрос, но Мърчисън вдигна така рязко глава, сякаш Джейми го беше пронизал с нож.

— Не е твоя работа, нали? — рече той. Втренчи се в Джейми, малка ивица бяло се виждаше около ирисите на очите му. Оголи зъби в нещо, което никак не приличаше на любезна усмивка. — Кажи ми какво е станало с нея.

Джейми го гледаше в очите, без да примигва.

— Искала е да се отърве от дете и не се е получило — каза той тихо. — Ако има съпруг, той трябва да узнае. Ако не — ако няма близки, — ще се погрижа да бъде погребана прилично.

Мърчисън обърна отново глава към каруцата.

— Има близък — каза той рязко. — Няма защо да си правиш труда. — Обърна се и прокара ръка по лицето си, като го потърка силно, сякаш да изличи всякакви чувства. — Иди в моята канцелария — каза полугласно. — Трябва да дадеш показания — пред писаря. Върви!

* * *

Канцеларията беше празна, писарят без съмнение също беше отишъл да обядва. Седнах да чакам, а Джейми вървеше неспокойно из малката стая, като се взираше ту в знамената на полка по стената, ту в скрина с чекмеджета в ъгъла зад писалището.

— Проклет късмет — рече той, сякаш на себе си. — Точно Мърчисън ли трябваше да е?

— Да разбирам ли, че познаваш добре сержанта?

Той ме погледна и устните му леко потрепнаха.

— Доста добре. Той беше в гарнизона на затвора Ардсмюир.

— Разбирам. — Явно между тях нямаше топли чувства. Беше задушно в малката канцелария. Попих струя пот, която се стичаше между гърдите ми. — Според теб какво прави тук?

— Е, това го знам; изпратиха го като охрана на затворниците, транспортирани тук, за да бъдат продадени. Сигурно Короната не е имала причина да го връща в Англия, след като тук има нужда от войници. Трябва да е било по време на войната с Франция, нали?

— А каква е тази история с брат му?

Той изсумтя, кратко и безрадостно.

— Ами те бяха двама — близнаци. Били и Боби, така ги наричахме. Приличаха си като грахчета, и то не само на външен вид.

Замълча, вгледан в спомените си. Не говореше често за времето в Ардсмюир и виждах как по лицето му преминават сенки.

— Сигурно знаеш, че има хора, които сами се държат свястно, но съберат ли се с други като тях, стават като вълци?

— Не говори лошо за вълците — усмихнах се аз. — Не забравяй Роло. Но да, знам какво имаш предвид.

— Е, добре, прасета тогава. Но стават зверове, когато се съберат заедно. Такива мъже в армията не липсват; хората правят ужасни неща, когато са в тълпа, за каквито не биха и помислили, когато са сами.

— А братята Мърчисън никога не са оставали сами? — попитах бавно.

Той ми кимна леко.

— Да, така е. Винаги бяха двамата. И онова, което единият не би направил, не беше проблем за другия. И разбира се, когато станеше нещо, никой не можеше да разбере кой е виновникът, нали?

Той още крачеше неспокойно като пантера в клетка. Спря пред прозореца и погледна навън.

— Аз… затворниците… се оплаквахме от тях, но офицерите не можеха да накажат двама заради греховете на единия и никой никога не знаеше точно кой Мърчисън го е изритал в ребрата или го е окачил на куката с вериги и го е оставил, докато се насере за веселба на целия гарнизон.

Очите му бяха вперени в нещо навън, този път не криеше изражението си. Говореше за зверове; виждах как спомените му съживяват звяр. Очите му бяха озарени от светлината — сини като скъпоценни камъни, непримигващи.

— И двамата ли са тук? — попитах, за да наруша изнервящо втренчения му поглед, но и защото исках да знам.

Получи се. Той се обърна рязко от прозореца.

— Не, това е Били. Боби умря в Ардсмюир. — Двата сковани пръста потрепнаха върху килта.

Тази сутрин се бях зачудила защо е облякъл килта си, вместо да обуе бричове; аленият тартан беше буквално като червена мантия пред бик при среща с английски войник. Вече знаех.

Бяха му отнели това, като са си мислели, че отнемат и гордостта и мъжеството му. Но не бяха успели и той смяташе да покаже този провал, без значение дали е разумно. Разумът нямаше думата при такава упорита гордост, която може да оцелее след години на подобни унижения. И макар че той бе получил голяма порция от тях, виждах, че гордостта все пак е жива.

— От реакциите на сержанта съдя, че вероятно брат му не е умрял от естествена смърт — казах аз.

— Така е — отвърна той. Въздъхна, сви леко рамене и ги разкърши в тесния жакет.

— Изкарваха ни на каменната кариера всяка сутрин и се връщахме по залез, с двама-трима пазачи на всяка каруца. Един ден Боби Мърчисън беше сержант на стражата. Излезе с нас сутринта — но не се върна с нас вечерта. — Погледна отново през прозореца. — В дъното на кариерата имаше много дълбоко езеро.

Деловият му тон беше смразяващ почти колкото думите му. Усетих тръпка по гърба си въпреки ужасната жега.

— Ти ли… — започнах, но той сложи пръст на устните си и наклони глава към вратата. След миг чух стъпки, които острият му слух вече беше доловил.

Влезе сержантът, не писарят му. Беше се изпотил обилно, струйки пот се стичаха по лицето му изпод перуката и имаше нездравия цвят на пресен телешки дроб.

Погледна към празното писалище и изсумтя гърлено. Усетих тръпка на съчувствие към липсващия чиновник. Сержантът помете всичко от писалището и документите се пръснаха по пода.

Грабна мастилницата и лист хартия от купчината и ги стовари на писалището.

— Пиши — нареди той. — Къде я намери и какво се случи. — Бутна опърпаното паче перо към Джейми. — Подпиши и сложи дата.

Джейми се втренчи в него с присвити очи, но не посегна към перото. Усетих, че стомахът ми се свива.

Джейми беше левичар, но се беше научил насила да пише с дясната ръка, а тя беше осакатена. За него писането беше бавно и мъчително занимание, след което листата бяха покрити с петна от мастило и пот, а и той не беше в по-добро състояние. Нямаше сила на земята, която да го накара да се унижи така пред сержанта.

— Пиши, казах — процеди сержантът през зъби.

Джейми присви очи още повече, но преди да каже нещо, аз посегнах към перото и го взех от ръката на сержанта.

— Аз бях там, нека аз го напиша.

Джейми стисна ръката ми, преди да съм го натопила в мастилницата. Грабна перото от пръстите ми и го хвърли в средата на писалището.

— Писарят ти да ме намери по-късно, в дома на леля ми — каза той на Мърчисън. — Идвай, Клеър.

Без да чака отговор от сержанта, той ме стисна за лакътя и буквално ме издърпа от стола. Озовахме се навън, преди да осъзная какво става. Каруцата още беше под дървото, но вече празна.

* * *

— Е, тя засега е в безопасност, Мак Дуб, но какво, за бога, ще я правим тая жена? — Дънкан се почеса по наболата брада; с Иън бяха прекарали три дни в гората, преди да намерят робинята Полиан.

— Тя едва се движи — каза Иън, като грабна парче бекон от масата за закуска. Скъса го на две и подаде едната част на Роло. — Горката жена почти умря от ужас, когато Роло я подуши и с голям зор я изправихме на крака. Не можах да я кача и на кон; трябваше да я водя с ръка през кръста, за да не падне.

— Трябва да я откараме някъде. — Джокаста се смръщи, слепите очи бяха потъмнели замислено. — Мърчисън вчера сутринта пак е ходил в дъскорезницата, правил се е на глупак, а снощи Фаркард Кембъл изпрати човек да ми каже, че онзи заявил, че това е убийство и извикал хора да претърсят окръга за роба, който го е сторил. Фаркард много се е притеснил, помислих си, че главата му ще лумне в пламъци.

— Наистина ли мислите, че тя го е сторила? — Иън, дъвчейки, погледна към Джейми, после към мен. — Искам да кажа неволно?

Въпреки горещата сутрин пак потреперих при спомена за металния шиш, който бях напипала.

— Вариантите са три: нещастен случай, убийство или самоубийство — казах аз. — Но ми се струва, че има много по-лесни начини да се самоубиеш. А няма мотив за убийство, доколкото знаем.

— И така да е — обади се Джейми, — ако Мърчисън залови робинята, ще я обеси или ще нареди да я бичуват до смърт още на следващия ден. Не му трябва процес за това. Не, трябва да я изкараме от окръга. Уредил съм го с нашия приятел Майърс.

— Какво си уредил с Майърс? — попита рязко Джокаста, гласът ѝ прекъсна хора от възклицания и въпроси при тази новина.

Джейми приключи с намазването на филийката, която държеше, и я подаде на Дънкан, преди да заговори:

— Ще отведем жената в планините — каза той. — Майърс казва, че индианците ще я приемат добре; твърди, че знае подходящо място за нея. И там ще е в безопасност от Били Мърчисън.

— Ние? — попитах любезно. — Кои по-точно?

Той ми се ухили.

— Ами аз и Майърс, сасенак. И без това трябва да огледам вътрешността, преди да са започнали студовете, и това е добра възможност. Няма да намеря по-добър водач от Майърс.

Той внимателно пропусна да отбележи, че и за него ще е добре временно да излезе от сферата на влияние на сержант Мърчисън, но на мен тази подробност не ми убягна.

— Ще ме вземеш нали, чичо? — Иън отметна сплъстената коса от лицето си с нетърпеливо изражение. — Ще трябва да помагаме на жената, повярвай ми — тя е с размерите на бъчва за меласа.

Джейми се усмихна на племенника си.

— Да, Иън. Сигурно няма да ни е излишен помощник.

Аз прочистих гърло и го изгледах лошо.

— Най-малкото за да наглеждаш леля си, ако не друго — продължи Джейми и отново ме погледна. — Тръгваме след три дни, сасенак, ако тогава Майърс вече може да седи на коня.

* * *

Три дни не са много време, но с помощта на Майърс и Федра успях да приключа с приготовленията и дори ми останаха няколко свободни часа. Имах малко пътническо сандъче с лекарства и инструменти, а дисагите бяха натъпкани с храна, одеяла и съдове. Единственият малък проблем, който оставаше да се уреди, беше облеклото ни.

Кръстосах отново дългите копринени ивици през гърдите си, вързах краищата на панделка и проверих резултата в огледалото.

Не беше зле. Протегнах ръце и разклатих торс наляво-надясно, пробно. Да, щеше да свърши работа. Вероятно можех да ги прекарам още веднъж около гърдите си, преди да ги завържа…

— Какво точно правиш, сасенак? И какво, за бога, си облякла? — Джейми, скръстил ръце, се беше облегнал на вратата и ме наблюдаваше с извити вежди.

— Ами импровизиран сутиен — казах с достойнство. — Не смятам да яздя през планините с рокля, а щом няма да съм с корсет, не ми се ще гърдите ми да подскачат нагоре-надолу. Много е неудобно.

— Вероятно. — Той влезе в стаята и ме обиколи на предпазлива дистанция, като се взираше с интерес в долните ми крайници. — А това какво е?

— Харесва ли ти? — Сложих ръце на бедрата си, обути в панталоните с връзки, които Федра беше ушила за мен, докато се смееше истерично. Бяха от мека еленска кожа, осигурена от един приятел на господин Майърс в Крос Крийк.

— Не — рече той направо. — Не можеш да се разхождаш с това… — Махна към панталоните, останал без думи.

— Панталони — казах аз. — И разбира се, че мога. В Бостън постоянно носех панталони. Много са практични.

Той ме погледна за миг. После много бавно, ме обиколи. И накрая рече зад мен.

— Носила си ги пред хората? — попита с изумление. — И те са те виждали?

— Да — сопнах се аз. — Както и повечето жени. Защо не?

— Защо не ли? — беше скандализиран. — Ами виждам формата на целия ти задник, за бога, и цепката между бузите!

— И аз виждам твоя — изтъкнах и се обърнах към него. — Гледам ти задника в бричовете всеки ден от месеци, но само от време на време тази гледка ме кара да предприемам неприлични действия спрямо твоята особа.

Устните му потрепнаха, не знаеше да се смее ли, или не. Аз се възползвах от нерешителността му, пристъпих напред, плъзнах ръце на кръста му и силно го стиснах за задника.

— Всъщност килтът ме кара да искам да те просна на пода и да те опустоша — казах му. — Но и с бричове не изглеждаш никак зле.

Тогава той наистина се засмя, наведе се и ме целуна дълго, ръцете му внимателно се спуснаха по задника ми, приятно опакован в еленова кожа. Той го стисна леко и аз се притиснах към него.

— Свали ги — каза, когато си пое дъх.

— Но аз…

— Свали ги — повтори твърдо. Пристъпи напред и разхлаби връзките на кръста ми. — Можеш да ги обуеш пак след това, сасенак, но ако ще има опустошаване, аз ще го направя.

Пета част

Вечни ягодови полета

14.

Бягство от неминуема ярост

Август 1767 г.

Бяха скрили жената в една барака за сушене тютюн в края на най-далечната нива на Фаркард Кембъл. Нямаше голяма вероятност някой да я забележи, освен робите на Кембъл, които вече знаеха, но ние все пак пристигнахме по мръкнало, когато лавандуловото небе избеляваше в сиво и тъмният силует на бараката едва се очертаваше на фона му.

Жената се измъкна като призрак, с наметало с качулка, и беше качена на допълнителния кон, натоварена набързо като чувал с контрабандна стока. Тя вдигна крака и се вкопчи с две ръце в седлото, после се сви на две от паника; явно никога не беше се качвала на кон.

Майърс се опита да ѝ подаде юздите, но тя не му обърна внимание, само се вкопчи още по-здраво и изстена някак мелодично от ужас. Мъжете ставаха нетърпеливи, поглеждаха през рамо към празните ниви, сякаш очакваха сержант Мърчисън и хората му да пристигнат всеки миг.

— Нека язди с мен — предложих аз. — Може би така ще е по-спокойна.

Жената беше откачена от коня с известни трудности и стоварена на моя кон, зад седлото. Миришеше силно на пресни тютюневи листа, опияняваща остра миризма, и на нещо друго малко по-мускусно. Тя веднага ме хвана през кръста като удавник. Аз потупах едната ѝ ръка и я стиснах леко, но тя нито помръдна, нито издаде звук.

Нищо чудно, че беше така ужасена, помислих си, като обърнах коня след този на Майърс. Може и да не знаеше за врявата, която Мърчисън вдигна в окръга, но едва ли хранеше илюзии какво ще се случи с нея, ако я заловят. Със сигурност бе присъствала сред тълпата пред дъскорезницата преди две седмици.

Като алтернатива на сигурната смърт, бягството в ръцете на червените диваци може би все пак беше за предпочитане, но едва ли много, ако се съдеше по треперенето ѝ. Не беше студено в никакъв случай, но тя се тресеше, сякаш мръзнеше.

Едва не ми смачка вътрешностите, когато се появи Роло — излезе от храстите като някакъв демон. Конят ми също не се зарадва от появата му, пристъпи назад, изсумтя, затропа с копита и се опита да изтръгне юздите от ръцете ми.

Трябва да призная, че Роло си беше наистина страшен, дори когато бе в добро настроение, в каквото в момента беше — Роло обичаше експедициите. Все пак той без съмнение представляваше страховита гледка; всичките му зъби бяха оголени в доволна усмивка, а очите бяха присвити, докато душеше въздуха. Като се добавеше и начинът, по който сиво-черното на козината му се сливаше със сенките и създаваше странната, притеснителна илюзия, че се е материализирал от самата нощ, като олицетворение на апетита.

Той мина точно покрай нас, само на крачка от коня, и жената изпъшка. Усетих горещия ѝ дъх по врата си. Потупах отново ръката ѝ и ѝ заговорих, но тя не отвърна. Дънкан ми беше казал, че е родена в Африка и почти не говори английски, но със сигурност разбираше няколко думи.

— Всичко ще е наред — казах отново. — Не се страхувай.

Заета с коня и пътничката си, не бях забелязала Джейми, докато не се появи внезапно до стремето ми, безшумен като Роло.

— Добре ли си, сасенак? — попита тихо и потупа бедрото ми.

— Така мисля — отвърнах. Кимнах към смъртната хватка на кръста ми. — Ако не умра от задушаване.

Той погледна и се усмихна.

— Е, поне няма опасност да падне.

— Ще ми се да знаех какво да ѝ кажа; горкичката, толкова е изплашена. Мислиш ли, че изобщо знае къде я водим?

— Едва ли — аз самият не знам къде отиваме. — Той беше с бричове за езда, но с наметало отгоре, свободният му край беше преметнат над рамото на жакета. Тъмният тартан се сливаше със сенките на гората, както се сливаше и с храстите на Шотландия; аз виждах само бялото петно на предницата на ризата му и бледия овал на лицето.

— Знаеш ли нещо полезно от таки-таки, което мога да ѝ кажа? — попитах. — Разбира се, тя сигурно и него не знае, ако не е минала през Индиите.

Той обърна глава и погледна замислено пътничката ми.

— О, ами има едно нещо, което всички знаят, без значение откъде идват. — Посегна и стисна силно крака на жената.

— Свобода — каза той и спря. — Saorsa. Разбираш ли какво ти казвам?

Тя не отпусна хватката си, но дъхът ѝ излезе на треперлива въздишка и аз като че ли я усетих да кима.

Конете се следваха в колона, Майърс водеше. Грубият път не беше дори за каруци — просто отъпкана пътека сред храстите, но поне ни осигуряваше някакъв брод между дърветата.

Съмнявах се, че сержант Мърчисън ще ни преследва толкова далече — ако изобщо ни преследваше, — но усещането за бягство бе твърде силно, за да го пренебрегна. Всички споделяхме неизреченото, но силно усещане за спешност и без някаква дискусия решихме да се отдалечим възможно най-много.

Моята пътничка или спря да се страхува, или просто се измори; след полунощ спряхме да се освежим и тя позволи на Иън и Майърс да я качат пак на коня без възражения, и макар че така и не пусна кръста ми, като че ли от време на време задрямваше и челото ѝ се притискаше в рамото ми.

Умората от дългата езда плъзна и в мен, засилвана от хипнотичния тих тропот на конете и безкрайния шепот на боровете над нас. Още бяхме в боровата гора и високите прави дънери ни обграждаха като мачти на отдавна потънали кораби.

Сетих се за една стара шотландска песен — Колко много ягоди растат в соленото море; колко много кораби плават в гората? — и се зачудих смътно дали композиторът е минал през такова място, сякаш неземно с непълната луна и звездната светлина, подобно на сън, в който границите между стихиите са изличени; като че ли наистина плавахме по сушата, усещах същото люшкане като на палубата, а шумът на боровете бе вятърът в платната.

Спряхме призори, слязохме от конете, вързахме ги и ги оставихме да се нахранят с високата трева на малка полянка. Открих Джейми, веднага се свих в гнездо от трева до него и последното, което чух, беше кроткото дъвчене на конете.

Спахме дълбоко през целия ден и се събудихме по залез, сковани, жадни и покрити с кърлежи. Бях изключително благодарна, че кърлежите, също като комарите, не ме намират за вкусна, но при пътуването на север се бях научила да проверявам Джейми и останалите след всяко спане. Винаги имаше нашественици.

— Уф — възкликнах, докато оглеждах един особено сочен екземпляр с размерите на гроздово зърно, който се беше забил сред меките канелени косми под мишницата на Джейми. — По дяволите, не смея да го извадя; толкова е пълен, че ще гръмне.

Той сви рамене, докато опипваше скалпа си с другата ръка в търсене на още натрапници.

— Остави го, докато се оправиш с останалите — предложи. — Вероятно сам ще падне.

— Може би ще е по-добре — съгласих се неохотно. Нямах нищо против взривяването на кърлежа, стига да не се случи, докато челюстите му са забити в плътта на Джейми. Бях виждала инфекции от неправилно откъснати кърлежи и не бяха нещо, с което исках да се справям насред гората. Разполагах само с най-основните медицински инструменти — макар че за щастие сред тях имаше и много фин малък форцепс в кутията на доктор Роулингс.

Майърс и Иън като че ли се справяха добре; и двамата се бяха съблекли до кръста, Майърс клечеше над момчето като огромен черен павиан и ровеше из косата му.

— Ето един малък — каза Джейми, като се наведе и отметна косата си настрани, за да мога да стигна до малката тъмна подутина зад ухото му. Тъкмо се опитвах да отстраня внимателно създанието, когато усетих нечие присъствие до лакътя си.

Бях твърде изморена, за да обърна някакво внимание на нашата бегълка, когато устройвахме лагера си, като правилно предположих, че няма да се залута из гората сама. Тя бе стигнала до едно поточе обаче и се върна с кофа вода.

Остави я на земята, загреба шепа вода и я изля в устата си. Задъвка усилено за момент и бузите ѝ се издуха. Посочи ми да се отместя, вдигна ръката на изненадания Джейми и се изплю силно в подмишницата му.

После посегна и като че ли започна да гъделичка паразита. Определено гъделичкаше Джейми, който беше много чувствителен точно в тази област. Лицето му порозовя и той потрепна при допира ѝ, всичките мускули на торса му се сгърчиха.

Тя го хвана здраво през кръста и след секунди огромният кърлеж падна на дланта ѝ. Тя го запрати настрани с отвращение и се обърна доволна към мен.

Бях си помислила, че прилича на топка, защото беше покрита с наметалото. Но сега, като я видях без него, пак приличаше на топка. Беше много ниска, не повече от метър и двайсет, и почти толкова широка, с късо подстригана, кръгла като гюле глава, и така кръгли бузи, че очите ѝ се скосяваха над тях.

Приличаше на някоя от африканските статуйки на плодородието, които бях виждала в Индиите; огромен бюст, тежки бедра и наситеният цвят на печено кафе на конгоанка, с така безупречна кожа, че приличаше на полиран камък под тънкия слой пот. Тя протегна ръка към мен и ми показа няколко малки предмета на дланта си — като сушени бобчета.

— Пау-пау — каза ми с толкова плътен глас, че дори Майърс извърна стреснат глава към нея. Това беше чутовен, наситен глас, който кънтеше като барабан. Като видя реакцията ми, тя се усмихна малко срамежливо и каза нещо, което не разбрах. Макар да беше на келтски.

— Тя казва, че не трябва да гълташ тези семена, защото са отровни — преведе Джейми, като я гледаше предпазливо, докато бършеше подмишницата си с края на наметалото.

— Хау — съгласи се Полиан, кимайки усилено. — Пои-зин. — Спря над кофата за още една шепа вода, изплакна си устата и се изплю на един камък така силно, че изтрещя като изстрел.

— Това може да е опасно — казах ѝ. Не знаех дали ме разбра, но от усмивката ми схвана, че искам да съм мила; усмихна ми се, хвърли още две пау-пау в устата си и кимна към Майърс, като вече дъвчеше. Семената хрупаха леко, докато ги трошеше със зъбите си.

Когато вечеряхме и бяхме готови за тръгване, тя притеснено пожела да язди сама. Джейми я заведе при коня и ѝ показа как да позволи на животното да я подуши. Тя потрепери, когато големият нос я побутна, но после конят изсумтя; тя подскочи, изкикоти се с глас като мед, който се излива от кана, и позволи на Джейми и Иън да я качат на седлото.

Полиан продължаваше да се притеснява от мъжете, но скоро набра достатъчно увереност, за да говори с мен, на полиглотска смесица от келтски, английски и собствения ѝ език. Не можех да я преведа, но лицето ѝ тялото ѝ бяха така изразителни, че често схващах какво иска да каже, макар да разбирах една от десет думи. Можех само да съжалявам, че и аз не съм така добра в езика на тялото; тя не разбираше повечето ми въпроси и коментари и трябваше да изчакам, докато устроим лагер и Джейми и Иън ми помогнат с келтските думи.

Успокоена — поне временно — от постоянния страх и предпазливо отпускаща се в компанията ни, нейната естествено жизнена личност се появи и тя говореше без спиране, докато яздехме една до друга, въпреки че не я разбирах, и от време на време се смееше с нисък, тръбящ смях, като вятър, който вие през отвора на пещера.

Притихна само веднъж: когато минахме през голяма поляна, на която тревата се издигаше в странни вълнообразни могили, сякаш някаква огромна змия се беше заровила под нея. Полиан замълча и в усилието си да пришпори коня, успя само да дръпне юздите и да го спре. Аз се върнах да ѝ помогна.

— Droch dite — промърмори тя, като гледаше с крайчеца на окото си притихналите могили. Лошо място. — Djudju. — Намръщи се и направи лек жест с ръка, вероятно знак срещу злото.

— Това гробище ли е? — попитах Майърс, който се бе върнал да види защо сме спрели. Могилите не бяха на равни разстояния, но бяха по края на полянката, сякаш в някакъв модел, който не ми изглеждаше естествено формирование. Струваха ми се твърде големи за гробове обаче, освен ако не бяха грамади, като онези, които древните шотландци изграждаха, или масови гробове, помислих си неспокойно при спомена за Калоден.

— Не бих казал гробище — отвърна той и бутна шапката си назад. — Било е село някога. Май на тускарора. Онези възвишения ей там — махна с ръка — са съборени къщи. А голямата отстрани сигурно е била къщата на вожда. Тревата много бързо е погълнала всичко. Като гледам обаче, погребано е преди доста време.

— Какво се е случило с него? — Иън и Джейми също бяха спрели и се върнаха да огледат малката поляна.

Майърс се почеса замислено по главата.

— Не знам, не съм сигурен. Може някаква болест да ги е прогонила, или пък да са се оказали на пътя на чероките или крийк, макар че сме на север от земята на чероките. По-вероятно е станало по време на войната. — Той заби яростно пръсти в брадата си, изви ги и изтръска настрани останките от кърлеж. — Не мога да кажа, щото гледам да избягвам това място.

Полиан явно беше на същото мнение и ние продължихме. До вечерта бяхме излезли от боровата гора сред храсталаците на дъбак в подножието на хълмовете. Вече се движехме с добра скорост и дърветата започнаха да се променят; малки кестенови горички, големи гори от дъбове и хикории, с пръснат тук-там дрян, райски ябълки и тополи, които ни обграждаха на вълни от зеленина.

Ароматите се промениха, самият въздух също, докато се изкачвахме. Силната миризма на борова смола тук отстъпи на по-леки, по-разнообразни аромати, дъхът на листата на дърветата се смесваше с аромата на храсти и цветя, които растяха от всяка пукнатина в скалите. Още беше влажно, но не толкова горещо; въздухът вече не приличаше на задушаващо одеяло, можеше да се диша и то с удоволствие, заради парфюмите на растителна влага, на сгрети от слънцето листа и влажен мъх.

По залез на шестия ден бяхме вече в планините и въздухът беше наситен с шум на течаща вода. Поточета кръстосваха долините, изливаха се от скалните первази и ромоляха по стръмните скални лица, оставяйки влага и мъх като нежен зелен бордюр. Когато заобиколихме един хълм, аз спрях изумена; по склона на далечна планина във въздуха подскачаше водопад, който се извиваше на цели осем стъпки във въздуха при полета си в дълбоката пропаст.

— Ще го разгледаме ли? — попита Иън, зяпнал от възхита.

— Много е красив — съгласи се Майърс с лекото самодоволство на собственик. — Не е най-големият, който съм виждал, ама е хубав.

Иън извърна глава, отворил широко очи.

— Има и по-големи?

Майърс се засмя, той се смееше тихо, като въздишка.

— Момче, нищо не си видял още.

През нощта направихме лагера си в падина близо до по-голям поток — достатъчно голям, за да има пъстърви. Джейми и Иън нагазиха с ентусиазъм в него и се опитваха да ловят бързите му обитатели с въдици, които издялкаха от черна върба. Надявах се да имат успех; пресните ни провизии вече свършваха, макар че още имахме много царевично брашно.

Полиан се покатери по брега, носеше кофа вода, с която да направим нова партида царевични питки. Имахме малки овални царевични сухари, приготвени за пътуването; вкусни, когато са пресни и топли и поне ядливи на следващия ден. Но с времето ставаха все по-малко апетитни и приличаха на малки корички от цимент на четвъртия ден. Все пак бяха удобни за носене и не мухлясваха, затова бяха популярна храна за път, както и сушеното телешко и осоленото свинско.

Естественият темперамент на Полиан като че ли беше угаснал, кръглото ѝ лице изглеждаше мрачно. Веждите ѝ бяха така тънки, че почти ги нямаше, което парадоксално увеличаваше изразителността на лицето ѝ при мимика и го правеше напълно безизразно, когато бе отпуснато. Тя можеше да изглежда безстрастна като камък, когато пожелаеше; много полезно умение за робиня.

Предполагах, че е така умислена отчасти защото това беше последната ни нощ заедно. Бяхме стигнали до вътрешността на колонията, до границите на кралската земя. Утре Майърс щеше да продължи на север и да я поведе през планините към индианските земи, за да намери там сигурност и някакъв живот.

Кръглата ѝ тъмна глава беше сведена над дървената купа, дебелите къси пръсти смесваха царевичното брашно с водата и лойта. Клекнах срещу нея и хвърлих няколко съчки в малкия огън, черната метална скара стоеше вече намазана с лой до него. Майърс се беше отдалечил да пуши лула; чувах Джейми да вика на Иън в потока, отговори му тих смях.

Вече беше съвсем сумрачно; нашата падинка бе обрамчена от тъмни планини и мракът като че ли изпълваше плитката ѝ купа, пълзеше по дънерите на дърветата около нас. Нямах представа каква е била родината ѝ, дали е имало гори или джунгла, морски бряг или пустиня, но си помислих, че едва ли е била такава.

Какво ли си мислеше тя? Беше оцеляла при пътуването от Африка и при робството; сигурно каквото и да я очакваше, нямаше да е много по-лошо от това. Но все пак беше неизвестно бъдеще, в пустош така огромна и абсолютна, че всеки миг имах чувството, че мога да изчезна безследно в нея. Огънят ни като че ли бе само мъничка искра на фона на безбрежната нощ.

Роло се приближи към светлината, отърси се, пръсна вода във всички посоки и накара огънят да изсъска и изплюе искри. Явно и той беше ловил риба.

— Махай се, ужасно куче — казах аз. Той не се махна, разбира се, просто се приближи и ме подуши грубо, за да се увери, че все още съм онази, за която ме мисли, после се обърна и направи същото с Полиан.

Без никакво изражение на лицето, тя извърна глава и се изплю в очите му. Той изджафка, отстъпи назад и започна да клати глава, безкрайно изумен. Тя ме погледна и се ухили, зъбите ѝ бяха много бели на фона на тъмната кожа.

Аз се засмях и реших да не се тревожа прекалено; всеки способен да се изплюе в окото на вълк може да се справи с индианци, с пустош и с всичко останало.

Купата беше почти празна, спретната редичка царевични питки лежаха на скарата. Полиан избърса пръсти в шепа трева, като гледаше как царевичното тесто започва да съска и да покафенява от стапянето на лойта. От огъня се вдигаше топъл и приятен аромат, смесен с миризмите на горящо дърво, и коремът ми изкъркори тихо в очакване. Огънят като че ли се беше поразгорял, ароматът на храна разстилаше топлината си и удържаше нощта настрани.

Дали е било така там, откъдето идваше? Имали ли са огньове и храна, които удържат мрака на джунглата и леопардите? Дали светлината и компанията са носели утеха и илюзия са сигурност? Защото това определено беше илюзия — огънят не беше защита срещу хора, нито срещу мрака, който я беше превзел. Но не знаех как да попитам.

* * *

— Никога не съм виждал такъв риболов — повтори Джейми за четвърти път и разкъса със замечтано изражение димящата, изпържена в царевично брашно пъстърва. — Водата буквално бъкаше от тях, нали, Иън?

Иън кимна. Подобно благоговейно изражение бе изписано и на неговото лице.

— Татко би дал здравия си крак, за да го види — рече той. — Те просто скачаха на куката, лельо, наистина!

— Индианците дори не си правят труда да ги ловят с въдици — каза Майърс, който прилежно разделяше своята риба с ножа си. — Правят капани и примки или понякога трупат съчки и боклуци в потока, за да спрат рибата, застават отгоре с остър кол и просто ги пронизват във водата.

Това беше достатъчно за Иън; всяко споменаване на индианци и техните методи провокираше цял поток от въпроси. След като изчерпа риболовните техники, той започна да пита пак за изоставеното село, което бяхме видели.

— Ти каза, че сигурно е станало по време на войната — каза Иън, докато вадеше костите от пъстървата, после разтърси пръсти, за да ги охлади. Подаде парче месо на Роло, който го преглътна наведнъж, въпреки че беше горещо. — За войната с французите ли говориш? Не знаех да са се били толкова на юг.

Майърс поклати глава, сдъвка и преглътна, преди да отговори.

— О, не. Говорех за войната Тускарора, поне така я наричаха белите.

Войната Тускарора бил кратък, но жесток конфликт преди четиридесет години, който бил разпален от нападение над заселници във вътрешността. Тогава губернаторът на колонията изпратил войници в селата на тускарора, за да отмъсти, и последвали серия яростни битки, при които колонистите, много по-добре въоръжени, победили — и разбили напълно племето тускарора.

Майърс кимна към мрака.

— Останали се на повече от седем села на тускарора — и едва около петдесетина души в най-голямото от тях. — Тускарора щели бързо да станат жертва на околните племена и да изчезнат напълно, но били официално осиновени от мохоуките и така станали част от могъщия ирокезки съюз.

Джейми се върна до огъня с бутилка, която бе взел от дисагите си. Беше шотландско уиски, подарък от Джокаста. Наля в малка чашка и подаде полупълната бутилка на Майърс.

— А земите на мохоуките не са ли много далеч на север? — попита той. — Как така са осигурили защита на хората тук при толкова враждебни племена наоколо?

Майърс отпи от уискито и го завъртя с наслада из устата си, преди да отговори:

— Ммм. Това е интересна история, приятелю Джеймс. Мохоуките наистина са много далече. Но всички се съобразяват с ирокезките племена, а от шестте племена мохоуките са най-свирепи. Никой — червен или бял — не би се забъркал с тях без много основателна причина.

Това силно ме впечатли. Радвах се да чуя и че територията на мохоуките е много далече от нас.

— А защо мохоуките са приели тускарора? — попита Джейми, като изви вежда. — Като че ли нямат нужда от съюзници, щом са толкова свирепи.

Пъстрите очи на Майърс се присвиха замечтано под влиянието на хубавото уиски.

— О, страховити са, да, но са и смъртни — каза той. — Индианците държат на рода, най-вече мохоуките. Те са хора на честта — вдигна дебел пръст, за да ни обърне внимание, — но биха убивали заради много неща, някои разумни, други не. Нападат се и взаимно и се избиват за отмъщение — не можеш да спреш отмъщението на мохоук, освен като го убиеш. И дори тогава брат му, синът му или племенникът му ще те погнат.

Той облиза бавно и замислено устни, наслаждавайки се на вкуса на уиски по тях.

— Понякога индианците убиват и без причина; особено ако са пили алкохол.

— Много ми приличат на шотландците — промърморих на Джейми, който ме погледна студено.

Майърс взе бутилката с уиски и я завъртя леко между дланите си.

— Всеки мъж може да стане много лош, ако се е напил, но при индианците и първата капка е твърде много. Чувал съм за много кланета, които е нямало да се случат, ако мъжете не са били полудели от алкохола.

Той поклати глава и си спомни темата на разговора.

— Искам да кажа, че това е много труден живот, та и опасен. Някои племена са напълно унищожени, а други нямат достатъчно мъже. Затова осиновяват хора от други племена, за да заменят избитите или измрелите от болести. Понякога взимат и пленници — водят ги в семейството и се държат с тях като със свои. Това ще направят и с госпожа Поли. — Той кимна към Полиан, която седеше тихо до огъня и не обръщаше никакво внимание на думите му.

— Така стана преди петдесет години, мохоуките осиновиха цялото племе тускарора. Племената говорят на различни езици — обясни Майърс. — Но някои са по-близки от останалите. Тускарора са по-подобни на мохоуките, отколкото на крийк или на чероките.

— А вие говорите ли на мохоукски, господин Майърс? — Иън беше наострил уши по време на цялата му реч. Той се вълнуваше от всеки камък, дърво и птичка по време на пътуването, но беше най-развълнуван при споменаването на индианци.

— О, поназнайвам го — сви скромно рамене Майърс. — Всеки търговец знае по някое дума. Шу, дауг. — Роло, който бе вдигнал нос да души последната пъстърва на Майърс, размърда уши, когато го прогониха, но се отдръпна.

— А на тускарора ли ще предадеш госпожа Поли? — попита Джейми, който трошеше една царевична питка на залъци.

Майърс кимна, като дъвчеше внимателно; бяха му останали само няколко зъба и дори пресните питки му създаваха трудности.

— Да. Имаме още четири-пет дни езда — обясни той. Обърна се към мен и ми се усмихна успокояващо. — Ще се погрижа да се установи добре, госпожо Клеър, няма да се тревожите за нея.

— А какво ще си помислят индианците за нея? — попита Иън. Погледна заинтригуван Полиан. — Те виждали ли са преди черна жена?

Майърс се засмя.

— Момче, много тускарора не са виждали и бял човек. Госпожа Поли няма да ги стресне повече от леля ти. — Майърс отпи голяма глътка вода и я завъртя из устата си, като гледаше замислено Полиан. Тя усети погледа му и се втренчи немигащо в него.

— Мисля, че ще я сметнат за хубавица; те обичат жената да е пухкава. — Беше почти очевидно, че Майърс споделя това им възхищение; очите му плъзнаха по Полиан с одобрение, леко примесено с невинна похот.

Тя видя това и с нея се случи изумителна промяна. Като че ли почти не помръдна и все пак цялото ѝ същество се фокусира върху Майърс. Бялото на очите ѝ не се виждаше; те бяха черни и бездънни, блестящи на огъня. Тя си беше все така ниска и пълна, но при леката промяна на позата големият бюст и широките хълбоци станаха по-подчертани и извити в сластно обещание.

Майърс преглътна шумно.

Отвърнах очи от тази сцена към Джейми, който също ги гледаше със смесица от развеселеност и тревога. Аз го побутнах леко и присвих очи в изражение, което ясно казваше: „Направи нещо!“

Той присви едното си око.

Аз отворих широко моите и го погледнах красноречиво, в смисъл „Не знам, но направи нещо!“

— Ммффмм.

Джейми прочисти гърло, наведе се напред, сложи ръка върху ръката на Майърс и го изтръгна от транса му.

— Ще ми се да мисля, че жената няма да бъде използвана по никакъв начин — каза той любезно, но с лек шотландски акцент върху „използвана“, който внушаваше колко безкрайно неподобаващо би било това. И стисна леко ръката му. — Можете ли да гарантирате за нейната сигурност, господин Майърс?

Майърс го погледна объркано, но зачервените пъстри очи бавно се проясниха. Планинецът издърпа ръката си внимателно, после взе чашата, изпи последната глътка уиски, закашля се и избърса уста. Вероятно дори се изчерви, но не можеше да се каже заради брадата.

— О, да. Исках да кажа, о не. В никакъв случай. При мохоуките и тускарора жените избират с кого да си легнат, дори омъжените. При тях няма такова нещо като изнасилване. О, не. Не, сър, никой няма да ѝ посегне, мога да ви го обещая.

— Е, радвам се да го чуя. — Джейми се отпусна назад, успокоен, и ме погледна в смисъл „Дано сега си доволна“. Аз се усмихнах скромно.

Иън може и да нямаше шестнайсет години, но беше твърде наблюдателен, за да пропусне случилото се. Закашля се по многозначителен шотландски маниер.

— Чичо, господин Майърс беше така любезен да ме покани да отида с него и госпожа Поли, за да видя индианското село. Така ще се уверя и че се отнасят добре с нея.

— Ти… — започна Джейми, после млъкна. Погледна дълго племенника си през огъня. Виждах как мислите му препускат.

Иън не беше поискал разрешение да отиде; той съобщаваше, че ще отиде. Ако Джейми му забранеше, той трябваше да отстъпи. Ако Джейми кажеше, че е твърде опасно, това би означавало да признае, че излага и робинята на голям риск и че не вярва на Майърс и на връзките му с местните индианци. Джейми беше в капан и добре го осъзнаваше.

Той вдиша силно през нос. Иън се ухили.

Погледнах през огъня. Полиан още не беше помръднала. Очите ѝ бяха вперени в Майърс, но устните ѝ бяха леко извити в покана. Едната ѝ ръка се вдигна и обхвана почти разсеяно голямата гърда.

Майърс се взираше в нея, зашеметен като елен от силната светлина на ловец.

„Аз иначе ли щях да постъпя?“ — помислих си по-късно, като се вслушвах в тихите шумове и стонове, които долитаха изпод одеялата на Майърс. Ако знаех, че животът ми зависи от този мъж? Нямаше ли да направя всичко по силите си, за да се уверя, че ще ме защити пред лицето на неизвестната опасност?

В храстите се чу пращене и пукане, недалече. Беше силно и аз се сковах. Джейми също. Той извади ръката си изпод ризата ми и посегна към кинжала, после се успокои, когато усети миризмата на скункс.

Пъхна пак ръка под ризата ми, стисна гърдите ми и отново заспа. Дъхът му топлеше тила ми.

Вероятно нямаше голяма разлика. Нима моето бъдеще беше по-сигурно от нейното? И не зависеше ли живота ми от мъжа до мен — поне донякъде, — от желанието му към тялото ми?

Слаб вятър въздъхна през дърветата и аз вдигнах одеялото на раменете си. Огънят догаряше във въглени и толкова високо в планината нощта беше хладна. Луната бе залязла, но небето беше съвсем ясно; звездите сияеха близки, като мрежа от светлини, хвърлена над планинските върхове.

Не, все пак имаше разлики. Колкото и неизвестно да беше моето бъдеще, то щеше да е споделено, а връзката ми с моя мъж стигаше много по-дълбоко от плътта. Освен това имаше и една друга, много голяма разлика — аз сама бях избрала да съм тук.

15.

Благородни диваци

Разделихме се с другите на сутринта, Джейми и Майърс уговориха среща след десет дни. Като се огледах към изумително огромната гора и планината, не можех да си представя как някой би могъл да открие конкретно място отново; разчитах единствено на умението за ориентация на Джейми.

Те тръгнаха на север, ние на югозапад, като се движехме по течението на потока, покрай който бяхме лагерували. Отначало изглеждаше съвсем спокойно и странно усамотено, бяхме само двамата. След малко обаче започнах да свиквам със самотата и да се отпускам, като оглеждах с интерес околността. Все пак това можеше да стане наш дом.

Мисълта беше доста плашеща; това място бе изумително с красотата и богатството си, но така диво, че не можех да си представя в него да живеят хора. Не го казах обаче; само следвах коня на Джейми, който ни водеше все по-дълбоко в планината. Спряхме късния следобед, за да си направим малък лагер и да уловим риба за вечеря.

Светлината изтляваше бавно, отдръпваше се сред дърветата. Гъстите мъхести дънери потъмняваха, но все още поръбени с неуловима светлина, която се криеше сред листата, зелените сенки се променяха с вятъра по залез.

Малко сияние светна внезапно в тревата на няколко крачки от нас, ярко и студено. Видях още едно, и още едно, а после краят на гората се изпълни с тях — падаха лениво, после примигваха, студени светлинки, носещи се в сгъстяващия се мрак.

— Знаеш ли, не бях виждала светулки, докато не отидох да живея в Бостън — казах аз, изпълнена с удоволствие при вида им — сияещи смарагди и топази в тревата. — В Шотландия няма светулки, нали?

Джейми поклати глава, изтегнат на тревата, свил едната си ръка под главата.

— Хубави създания — рече и въздъхна доволно. — Това е любимото ми време от деня. Когато живеех в пещерата, след Калоден, излизах привечер, сядах на един камък и чаках да мръкне.

Очите му бяха притворени, наблюдаваха светулките. Сенките избледняха нагоре, със спускането на нощта. Само преди миг светлината през листата на дъбовете го осейваше с петънца, а сега той сякаш лежеше в смътно зелено сияние и очертанията на тялото му внезапно станаха нереални.

— Сега излизат всички малки буболечки, пеперудки и мушици; всички дребосъци, които висят на облаци над водата. Виждаш как лястовиците се спускат за тях, после идват и прилепите. А рибата се издига към вечерята си и прави кръгчета във водата.

Очите му вече бяха отворени, вперени в морето от трева по склона, но знаех, че вижда повърхността на малкото езеро до Лалиброх, оживяла от потрепващи вълнички.

— Това е само за миг, но имаш чувството, че ще продължи вечно. Странно, нали? — каза замислено. — Почти можеш да видиш как светлината си отива и все пак сякаш внезапно става тъмно и си казваш: Ето! Вече е нощ. — Той посочи към една пролука между дъбовете и долината долу, която бе изпълнена с мрак.

— Не. — Лежах до него на тревата и усещах топлата влага на еленската кожа по тялото си. Въздухът беше плътен и хладен под дърветата, като в църква — сумрачен и ухаещ на припомнен аромат на тамян.

— Помниш ли отец Анселм в абатството? — погледнах нагоре; цветът си отиваше от листата на дъбовете над нас и оставаше само мекото сребристо сиво от долната им страна, като миша козина. — Той каза, че винаги има час от деня, когато времето сякаш спира, но за всеки е различен. Според него това е часът, когато си се родил.

Обърнах глава към Джейми.

— Знаеш ли кога си се родил? По кое време на деня?

Той ме погледна и се усмихна, като се обърна към мен.

— Да, знам. Може и да е прав, защото съм се родил по вечерно време — точно по здрач на първи май. — Прогони с ръка една светулка и ми се усмихна.

— Не съм ли ти разказвал тази история? Как майка ми сложила да вари супа и болките ѝ започнали така бързо, че нямала време да помисли за нея, а и никой друг не се сетил, докато не замирисало на изгоряло и всичко се съсипало — и вечерята, и тенджерата? В къщата нямало нищо друго за ядене освен пай с касис. И те го изяли, но имало някаква нова прислужница в кухнята и касисът бил зелен, та всички — освен майка ми и мен, разбира се — цяла нощ се гърчели от стомашни болки.

Поклати глава усмихнат.

— Баща ми каза, че минали месеци, преди да ме погледне, без да усети присвиване в червата.

Засмях се и посегнах да махна едно старо листо от косата му.

— А ти в колко часа си се родила, сасенак?

— Не знам — казах и изпитах обичайното пробождане на мъка по изчезналото ми семейство. — Не го пише в акта ми за раждане и ако чичо Ламб е знаел, така и не ми каза. Знам обаче кога се роди Бриана — добавих по-ведро. — Тя се роди три минути след три сутринта. Имаше огромен часовник на стената в родилното и го видях.

Колкото и да беше слаба светлината, забелязах ясно изненадата му.

— Била си будна? Нали ми каза, че упояват жените, за да не изпитват болка.

— Е, повечето. Но аз не им позволих да ме упоят. — Вгледах се нагоре. Сенките бяха плътни около нас, но небето още бе ясно и сияеше в меко, искрящо синьо.

— Защо, по дяволите? — попита той изумен. — Не съм виждал жена да ражда, но съм чувал неведнъж, да ти кажа. И проклет да съм, ако мога да разбера защо жена с всичкия си ще го направи, ако има избор.

— Ами… — замълчах, не исках да изглеждам мелодраматична, но това беше истината. — Ами — казах малко отбранително — помислих си, че ще умра и не исках да умра в съня си.

Той не беше шокиран. Само изви вежда и изсумтя развеселен.

— Не си искала?

— Да, а ти? — Извъртях глава към него. Той потърка основата на носа си, още изглеждаше развеселен.

— Ами вероятно. Едва не ме обесиха и чакането хич не ми хареса. Едва не ме убиха в битка няколко пъти; не мога да кажа, че тогава ме беше грижа дали ще умра, тъй като бях твърде зает, за да мисля за това. А после, когато едва не умрях от раните и треската, бях толкова нещастен, че нямах търпение да дойде смъртта. Но като цяло, ако имах избор, мисля, че бих искал да умра в съня си.

Наведе се и ме целуна леко.

— За предпочитане в леглото, до теб. На много преклонна възраст. — Докосна леко с език устните ми, после стана и изтърси от бричовете си сухите дъбови листа.

— Най-добре да запаля огън, докато има достатъчно светлина, за да виждам огнивото — каза той. — Ще донесеш ли рибата?

Оставих го да се оправя с огъня, а аз слязох надолу по хълма до потока, където бяхме оставили наловената пъстърва, която висеше от влакната в ледената вода. Когато се върнах горе, вече беше толкова тъмно, че виждах само силуета му, клекнал над малка купчинка тлеещи съчки. Струйка дим се издигаше като благовоние, светла между дланите му.

Изчистих рибата във високата трева и седнах на пети до него, гледах как слага съчки в огъня, изгражда го търпеливо — барикада срещу спускащата се нощ.

— Според теб какво ли е? — попитах внезапно. — Да умреш.

Той се взираше в огъня, мислеше. Една горяща вейка се пречупи и пръсна искри, които се понесоха надолу, примигвайки, преди да докоснат земята.

— „Човекът е като тревата, която съхне и се хвърля в огъня; той е като искрите, които политат нагоре… и мястото му вече не го познава.“ — цитирах аз тихо. — Според теб има ли нещо след това?

Той поклати глава, взираше се в огъня. Видях как поглежда отвъд него, към студените ярки искри на светулките, които примигваха сред тъмните стъбла.

— Не знам — рече тихо. Рамото му докосна моето и аз облегнах глава на него. — Така казва Църквата, но… — Очите му още се взираха в светулките, които примигваха сред тревата, светлината им беше неугасима. — Не, не знам. Но мисля, че там може би не е никак лошо.

Той наклони глава, притисна буза в косата ми за миг, после се изправи и посегна към кинжала си.

— Огънят се разгаря.

Нощта беше прогонила задуха на следобеда и лек вечерен бриз развяваше влажни кичури по лицето ми. Вдигнах глава със затворени очи, наслаждавайки се на хлада след жегата на деня.

Чувах как Джейми шумоли около огъня и бързото, тихо свистене на ножа, с който белеше кората на дъбови вейки, за да набучи на тях рибата.

„Там може би не е никак лошо.“ Аз също мислех така. Никой не знаеше какво идва след живота, но аз много пъти, по време на часа, в който времето спира, седях, без да мисля, в покой, и се взирах… в какво? В нещо, което нямаше нито име, нито лице, но като че ли беше добро за мен, изпълнено с покой. Ако това беше смъртта…

Джейми ме докосна по рамото на минаване и аз се усмихнах и отворих очи.

— Ох! — измърмори той от другата страна на огъня. — Порязах се.

Отворих очи. Той беше на около осем крачки от мен, свел глава и смучеше малката раничка на кокалчето на палеца си. Кожата по гърба ми настръхна.

— Джейми — казах аз. Гласът ми прозвуча странно дори за мен. Усещах малко студено петно, центрирано като мишена на тила ми.

— Да?

— Има ли… — преглътнах, усетих как космите по ръцете ми настръхват. — Джейми, има ли… някой… зад мен?

Той погледна към сенките зад рамото ми и отвори широко очи. Не се обърнах, а се проснах на земята. Движение, което вероятно ми спаси живота.

Чу се свистене и усетих силна миризма на амоняк и риба. Нещо ме удари в гърба така мощно, че останах без дъх, после стъпи тежко на главата ми и ми заби лицето в пръстта.

Надигнах се да поема дъх, като бършех пръстта от очите си. Огромна черна мечка се втурна като котка през поляната, краката ѝ разпръснаха горящите съчки.

За миг, полузаслепена от пръстта, не можах да видя къде е Джейми. После го забелязах. Беше под мечката, стиснал с една ръка врата ѝ, а главата му беше завряна до рамото ѝ, точно под отворените челюсти.

Един крак се изстреля изпод мечката, риташе трескаво и се забиваше в земята. Беше събул ботушите и чорапите си, когато устроихме лагера; аз ахнах, щом босото му стъпало се плъзна през остатъците от огъня и вдигна дъжд от искри.

Ръката му беше полускрита в гъстата козина. Другата се вдигаше и замахваше; явно не беше изпуснал кинжала. В същото време стискаше с всички сили врата на мечката надолу.

Тя се мяташе, млатеше с едната лапа, опитваше се да се отърве от тежестта около врата си. Като че ли изгуби равновесие и политна тежко напред със силен гневен рев. Чух приглушен тътен, който май не идваше от мечката, и се огледах трескаво за нещо, което да използвам като оръжие.

Мечката пак се изправи и се разтърси мощно.

Зърнах за миг лицето на Джейми, разкривено от усилието. Видях едното око, ококорено към мен, опитваше се да отмести устата си от острата козина.

— Бягай! — изкрещя. Тогава мечката го връхлетя отново и той изчезна под сто и петдесет килограма мускули и козина.

Със смътен спомен за Маугли и Червеното цвете, аз задрапах трескаво по влажната полянка, но намерих само малки парченца овъглени пръчки и сияещи въглени, които изгориха пръстите ми, но бяха твърде мънички, за да ги хвана.

Винаги бях мислила, че мечките реват, когато са разгневени. Тази издаваше много шум, но ми звучеше по-скоро като голямо прасе — пронизителни писъци и задавени звуци, примесени със страховито ръмжене. Джейми също издаваше доста шум, което бе успокоително при дадените обстоятелства.

Напипах нещо студено и хлъзгаво; рибата, хвърлена до огъня.

— Майната му на Червеното цвете — промърморих. Хванах една пъстърва за опашката, изтичах напред и зашлевих мечката по муцуната с нея колкото сили имах.

Тя затвори уста и доби изненадан вид. После обърна глава към мен и скочи, по-бързо, отколкото си мислех, че е възможно. Аз политнах назад, паднах по задник и нанесох последен силен удар с рибата, преди мечката да се втурне към мен, понесла Джейми на гърба си.

Сякаш бях в месомелачка; за миг настъпи пълен хаос, накъсван от удари и усещането, че се задушавам под огромно, смърдящо космато одеяло. После изчезна, остави ме натъртена по гръб на тревата, осмърдяна силно на меча урина и примигваща към вечерницата, която сияеше кротко в небето.

На земята обаче нещата не бяха така кротки. Претърколих се на четири крака и изкрещях „Джейми!“ към дърветата, където една огромна аморфна купчина се търкаляше напред-назад, трошеше дъбови фиданки и излъчваше какофония от рев и келтски ругатни.

Вече беше съвсем тъмно, но звездите сияеха достатъчно, за да различа какво става. Мечката пак беше паднала, но вместо да стане и да скочи, този път се претърколи по гръб, като мяташе лапи в усилието си да докопа нещо. Едната предна лапа се стовари тежко и се чу силно сумтене, което не ми се струваше мечешко. Усетих миризма на кръв.

— Джейми! — изпищях.

Не получих отговор, но гърчещата се купчина се претърколи и наклони бавно настрани към по-дълбоките сенки под дърветата. Шумовете притихнаха до тежко сумтене и пъшкане, накъсвано от стенания.

— ДЖЕЙМИ!

Блъскането и пукането на клони затихна в шумолене. Нещо се движеше под клоните, олюляваше се тежко наляво-надясно, на четири крака.

Много бавно, като поемаше въздух със стон, Джейми изпълзя на полянката.

Забравила за своите болежки, аз хукнах и коленичих до него.

— Господи, Джейми! Добре ли си?

— Не — изсумтя той и се свлече хриптящ на земята.

Лицето му беше просто бледо петно на звездната светлина; а тялото му бе така тъмно, че почти не се виждаше. Открих защо, когато прокарах ръце по него. Дрехите му бяха подгизнали от кръв и полепнали по него, а ризата се отлепи от гърдите му с гаден звук, когато я дръпнах.

— Миришеш на кланица — казах и го опипах под брадичката за пулс. Беше бърз — нищо чудно, — но силен и ме заля облекчение. — Това твоята кръв ли е, или на мечката?

— Ако беше моята, сасенак, щях да съм умрял — отвърна той с отвращение и отвори очи. — Но не е твоя заслугата, че съм жив. — Извъртя се болезнено настрани и бавно се надигна със стон на четири крака. — Какво те прихвана, жено, че да ме удряш така по главата с рибата, докато се борех за живота си?

— Стой мирен, за бога! — Не можеше да е твърде тежко ранен, щом се опитваше да стане. Хванах го за хълбоците, за да го спра, и коленичих до него, като опипвах плахо торса му. — Счупени ребра?

— Не. Но ако ще ме гъделичкаш, сасенак, няма да ми хареса — каза той с пъшкане.

— Няма — уверих го. Прокарах леко ръце по ребрата му и натиснах леко. Под кожата не се напипваха отчупени ръбчета, нямаше зловещи хлътнали меки места; може и да имаше нещо спукано, но не и счупено. Той изхълца и потрепна под ръката ми. — Тук ли боли?

— Да — каза през зъби. Започваше да трепери и аз побързах да донеса наметалото му и завих раменете му.

— Добре съм, сасенак — каза и отблъсна опитите ми да му помогна да седне. — Върви да провериш конете, сигурно са изплашени. — Така беше. Бяхме ги спънали малко встрани от полянката; и те бяха направо обезумели от ужас, ако се съдеше по приглушения тропот и цвиленето в далечината.

От дълбоките сенки под дърветата още се чуваха свистящи стонове; така човешки, че космите по тила ми настръхнаха. Като се постарах да ги заобиколя отдалече, аз открих конете, които бяха в една брезова горичка на няколкостотин метра оттам. Изцвилиха, когато усетиха миризмата ми, доволни да ме видят, въпреки че бях покрита с меча урина.

Когато ги успокоих и ги насочих пак към поляната, жалните звуци от сенките бяха стихнали. На полянката се виждаше слабо сияние; Джейми беше успял да разпали огъня.

Клечеше до него, все така треперещ под наметалото. Аз хвърлих няколко съчки в пламъците, за да не угаснат, и насочих вниманието си към него.

— Наистина не си тежко ранен, нали? — попитах, все още разтревожена.

Той ми се усмихна криво.

— Ще се оправя. Тя ме халоса здравата през гърба, ама не мисля, че е много тежко. Ще погледнеш ли? — Изправи се, смръщвайки се, и се попипа леко отстрани, докато аз минавах зад него.

— Какво ли я накара да нападне? — попита той и извърна глава към трупа на мечката. — Майърс каза, че черните мечки не нападат често, без да са провокирани по някакъв начин.

— Може би някой друг я е провокирал — предположих аз. — И после е имал достатъчно ум да избяга. — Вдигнах наметалото и подсвирнах под нос.

Гърбът на ризата му висеше на парцели, изцапани с пръст и пепел и подгизнали от кръв. Този път неговата кръв, не на мечката, но за щастие не беше много. Внимателно отдръпнах разкъсаната риза и разкрих дългата извивка на гърба му. Четири следи от нокти минаваха от лопатката към мишницата; дълбоки, гадни драскотини, които вече се издуваха.

— О! — казах със съчувствие.

— Е, все пак гърбът ми и без това не е красива гледка — пошегува се вяло той. — Наистина ли е толкова лошо? — Извъртя се, в опит да погледне, но спря и изсумтя, защото движението напрегна натъртените му ребра.

— Не, но е мръсна. Трябва да я промия. — Кръвта вече беше започнала да се съсирва; раните трябваше да се промият веднага. Завих го пак с наметалото и сложих тенджерка с вода да кипне, като се чудех какво друго мога да използвам.

— Видях сигониум до потока — казах аз. — Мисля, че ще го открия по памет. — Подадох му бутилката с ейл, която бях донесла от дисагите, и взех кинжала му.

— Нали ще си добре? — спрях и погледнах към него; беше много блед и още трепереше. Огънят блещукаше в червено по челото му и очертаваше ясно релефа на чертите му.

— Да — успя да се усмихне. — Не се тревожи, сасенак; сега мисълта да умра в съня си май ми харесва дори повече, отколкото преди час.

Издигаше се сърпът на луната, ярък над дърветата, и аз лесно намерих мястото, което помнех. Потокът беше студен и сребрист на лунната светлина, охлади ръцете и краката ми, когато нагазих в него и посегнах към стръковете.

Малки жабки пееха около мен и твърдите листа на папура шумяха тихо на вечерния бриз. Беше много, много спокойно и внезапно осъзнах, че треперя така силно, че се наложи да седна на брега.

По всяко време. Можеше да се случи по всяко време и ужасно бързо. Не знаех кое ми се струва по-нереално; нападението на мечката или тази тиха лятна нощ, пълна с обещания.

Облегнах глава на коленете си, докато шокът и прилошаването отминат. Няма значение, казах си. Не само по всяко време, но и навсякъде. Болест, катастрофа, куршум. Всъщност за никого нямаше убежище, но като повечето хора аз бях успявала да не мисля постоянно за това.

Потреперих, като се сетих за следите от нокти по гърба на Джейми. Ако беше реагирал по-бавно, ако не беше така силен… ако раните бяха малко по-дълбоки… макар че инфекцията още бе сериозна заплаха. Но това поне беше опасност, с която можех да се боря.

Тази мисъл ме накара да се съвзема, усетих смачканите листа и хладните мокри корени в ръката си. Наплисках лицето си с вода и се закатерих към огъня, вече малко по-добре.

Видях Джейми през тънките фиданки, още седеше с изправен гръб, силуетът му се очертаваше на огъня. Сигурно така го болеше най-малко.

Спрях, внезапно притеснена, точно когато той заговори:

— Клеър? — Не се обърна, гласът му беше спокоен. Не изчака да отговори, а продължи със спокоен, стабилен глас: — Мини зад мен, сасенак, и пъхни ножа в лявата ми ръка. После остани зад мен.

С бумтящо сърце, аз направих три стъпки, които ме отведоха достатъчно високо, за да виждам над рамото му. От другата страна на поляната, точно на ръба на светлината от огъня, стояха трима индианци, въоръжени до зъби. Явно мечката наистина бе провокирана.

* * *

Индианците ни гледаха с голям интерес, който беше повече от взаимен. Бяха трима: по-възрастен мъж, чиято вдигната на темето и окичена с пера коса, беше осеяна със сиви кичури и двама по-млади — може би на двайсетина години. Баща и синове, помислих си. Имаше известна прилика между тях, повече в телата, отколкото в лицата; и тримата бяха относително ниски, с широки рамене, изкривени крака и дълги силни ръце.

Огледах скришом оръжията им. По-възрастният стискаше пушка в сгъвката на лакътя си. Това беше старовремска френска кремъклийка, с десетостенно дуло, покрито с ръжда. Изглеждаше така, сякаш ще се взриви в лицето му, ако стреля, но се надявах да не пробва.

Един от по-младите носеше лък в ръката си, в който небрежно бе заредена стрела. И тримата имаха зловещи на вид томахавки и ножове за одиране на коланите. Колкото и да беше дълъг, кинжалът на Джейми изглеждаше жалък в сравнение с тях.

Явно стигнал до същото заключение, той се наведе напред и сложи внимателно кинжала на земята пред краката си. Отдръпна се назад, отвори празните си ръце и сви рамене.

Индианците се закикотиха. Това беше толкова невойнствен звук, че усетих как се усмихвам в отговор, макар че стомахът ми си оставаше свит от напрежение.

Видях как раменете на Джейми се отпускат и малко се поуспокоих.

— Bonsoir, messieurs — каза той. — parlez vous français?[12]

Индианците отново се засмяха и се спогледаха смутено. По-възрастният пристъпи колебливо напред и сведе глава към нас, при което мънистата в косата му се разлюляха.

— Не… франиш — каза той.

— Английски? — попитах с надежда. Той ме погледна с интерес, но поклати глава. Каза нещо през рамо на един от синовете си, който отговори на същия неразбираем език. По-възрастният се обърна към Джейми, попита го нещо и изви вежди въпросително.

Джейми поклати глава, в знак, че не разбира, и един от младите излезе на светлината на огъня. Сви колене и сведе рамене, после залюля глава наляво-надясно, присвивайки очи в такава съвършена имитация на мечка, че Джейми се засмя с глас. Другите индианци се усмихнаха.

Младият мъж се изправи, посочи окървавения ръкав на Джейми и изсумтя въпросително.

— О, да, ето я там — каза Джейми и посочи към мрака под дърветата.

Без повече приказки тримата изчезнаха в тъмното и се чуха възклицания и мърморене.

— Всичко е наред, сасенак — каза Джейми. — Няма да ни наранят. Те са само ловци. — Затвори за миг очи и видях потта, избила по лицето му. — Това е добре, защото мисля, че май ще припадна.

— Дори не си го помисляй. Да не си посмял да припаднеш и да ме оставиш с тях! — Каквито и да бяха намеренията на диваците, мисълта да се оправям с тях сама, до проснатия в безсъзнание Джейми, сви стомаха ми от паника. Сложих ръка на тила му и наведох главата му между коленете.

— Дишай — казах и изстисках студена вода от кърпичката си върху тила му. — Ще припадаш по-късно.

— Може ли да повърна? — попита той, гласът му беше приглушен от килта. Разпознах нотката на шега и издишах с облекчение.

— Не. Изправи се, връщат се.

И наистина те влачеха трупа на мечката. Джейми изправи гръб и попи лицето си с влажната кърпа. Нощта беше топла, но той още трепереше леко от шока, макар че беше достатъчно стабилен.

По-възрастният дойде при нас и посочи, извил вежди; първо към ножа в краката на Джейми, после към мъртвата мечка. Джейми кимна скромно.

— Ама не беше лесно — каза.

Индианецът изви още повече вежди. После сведе глава и разпери ръце в знак на уважение. Кимна на един от по-младите мъже, който се приближи и развърза една кесия от колана си.

Той ме изблъска безцеремонно настрани, разтвори ризата на Джейми, свали я от рамото му и присви очи към раната. Изсипа шепа буцеста прахообразна субстанция върху ръката си, изплю се обилно върху нея, после размаза смрадливата паста върху раната.

— Сега вече наистина ще повърна — промърмори Джейми, който се мръщеше при това грубовато лечение. — Каква е тази гадост?

— Предполагам, че е сушен трилиум, смесен с много смрадлива меча мас — казах аз, като се опитвах да не вдишвам гадната миризма. — Сигурно няма да те убие; поне се надявам.

— Ставаме двама тогава — рече той под нос. — Не, достатъчно, покорно благодаря. — Той махна с ръка и се усмихна любезно на лекаря си.

Въпреки шегите устните му бяха бели дори на слабата светлина на огъня. Сложих ръка на здравото му рамо и усетих колко напрегнати са мускулите му.

— Донеси уискито, сасенак. Много ми трябва.

Един от индианците посегна към бутилката, когато я извадих от торбата, но аз го изблъсках грубо. Той изсумтя от изненада и не ме последва. Вместо това взе торбата и започна да рови из нея като прасе, търсещо трюфели. Не се опитах да го спра, а забързах с уискито към Джейми.

Той отпи малка глътка, после по-голяма и потрепери, отвори очи. Вдиша дълбоко един-два пъти, отпи пак, избърса устата си и подаде бутилката на по-възрастния мъж.

— Мислиш ли, че е умно? — промърморих, като си спомних зловещите истории на Майърс за касапници и ефектите от огнената вода върху индианците.

— Или ще им я дам, или сами ще си я вземат, сасенак — каза той с известна неохота. — Все пак са трима, нали?

По-възрастният прокара гърлото на бутилката под носа си, ноздрите му потрепнаха сякаш от възхищение заради редкия букет. Усещах аромата на уискито дори отдалече и нямаше да се учудя, ако опърли лигавицата на носа му.

На сбръчканото лице на мъжа се появи блажено доволна усмивка. Той каза нещо на синовете си, което прозвуча като „Хару!“ и онзи, който ровеше из торбата, веднага се присъедини към брат си, стиснал в шепата си две царевични питки.

По-възрастният се изправи с бутилката в ръка, но вместо да отпие, я отнесе към трупа на мечката, който се чернееше като мастилено петно на земята. С огромно старание изля малко уиски в шепата си, наведе се и покапа течността в полуотворената уста на звяра. После се завъртя бавно в кръг, изтръсквайки ритуално капки уиски от пръстите си. Те политнаха златни и кехлибарени на светлината и паднаха в огъня с тихо съскане.

Джейми изправи гръб, напълно забравил за прилошаването си.

— Ще погледнеш ли пак? — попита той.

— Какво? — отвърнах, но той не отговори, взираше се в индианците.

Един от по-младите извади обшита с мъниста кесийка, в която имаше тютюн. Внимателно натъпка малка каменна лула, запали я със суха вейка, която потопи в пламъците, и дръпна силно. Тютюневото листо проблесна и задими, разпръсвайки богат аромат над полянката.

Джейми се наведе към мен и облегна гръб на бедрата ми. Аз пак сложих ръка на здравото му рамо и усетих, че треперенето отслабва, когато топлината на уискито започна да се разлива из стомаха му. Не беше зле ранен, но напрежението от схватката и продължителното усилие да остане нащрек го бяха изтощили напълно.

По-възрастният мъж взе лулата, дръпна бавно няколко пъти и издиша с очевидна наслада. После коленичи, отново изпълни дробовете си с дим и внимателно го издуха в ноздрите на мъртвата мечка. Повтори това няколко пъти, като мърмореше под нос при всяко издишване.

След това се изправи, без никаква скованост, и подаде лулата на Джейми.

Джейми постъпи като индианците — дръпна един-два пъти ритуално, — после вдигна лулата и ми я подаде.

Аз я взех и дръпнах предпазливо. Парещият дим изпълни очите и носа ми веднага, а гърлото ми се сви от порива да се закашлям. Потиснах го и бързо върнах лулата на Джейми, като усещах, че лицето ми се е зачервило, докато димът се виеше лениво из гърдите ми, гъделичкаше и прогаряше, докато се проправяше път през каналчетата в дробовете.

— Не го вдишвай, сасенак — прошепна той. — Остави го да излезе през носа.

— Сега… ли… ми казваш — опитвах да не се задавя аз.

Индианците ме гледаха ококорени от интерес. По-възрастният наклони смръщен глава настрани, сякаш объркан от нещо. Скочи на крака, заобиколи огъня и клекна любопитно до мен, толкова близо, че можех да усетя странната димна миризма на кожата му. Беше само по препаска и нещо като кожена престилка, макар че гърдите му бяха покрити с голяма огърлица от морски миди, камъни и зъби на големи животни.

Без никакво предупреждение той внезапно посегна и стисна гърдата ми. Нямаше нищо похотливо в жеста му, но аз подскочих. Джейми също и ръката му се стрелна към ножа.

Индианецът седна спокойно на пети, като махаше небрежно с ръка. Положи длан на гърдите си, сви я като купичка и посочи към мен. Нямаше нищо предвид; искаше само да се увери, че наистина съм жена. Посочи първо мен, после Джейми и изви вежда.

— Да, моя е — кимна Джейми и свали кинжала, но не го пусна, докато се мръщеше към индианците. — И се дръжте прилично, ясно ли е?

Без да обръща внимание на всичко това, един от по-младите каза нещо и посочи нетърпеливо към трупа на земята. Възрастният, който не се смути от раздразнението на Джейми, отвърна, свали ножа си от колана и се обърна.

— Ей… това е моя работа.

Индианците се обърнаха изненадани към Джейми, който се изправи. Посочи с кинжала си мечката, после го обърна към гърдите си.

Без да чака отговор, коленичи до трупа, прекръсти се и каза нещо на келтски, като държеше ножа над тялото. Не разбрах всички думи, но бях виждала да го прави и преди, когато уби един елен по пътя от Джорджия.

Това беше молитвата на одирането, която знаеше от момче, когато се бе учил да ловува в планините на Шотландия. Каза ми, че е много стара; толкова стара, че някои думи вече не се използвали и звучали непознати. Но трябвало да се изрича при убийството на всяко по-голямо от заек животно, преди да прережеш гърлото или да разрежеш кожата на корема.

Без никакво колебание направи плитък разрез на гърдите — нямаше нужда да източва кръвта, сърцето отдавна бе спряло да бие — и разпори кожата между краката така, че бледата издутина на вътрешностите се показа през тесния, покрит с черна козина процеп и засия на светлината.

Изискваше се сила и голямо умение да се одере тежката кожа, без да се пробие ципата, която удържаше вътрешните органи. Аз, която бях отваряла по-меките човешки тела, можех да разпозная хирургическата компетентност. Както и индианците, които гледаха процедурата с критичен интерес.

Но вниманието им беше приковано не от умението му в одирането на животното, каквото със сигурност притежаваха и те. Не, интересуваше ги молитвата на одирането и аз видях как възрастният отвори широко очи и погледна към синовете си, когато Джейми коленичи над трупа. Той може и да не знаеше какво казва, но от израженията им беше съвсем ясно, че те много добре знаят какво прави той и бяха едновременно изненадани и впечатлени.

Малка струйка пот се стече зад ухото на Джейми, яркочервена на светлината на огъня. Одирането на едро животно е тежка работа и през мръсната му риза избиха петънца прясна кръв.

Преди да предложа да взема ножа от него обаче, той седна на пети и го подаде с дръжката напред на един от по-младите индианци.

— Продължавай — рече и посочи трупа на мечката. — И без това няма да я изям сам, надявам се.

Мъжът пое ножа без колебание, коленичи и продължи с одирането. Другите двама погледнаха към Джейми, той им кимна и те се включиха в работата.

Джейми ми позволи да го настаня отново на дънера и тайничко да почистя и превържа рамото му, докато наблюдаваше индианците, които бързо одраха мечката и я разфасоваха.

— Какво направи той с уискито? — попитах тихо. — Знаеш ли?

Той кимна, взираше се разсеяно в кървавата дейност до огъня.

— Това е заклинание. Пръскаш светена вода към четирите посоки на света, за да се предпазиш от злото. А при тези обстоятелства уискито е подходящ заместител на светената вода.

Погледнах към индианците, които бяха окървавени до лактите и си говореха нещо. Единият изграждаше малка платформа близо до огъня, редеше пръчки върху камъни на решетка. Друг сечеше парчета месо и ги нижеше на обелена зелена пръчка, за да ги изпече.

— От злото ли? Имаш предвид, че се страхуват от нас?

Той се усмихна.

— Не мисля, че сме толкова страшни, сасенак; не, от духовете.

Бях така изплашена от появата на индианците, че никога не би ми хрумнало, че те може да са също толкова изплашени от нас. Но като гледах Джейми сега, си помислих, че вероятно имат извинение за нервността си.

Аз бях свикнала с него и рядко осъзнавах как изглежда в очите на другите. Дори изморен и ранен, той беше страховит; с изправен гръб и широки рамене, със скосените очи, които улавяха светлината на огъня и блестяха в синьо.

Той вече седеше отпуснато, с ръце между бедрата, но това беше неподвижност на голяма котка, винаги нащрек, дори когато е спокойна. Освен размерите и бързината, у него имаше и някаква свирепост; сред гората той бе у дома си като мечката.

Англичаните винаги бяха смятали планинците шотландци за варвари; аз обаче никога не бях и помисляла, че и другите може да ги виждат така. Тези мъже бяха станали свидетели на яростта и дивото у него и се приближиха предпазливо, с готови оръжия. Джейми, ужасѐн предварително от мисълта за свирепите червени индианци, бе видял техните ритуали — подобни на шотландските — и бе осъзнал, че са просто ловци като него — цивилизовани мъже.

Дори сега той говореше с тях доста естествено, обясняваше с широки жестове как мечката ни е нападнала и как я е убил. Те го слушаха с огромно внимание и възкликваха на правилните места. Когато той донесе остатъците от смачканата риба и демонстрира моята роля в събитията, всички ме погледнаха и се закикотиха весело.

Аз ги изгледах кръвнишки и четиримата.

— Вечерята — казах гръмогласно — е сервирана.

Хапнахме заедно полуизпечено месо, царевични питки и пихме уиски, зорко наблюдавани от главата на мечката, курдисана церемониално на платформата си, с мъртви, мътни очи.

Леко замаяна, аз се облегнах на падналия дънер и слушах разговора с половин ухо. Не че разбирах много. Един от синовете, изключителен мим, разказваше вдъхновено за Велики ловни събития от миналото, като играеше ту ловеца, ту плячката, и то толкова добре, че без никакви трудности разбирах кога е било елен и кога пантера.

Вече се познавахме достатъчно, за да си кажем и имената. Моето от техните уста излизаше като „Кла“, което им се стори много смешно. „Кла“ — казваха и ме сочеха. „Кла-Кла-Кла-Кла-Кла!“ После се закикотиха гръмовно, загрели от уискито. Може и да се изкуших да отвърна нещо, но не бях сигурна дали ще успея да произнеса „Накогнауето“ веднъж, камо ли да го повторя няколко пъти.

Те бяха — както Джейми ме информира — тускарора. Той имаше дарба за езици и вече сочеше предмети и повтаряше индианските думи за тях. Без съмнение преди зазоряване вече щеше да им разказва неприлични истории, помислих си вяло; а те му разказваха някакви шеги.

— Ей — казах аз, като дръпнах ръба на наметалото му. — Добре ли си? Защото аз не мога да остана будна да те наглеждам. Нали няма да припаднеш и да забиеш глава в огъня?

Джейми ме погали разсеяно по главата.

— Вече съм добре, сасенак — каза. Подкрепен от храната и уискито, той като че ли не изпитваше никакви болки след битката с мечката. Друг въпрос бе как ще се чувства на сутринта обаче.

Не можех да се тормозя за това и за каквото и да било; главата ми се маеше от адреналина, уискито и тютюна, и аз пропълзях да взема одеялото си. Свих се до краката на Джейми и се унесох в сън, обградена от дим и алкохолни изпарения, и наблюдавана от мътните очи на мечката.

— Знам точно как се чувстваш — казах ѝ и после заспах.

16.

Първият закон на термодинамиката

Събудих се рязко точно след зазоряване от някакво жилене по главата. Примигнах и вдигнах ръка да разследвам. Движението сепна голяма сива сойка, която късаше косми от главата ми и се стрелна към близкия бор, пищейки истерично.

— Така ти се пада, приятел — промърморих, като търках темето си, но все пак се усмихнах. Често ми бяха казвали, че косата ми прилича на птиче гнездо сутрин; вероятно имаха право.

Индианците си бяха отишли. За щастие бяха отнесли и мечата глава. Аз опипвах своята плахо, но освен слабата болка от действията на сойката, ми се стори невредима. Или уискито беше забележително добро, или замайването, която бях почувствала, се е дължало предимно на ефектите от адреналина и тютюна.

Гребенът ми беше в малка кесийка от еленска кожа, където държах личните си вещи и лекарствата, които бях сметнала за най-необходими по пътя. Седнах внимателно, за да не събудя Джейми. Той лежеше до мен по гръб, с кръстосани на гърдите ръце, спокоен като резбовано изображение върху саркофаг.

Но много по-цветен, помислих си. Лежеше на сянка и пълзящо петно светлина се промъкваше по него, като едва докосваше крайчетата на косата му. На свежата хладна светлина той приличаше на Адам, току-що сътворен от Създателя.

Доста поочукан Адам. При по-близка инспекция реших, че е по-скоро картина след Падението. Не крехкото съвършенство на създадено от пръстта чадо, нито пък невинната красота на младостта, която Бог обичаше. Не, това беше напълно оформен мъж, силен мъж; всяка линия на лицето и тялото му излъчваха сила и борба, създадени, за да се справи със света, в който ще се събуди и да го подчини.

Движех се много тихо, когато посегнах към кесийката. Не исках да го будя; рядко ми се удаваше да го гледам заспал. Той спеше като котка, готов да скочи при най-малкия знак за заплаха и обикновено ставаше призори, докато аз още се носех по повърхността на сънищата си. Или снощи беше изпил повече, отколкото си мислех, или това бе дълбокият лечебен сън, който позволява на тялото да се справи само.

Костеният гребен се плъзна гладко през косата ми. Като никога не бързах. Нямах да храня бебе, нямах да будя дете и да го обличам за училище, не ме чакаше работа. Нямах пациенти, които да проверя, нито документи за попълване.

Нищо не можеше да е така далеч от стерилните пространства на болница от това място, помислих си. Ранните птици търсеха червеи и вдигаха весела врява в гората, хладен, лек бриз подухваше през полянката. Усетих слаб дъх на изсъхнала кръв и миризмата на пепел от снощния огън.

Вероятно именно миризмата на кръвта ми бе напомнила за болницата. Още когато за първи път влязох в болница, разбрах, че това ще е моята сфера, моето естествено място. И все пак и тук не бях чужда, в дивата гора. Това ми се стори странно.

Крайчетата на косата ми галеха приятно голите ми лопатки, гъделичкаха ме. Въздухът бе достатъчно хладен и лекият бриз накара кожата ми да настръхне, зърната ми се втвърдиха. Значи не си го бях въобразила, помислих си и се усмихнах вътрешно. Определено не се бях съблякла, преди да си легна.

Отблъснах дебелото памучно одеяло и видях петънцата засъхнала кръв по бедрата и корема ми. Усетих влага да се стича между краката ми и прокарах пръст между тях. Млечна, мускусна миризма, която не беше моя.

Това бе достатъчно да върне сянката на съня или онова, което бях помислила за сън; голямата грамада на мечката се издига над мен, по-тъмна от нощта, и смърди на кръв, ужас сковава натежалите ми от съня крайници. Лежа безжизнена, преструвам се на мъртва, докато мечката ме побутва и диша, усещам горещия ѝ дъх по кожата си, козината ѝ е мека по гърдите ми, с необичайна за звяр нежност.

Последва рязък миг на осъзнаване; студено, после горещо, когато гола кожа, не меча козина, докосна моята и след това замаяно се унесох отново, бавното, силно проникване и климаксът, който избледнява в съня… с тихо шотландско ръмжене в ухото ми.

Погледнах надолу и видях ален полумесец на рамото си — следа от зъби.

— Нищо чудно, че още спиш — казах укорително. Слънцето бе докоснало извивката на бузата му и подпалваше веждата от тази страна като кибритена клечка, поднесена към пламък. Той не отвори очи, но на лицето му в отговор се разля бавна, сладка усмивка.

* * *

Индианците ни бяха оставили част от мечото месо, спретнато увито в намаслена кожа и провесено от клоните на близко дърво, за да не става обект на вниманието на скунксове и еноти. След закуска и бърза баня в потока Джейми се ориентира по слънцето и планината.

— Насам — каза той и кимна към далечен син връх. — Виждаш ли как се съединява с по-ниския? От другата страна е земята на индианците. Новата линия на Примирието върви по хребета.

— Някой наистина ли е ходил чак там? — взирах се невярващо в назъбените планински върхове, които се издигаха от изпълнена с утринна мъгла долина. Планините се издигаха над нас като безкрайна серия от плаващи миражи, избледняващи от черно-зелено до синьо и лилаво, а най-далечните върхове бяха черни и остри като игли в кристалното небе.

— О, да. — Той се метна на седлото и обърна коня така, че слънцето да пада на рамото му. — Наложило се е, за да са сигурни коя земя да изберат за заселване. Аз проверих къде минава границата, преди да напуснем Уилмингтън и Майърс каза същото — от тази страна на най-високия хребет. Но попитах и нашите хора, с които вечеряхме снощи, просто за да съм сигурен, че и те смятат така. — Той ми се ухили. — Готова ли си, сасенак?

— Да, както винаги — уверих го и обърнах коня си след него.

Беше изплакнал ризата си — или остатъците от нея — в потока. Сега тя беше просната на задницата на коня да съхне и той бе гол до кръста, само с кожените бричове за езда, а наметалото бе вързано небрежно на кръста му. Дългите драскотини от ноктите на мечката изглеждаха черни на фона на светлата кожа, но не се виждаше възпаление. А от лекотата, с която се движеше на седлото, заключих, че раните не го притесняват.

Както и нищо друго, доколкото можех да видя. Леката предпазливост, която винаги оставаше в него, не го беше напуснала; тя бе част от съществото му още от юношеството, но като че ли някаква тежест се бе вдигнала от плещите му през нощта. Помислих си, че вероятно се дължи на срещата ни с тримата ловци; тази първа среща с диваците явно беше успокоила и двама ни и определено беше смекчила представите на Джейми за размахващи томахавки канибали, скрити зад всяко дърво.

Или пък беше заради самите дървета, или планините. Той се ободряваше все повече с отдалечаването ни от крайбрежните равнини. Не можех да не споделя тази му радост, но в същото време усещах и нарастващ страх пред онова, до което тя можеше да доведе.

В късното утро стигнахме до така гъста гора по склоновете, че не можеше да се язди през нея. Погледнах към почти вертикалната скала, покрита с плетеници от тъмни клони, осеяни със златно, зелено и кафяво, и реших, че конете сигурно ще предпочетат да останат долу. Вързахме ги до едно поточе, покрай което растеше гъста трева, и продължихме пеша навътре в гората и нагоре, все по-дълбоко в проклетата девствена гора.

„Това високи борове и ели ли са?“ — чудех се, докато се катерех по разкривените възли на едно паднало дърво. Чудовищните стволове се издигаха така високо, че най-ниските им клони започваха на двайсет крачки над главата ми. Лонгфелоу[13] и представа си е нямал.

Въздухът беше влажен, хладен, но ухаещ и мокасините ми потъваха безшумно във вековната черна шума. Собствените ми стъпки по меката кал на брега на потока ми се струваха странни и стряскащи като динозавърски следи.

Стигнахме до върха, но видяхме, че пред нас се издига друг, и още един. Не знаех какво търсим или как ще разберем, когато го намерим. Джейми вървеше неуморно с широката си крачка и оглеждаше всичко. Аз се влачех след него, наслаждавах се на красотата и спирах от време на време, за да откъсна интересно растение или корен и да го прибера в торбичката със съкровища на колана си.

Поехме от другата страна на хребета, но стигнахме до непроходим гъсталак: планински лаври, които отдалече приличаха на лъскаво голо място сред по-тъмните дървета, но отблизо се оказаха непроходим гъсталак, защото клоните им бяха преплетени като кошница.

Върнахме се и завихме надолу, излязохме от огромните ароматни ели, поехме по склонове с дива тимотейка и мюленбергия, която бе яркожълта на слънцето, и накрая се върнахме към успокояващата зеленина на дъбове и хикории, по гористо възвишение, което се издигаше над малка безименна река.

В сянката на дърветата беше хладно, аз въздъхнах с облекчение и вдигнах косата от врата си, за да допусна свежия въздух. Джейми ме чу и се обърна усмихнат, като отмести един клон, за да го последвам.

Не говорихме много; освен че катеренето отнемаше дъха ми, самата планина като че ли възпираше речта; тези зелени, изпълнени с тайни селения бяха като потомци на древните шотландски планини, гъсто обрасли с гори и два пъти по-високи от голите си черни родители. Все пак въздухът съдържаше същия порив да замълчиш, същото обещание за магия.

Земята тук беше покрита с дълбок цял фут слой паднали листа, мек и еластичен под краката ни, а разстоянията между дърветата изглеждаха магически, сякаш ако преминеш между огромните, покрити с лишеи стволове, ще се пренесеш внезапно в друго измерение.

Косата на Джейми искреше, когато улавяше слънчевите лъчи, факла, която да следвам сред сенките на дърветата. Тя беше потъмняла малко с годините, до наситено кестеняво, но дългите дни на езда и преходи на слънцето я бяха изсветлили до меден огън. Беше изгубил лентата, с която връзваше косата си. Спря, отметна гъстите мокри кичури от лицето си и аз видях сепващата бяла ивица точно над слепоочието му. Обикновено скрита от косата, тя се показваше рядко — наследство от куршума, който бе получил в пещерата Абандаве.

Въпреки топлия ден потреперих леко при спомена. Много ми се искаше да забравя напълно Хаити и неговите свирепи мистерии, но нямаше голяма надежда за това. Понякога, когато се унасях в сън, чувах гласа на вятъра в пещерата и дразнещото ехо на мисълта, която идваше след него: Какво ни чака още?

Изкатерихме се на един гранитен корниз, покрит с мъхове и лишеи, влажни от вечно течащата вода, и последвахме едно ручейче, като отваряхме високите треви, които дърпаха краката ни и избягвахме надвисналите клони на планинския лавър и дебелите листа на рододендроните.

Чудеса изскачаха до краката ми — малки орхидеи и ярки гъби, потрепващи и сияйни като желе, блещукащото червено и черно на повалени дънери. Водни кончета висяха над водата, като застинали във въздуха скъпоценни камъни, изчезващи в мъгла.

Чувствах се замаяна от това изобилие, опустошена от красотата му. Джейми изглеждаше замечтано-смаян, като човек, който знае, че спи, но не иска да се събуди. Парадоксално, но колкото по-добре се чувствах, толкова повече нарастваше тревогата ми; отчаяно щастлива и отчаяно изплашена. Това беше неговото място и той със сигурност усещаше това, също като мен.

Ранния следобед спряхме да починем и да пием вода от малко изворче в края на естествена поляна. Земята под кленовете беше покрита с дебел килим тъмнозелени листа, сред които зърнах внезапен червен проблясък.

— Диви ягоди! — възкликнах с удоволствие.

Те бяха тъмночервени и миниатюрни, колкото ставата на палеца ми. По стандартите на модерното градинарство биха били твърде стипчиви, почти горчиви, но като добавка към полуизпечено студено мечешко месо и твърди като камък царевични питки бяха великолепни — свежи експлозии от вкус в устата ми; иглички от сладост по езика ми.

Събрах няколко шепи в наметалото си, без да ме е грижа за петната — какво беше малко ягодов сок сред петната от борова смола, пепел, зелени мазки от листата и малко пръст? Когато приключих, пръстите ми бяха лепкави и ароматни от сока, стомахът ми беше приятно пълен, а устата си чувствах като мината с шкурка заради стипчивата киселина на ягодите. И все пак не устоях и си взех още една.

Джейми се облегна на един явор, притворил очи срещу следобедното слънце. Малката полянка задържаше светлината като купа — неподвижна и прозрачна.

— Какво мислиш за това място, сасенак? — попита той.

— Мисля, че е красиво. А ти?

Той кимна, гледаше между дърветата, където имаше лек склон, пълен с дива трева и тимотейка, който се спускаше и издигаше отново към редица върби до далечната река.

— Мисля си — каза Джейми малко смутено. — Ами в гората има извор. Долу има ливада… — Махна с ръка към елшите, които скриваха хребета от тревистия склон. — Сигурно ще има и по някое животно в гората, а пък земята покрай реката може да се разчисти и да се засее. Това възвишение тук е подходящо за дренаж. А там, виж… — размечтан, той се изправи и посочи.

Погледнах внимателно; на мен ми се струваше, че това място не е по-различно от другите стръмни гористи склонове и тревистите долчинки, през които бяхме минали през последните два дни. Но Джейми го гледаше с окото на фермер и виждаше как по него изникват къщи, кошари и ниви, като вълшебни гъби в сенките на дърветата.

Щастието направо се излъчваше от него като бодли на таралеж. Сърцето ми натежа в гърдите.

— Мислиш, че можем да се установим тук? Да приемем предложението на губернатора?

Той ме погледна и внезапно се събуди от мечтите си.

— Ами бихме могли — рече. — Ако…

Замълча и ме погледна косо. Беше зачервен от слънцето и не разбрах дали порозовя и от смущение.

— Вярваш ли в знаци, сасенак?

— Какви знаци? — попитах предпазливо.

В отговор той се наведе, откъсна нещо от земята и го пусна в ръката ми — тъмнозелените листа като малки китайски ветрилца, чисто бял цвят с крехко стебло и една полуузряла ягодка, все още бледа отстрани, но с алено връхче.

— В това. Наше е, не виждаш ли?

— Наше ли?

— На Фрейзър — обясни той. Големият му пръст леко докосна ягодката. — Ягодите винаги са били символът на клана — това значи и името му, когато мосю Фрезелие е дошъл от Франция с крал Уилям и получил земя в шотландските планини заради заслугите си.

Крал Уилям. Вилхелм Завоевателя. Фрейзър може и да не бяха най-старият шотландски клан, но все пак имаха забележителна история.

— Значи воини от самото начало, така ли?

— И земеделци. — Съмнението в очите му избледня в усмивка.

Не казах каквото мислех, но знаех добре, че и той мисли същото. Нямаше го вече кланът Фрейзър, бяха останали само отломки, оцелели чрез бягство, машинации или късмет. Клановете бяха смазани при Калоден, вождовете им бяха загинали в битката или след съдебен процес.

И все пак ето го, стои тук, висок и изправен с наметалото, а тъмната стомана на шотландския кинжал проблясва на кръста му. Воин и земеделец. И ако почвата под краката му не беше почвата на Шотландия, все пак той дишаше свободно въздуха — а планинският вятър развяваше медните кичури на слънчевата светлина.

Усмихнах му се, като се борех с нарастващия ужас.

— Фрезелие, значи? Господин Ягода? Отглеждал ги е, нали, или просто много е обичал да ги яде?

— А може би и двете — рече той сухо — или просто е бил червенокос, нали?

Засмях се и той клекна до мен, като разкопча наметалото си.

— Това е рядко растение — рече и докосна ягодата на дланта ми. — Цвят, плод и листа едновременно. Белите цветове са символ на честта, червеният плод — на куража, а зелените листа означават постоянство.

Гърлото ми се сви, когато го погледнах.

— За това са прави — казах аз.

Той хвана ръката ми и стисна пръстите ми около стръкчето.

— А плодът е с формата на сърце — каза тихо и се наведе да ме целуне.

Сълзите ми бяха близо до повърхността; поне имах добро извинение за едничката, която се освободи. Той я попи с пръст, после се изправи, разхлаби колана си и остави наметалото да се смъкне около краката му. После развърза ризата и бричовете и ми се усмихна, гол.

— Тук няма никого — рече ми. — Само ние сме.

Щях да кажа, че това не изглежда основателна причина, но усетих какво има предвид. От дни бяхме обградени от безбрежни гори и заплахи, а пустошта дебнеше около бледия кръг на огъня ни. А тук бяхме сами, заедно, част от това място, без да трябва да удържаме дивото далеч.

— Навремето мъжете го правели, за да са плодородни нивите — каза той и ми подаде ръка да се изправя.

— Не виждам никакви ниви. — Не бях сигурна дали се надявам никога да не видя. Все пак съблякох кожената риза и разхлабих възела на импровизирания сутиен. Той ме гледаше с очакване.

— Е, без съмнение ще трябва да отсека няколко дървета първо, но това може да почака, нали?

Направих постеля от наметалата и легнахме голи на нея сред жълтите треви и аромата на диви ягоди и слабонога.

Докосвахме се сякаш много дълго или съвсем кратко, в тази градина на земните наслади. Прогоних мислите, които ме тормозеха, решена просто да споделя радостта му, докато я имаше. Стиснах го здраво, той въздъхна дълбоко и се притисна към ръката ми.

— Какво би била райската градина без змия? — промърморих, докато пръстите ми го галеха.

Той присви очи в сини триъгълничета, толкова близо до мен, че виждах черното на зениците му.

— А ще го изядеш ли с мен, mo chridhe? Ще ядеш ли от плода на дървото на познанието за Добро и Зло?

Прокарах върха на езика си по долната му устна в отговор. Той потрепери под пръстите ми, макар че въздухът бе топъл и сладък.

— Je suis prest — казах аз. — Monsieur Frèseliere.[14]

Сведе глава и лапна едното ми зърно, издуто като една от малките зрели ягоди.

— Madame Frèseliere — прошепна ми. — Je suis à votre service.[15]

* * *

Лежахме сънливо, размърдвахме се само да прогоним любопитните насекоми, докато първите сенки не докоснаха краката ни. Джейми стана тихо и ме покри с наметало, мислеше, че спя. Чух как се облича, а после тихото свистене, когато тръгна през тревата.

Обърнах се и го видях в далечината, стоеше на ръба на гората и гледаше към земята, която се спускаше към реката.

Беше само по карираното наметало, смачкано и изцапано с кръв, притегнато с колан на кръста му. Със спусната и оплетена по раменете коса, той приличаше на див планинец, какъвто си и беше. Онова, което смятах, че е капан за него — семейството, кланът му — беше и неговата сила. А онова, което бях смятала за моята сила — самотата ми и липсата на обвързаности, — беше моята слабост.

Познал близостта, добрите и лошите ѝ страни, той бе имал силата да я напусне, да се отдръпне заради тяхната сигурност и да остане сам. А аз — толкова горда със самодостатъчността си навремето — не можех да понеса мисълта, че отново ще бъда сама.

Бях решила да не казвам нищо, да живея за мига, да приема онова, което ще се случи. Но ето, мигът бе тук и аз не можех да го приема. Той вдигна решително глава и в този момент видях името му, издълбано в студения камък. Заляха ме ужас и отчаяние.

Сякаш чул ехото на немия ми вик, той се обърна към мен. Каквото и да видя на лицето ми, то го доведе бързо при мен.

— Какво има, сасенак?

Нямаше смисъл да лъжа; не и когато той виждаше всичко.

— Страх ме е.

Огледа се бързо за опасност, ръката му посегна към ножа, но аз го спрях.

— Не това. Джейми… прегърни ме. Моля те.

Той ме притисна до себе си, зави ме с наметалото. Треперех, макар че още беше топло.

— Всичко е наред, a nighean don[16] — прошепна той. — Тук съм. Защо се страхуваш?

— За теб — казах и се притиснах силно в него. Сърцето му бумтеше под ухото ми, силно и стабилно. — Това място. Страх ме е да мисля за теб тук, как ще дойдем тук…

— Страх те е? — попита. — От какво, сасенак? — Ръцете му се стегнаха около мен. — Нали казах, когато се оженихме, че винаги ще се грижа за теб? — Той ме придърпа към себе си и притисна главата ми към извивката на рамото си.

— Онзи ден ти дадох три неща — рече тихо. — Името си, семейството си и защитата на тялото ми. Те винаги ще са твои, сасенак, докато сме живи. Където и да бъдем. Няма да те оставя се измъчваш от глад или от студ; няма да позволя нищо да ти се случи, никога.

— Не се страхувам от това — прошепнах. — Страхувам се, че ще умреш и аз няма да мога да го понеса, Джейми. Наистина няма да мога!

Той се отдръпна изненадан и погледна лицето ми.

— Е, ще направя всичко по силите си да ти услужа, сасенак, но нали знаеш, че може би не само аз имам думата по този въпрос. — Изглеждаше сериозен, но устните му бяха леко извити в ъгълчето.

Това вече ме довърши.

— Не се смей! — извиках яростно. — Не смей да се смееш!

— О, не се смея — увери ме той, в опит да овладее лицето си.

— Смееш се! — Ударих го в гърдите. Сега вече наистина се смееше. Ударих го отново, по-силно, и преди да се осъзная, го млатех с юмруци, които издаваха тих тътен по наметалото му. Той хвана ръката ми, но аз сведох глава и го ухапах по палеца. Той извика и отдръпна ръката си.

Огледа за миг белега от зъбите ми, после ме погледна, извил вежда. В очите му още имаше веселие, но поне беше спрял да се смее, копелето проклето.

— Сасенак, виждала си ме полумъртъв поне десетина пъти и не ти трепна окото. Откъде се взе това сега? Аз дори не съм болен.

— Не ми било трепнало окото ли? — излаях насреща му обезумяла. — Мислиш, че не съм се притеснила?

Той потърка с кокалче горната си устна и ме огледа развеселено.

— О, ами разбира се, че си мислех, че си се притеснила. Просто не съм го мислил точно по този начин, признавам.

— Разбира се! Но и няма значение. Ти… ти… шотландец такъв! — Това беше най-лошата обида, за която се сетих. И като не намерих повече думи, се обърнах и се отдалечих.

За нещастие опитът да се отдалечиш с тропот не се получава, когато си бос на тревиста ливада. Стъпих върху нещо остро, изписках и изкуцуках още няколко крачки, преди да спра.

Бях стъпила на някакъв бодил, поне пет-шест трънчета се бяха забили в босия ми крак и в малките дупчици се събираше кръв. Балансирайки на един крак, аз се опитах да ги извадя, проклинайки тихо.

Олюлях се и едва не паднах. Една силна ръка ме хвана под лакътя и ме задържа. Стиснах зъби и приключих с ваденето на трънчетата. Издърпах лакът от него, обърнах се и се отдалечих — вече доста по-внимателно — към мястото, където си бях оставила дрехите.

Хвърлих наметалото на земята и започнах да се обличам с възможно най-голямо достойнство. Джейми стоеше скръстил ръце и ме гледаше мълчаливо.

— Когато Бог изхвърлил Адам от рая, поне Ева е тръгнала с него — рече той, докато аз завързвах панталоните си.

— Да, така е — съгласих се след известна пауза. Той ме погледна косо, за да види дали смятам да го ударя отново.

— О… нали не си яла някое от растенията, които събра сутринта, сасенак? Не, сигурно не си — добави бързо, като видя изражението ми. — Просто се чудех. Майърс казва, че някои докарват ужасни кошмари.

— Нямам кошмари — казах аз прекалено силно, за да прозвучи като истина. Всъщност имах кошмари, макар че поглъщането на халюциногенни растения нямаше нищо общо с тях.

Той въздъхна.

— Ще ми кажеш ли направо за какво говориш, сасенак, или искаш първо да ме измъчиш малко?

Погледнах го кръвнишки, обзета както винаги от порив да се разсмея и желание да го ударя с тъп предмет. После вълна от отчаяние заглуши и смеха, и гнева. Раменете ми се отпуснаха пораженчески.

— Говоря за теб.

— За мен? Защо?

— Защото си проклет планинец и мислиш само за чест, смелост и постоянство, а аз знам, че си такъв, и не искам да си друг, само че… само че, по дяволите, това ще те отведе отново в Шотландия и там ще те убият, а аз не мога да направя нищо, за да го предотвратя!

Той ме погледна смаяно.

— Шотландия ли? — попита, сякаш бях казала някаква пълна лудост.

— Шотландия! Където е проклетият ти гроб!

Той прокара бавно ръка през косата си, като ме гледаше отвисоко.

— О — рече накрая. — Да, разбирам. Мислиш, че ако ида в Шотландия, сигурно ще умра там, тъй като там ще ме погребат. Така ли?

Кимнах, твърде разстроена, за да продумам.

— Ммффмм. И точно защо смяташ, че ще отида в Шотландия? — попита внимателно.

Погледнах го вбесена и махнах с ръка към дивата природа около нас.

— Ами как иначе ще доведеш заселници за тази земя? Разбира се, че ще отидеш в Шотландия?

Този път той ме погледна подразнен.

— И защо, за бога, си мислиш, че ще направя това, сасенак? Можеше да го сторя, докато имах камъните, но сега? Ами че аз имам само десетина паунда, и то назаем. Какво, ще хвръкна към Шотландия като птичка, а? И ще поведа народа след мен, като ходим по водата?

— Ще измислиш нещо — казах нещастно. — Винаги измисляш нещо.

Той ме погледна странно, после се извърна и помълча малко, преди да отговори:

— Не осъзнавах, че ме мислиш за Господ Бог, сасенак — рече накрая.

— Не те мисля. Е, може би за Моисей. — Думите бяха шеговити, но и двамата бяхме сериозни.

Той се отдръпна малко, стиснал ръце зад гърба си.

— Внимавай за тръни — извиках след него, като го видях да тръгва към мястото на скорошното ми произшествие.

Той смени посоката, но не каза нищо. Кръстосваше поляната, свел замислено глава. Накрая се върна и застана пред мен.

— Не мога да го направя сам — рече тихо. — Права си за това. Но не мисля, че ще се наложи да ходя в Шотландия, за да намеря заселници.

— А какво ще направиш?

— Моите хора — мъжете, с които бях в Ардсмюир — рече той. — Те са вече тук.

— Но ти нямаш представа къде са — възразих аз. — Освен това ги докараха тук преди години! Може да са се установили вече; може да не искат да зарежат всичко и да тръгнат с теб към края на тази проклета земя!

Той се усмихна малко лукаво.

— Ти го направи, сасенак.

Поех дълбоко дъх. Ужасната тежест на страха, която бе лежала над сърцето ми през последните седмици, отслабна. И все пак тази тревога си отиде, но освободи място в ума ми за други мисли. Колко ужасно трудна ще е задачата, с която щеше да се захване. Да издири мъжете, пръснати из три колонии, да ги убеди да тръгнат с него, и едновременно с това да открие достатъчно капитал, за да разчисти земята и да я засее. Да не говорим за огромния труд, който се искаше, за да разчистиш дори малък участък от тази девствена пустош…

— Ще измисля нещо — каза той и се усмихна леко, докато гледаше как съмненията и притесненията прелитат по лицето ми. — Винаги измислям нещо, нали?

Издишах продължително всичкия въздух от дробовете си.

— Така е — отвърнах. — Джейми… сигурен ли си? Леля ти Джокаста…

Той махна небрежно с ръка.

— Не. Никога.

Все още се колебаех, чувствах се виновна.

— Ти нали няма… само заради мен? Заради това, което казах за робите?

— Не — отвърна. Спря и видях как потрепват двата изкривени пръста на дясната му ръка. И той го видя и веднага спря.

— Живял съм като роб, Клеър — каза тихо, свел глава. — И не бих могъл да живея с мисълта, че има човек на тая земя, който изпитва към мен онова, което аз изпитвах към хората, които ме притежаваха.

Посегнах и покрих осакатената му ръка с дланта си. Сълзите се стичаха по бузите ми, топли и успокояващи като летен дъжд.

— Значи няма да ме напуснеш? — попитах накрая. — Няма да умреш?

Той поклати глава и стисна здраво ръката ми.

— Ти си моята смелост, аз съм твоята съвест — прошепна той. — Ти си моето сърце — аз съм твоето състрадание. Никой от нас няма да е цял сам. Не го ли знаеш, сасенак?

— Знам го — отвърнах с треперещ глас. — Затова така се страхувам. Не искам пак да бъда половин човек, няма да го понеса.

Той отметна кичур коса от влажната ми буза и ме придърпа към себе си, толкова близо, че усещах движението на гърдите му при всеки дъх. Беше така солиден, така жив, червеникавите косъмчета се къдреха златисти до голата ми кожа. И все пак вече го бях имала преди — и го загубих.

Ръката му докосна бузата ми, топла, въпреки влагата по кожата ми.

— Но нима не разбираш колко дребно нещо за нас е мисълта за смъртта, Клеър? — прошепна той.

Ръцете ми се свиха отново в юмруци. Не, не мислех, че е дребно.

— Когато ти си тръгна, след Калоден аз бях мъртъв, нали така?

— Мислех те за мъртъв. Затова… — поех дълбоко и треперливо дъх и той кимна.

— След двеста години със сигурност ще съм мъртъв, сасенак. — Усмихна се накриво. — Дали ще са индианци, диви зверове, чума, въжето на палача или просто старостта, но ще съм мъртъв.

— Да.

— И когато ти си била там — в твоето време — аз бях мъртъв, нали?

Кимнах безмълвно. Дори сега можех да погледна назад и да видя пропастта от отчаяние, в която раздялата ме беше потопила, и от която някак бях изпълзяла, сантиметър по сантиметър.

А сега стоях отново с него в разцвета на живота му и не можех да мисля свързано. Той посегна надолу, откъсна стръкче трева и разстели меката зеленина между пръстите си.

— „Човекът е като тревата в полето — цитира тихо, като прокара нежните стръкчета по кокалчетата на пръстите ми, притиснати към гърдите му. — Днес цъфти; утре вехне и е хвърлен в пещта.“

Вдигна копринената зеленина до устните си и я целуна, после докосна с нея леко устата ми.

— Аз бях мъртъв, сасенак, и все пак през цялото това време те обичах.

Затворих очи, усещах гъделичкането на тревата по устните си, леко като допир на слънчев лъч или въздух.

— И аз те обичах — прошепнах. — И винаги ще те обичам.

Тревата изчезна. Без да отварям очите си, усетих, че той се навежда към мен, а после устните му докоснаха моите — топли като слънце, леки като въздух.

— Докато моето и твоето тяло са живи, ние сме една плът — прошепна той. Пръстите му ме докоснаха, по косата, брадичката, шията и гърдите, вдишах дъха му и го усещах солиден под ръката си. После се облегнах на рамото му, силата му ме поддържаше, думите вибрираха дълбоко в гърдите му:

— Когато тялото ми си отиде, душата ми пак ще е с твоята. Клеър… кълна се в надеждата си за рая, никога няма да се отделя от теб.

Вятърът разклащаше листата на кестените наблизо и ароматите на късното лято се надигнаха плътни около нас; бор, трева, ягоди, стоплен от слънцето камък, хладна вода, острата мускусна миризма на тялото му до моето.

— Нищо не се губи сасенак; само се променя.

— Това е първият закон на термодинамиката — казах и си избърсах носа.

— Не — отвърна той. — Това е вярата.

Шеста част

Je t’aime

17.

Ваканционен дом

Инвърнес, Шотландия, 23 декември, 1969 г.

Той провери разписанието на влаковете за десети път, после закрачи из дневната на имението, твърде неспокоен, за да седи. Трябваше да изчака още час. Стаята беше почти разтурена, на всяка повърхност се крепяха купчини кашони. Беше обещал да разчисти мястото до Нова Година, освен нещата, които Фиона искаше да запази.

Тръгна по коридора към кухнята и се вгледа за миг в стария хладилник, но реши, че не е гладен, и затвори вратата.

Щеше му се госпожа Греъм и Преподобния да се бяха запознали с Бриана. Усмихна се към празната кухненска маса, като си спомни разговора с тях, когато той, лудо влюбен — несподелено — в дъщерята на продавача на тютюн, ги попита как се разбира дали някой е наистина влюбен.

— Ако се налага да се питаш дали си влюбен, момче — значи не си — увери го госпожа Греъм и потупа с лъжицата по ръба на купата. — И стой далече от малката Мейвис Макдауъл, че баща ѝ ще те убие.

— Когато се влюбиш, Родж, ще го разбереш с абсолютна сигурност — каза Преподобния и потопи пръст в тестото за кейка. Отдръпна се престорено притеснен, когато госпожа Греъм го заплаши с лъжицата и се засмя. — И наистина внимавай с малката Мейвис, момче; не съм толкова стар да ставам дядо.

Е, те се оказаха прави. Той знаеше, без никакво съмнение. Знаеше още откакто срещна Бриана Рандал. Но това, което не знаеше със сигурност, е дали тя изпитва същото.

Не можеше да чака повече. Потупа джоба си, за да се увери, че е взел ключовете, хукна по стълбите и излезе в зимния дъжд, който бе започнал точно след закуска. Нали казваха, че студеният душ помагал. Е, за Мейвис обаче не свърши работа.

24 декември 1969 г.

— Сливовият пудинг е топъл във фурната и сосът е в малката тенджера отзад — инструктира го Фиона, докато слагаше пухкавата си вълнена шапка. Тя беше червена, а Фиона бе ниска и с нея приличаше на градинско джудженце.

— Не пускайте огъня твърде силно обаче. Не съм го изключила напълно, иначе няма да можете да го запалите. А тук съм написала инструкции за пилетата утре. Напълнени са в тавите и зеленчуците вече са нарязани и са в голямата жълта купа в хладилника, а… — Тя зарови в джоба на джинсите си и извади изписано на ръка листче, което пъхна в ръката му.

Той я потупа по ръката.

— Не се тревожи, Фиона — увери я. — Няма да изгорим къщата. Нито да умрем от глад.

Тя се смръщи със съмнение и поспря на вратата. Годеникът ѝ я чакаше в колата отвън и форсираше нетърпеливо двигателя.

— Ами добре. Сигурен ли сте, че не искате да дойдете с нас? Майката на Ърни няма да има нищо против и съм сигурна, че няма да ѝ хареса двамата да оставате тук сами на Коледа…

— Не се тревожи, Фиона — каза той, като я побутна леко към вратата. — Ще се справим. Пожелавам ти хубави празници с Ърни и не се тревожи за нас.

Тя въздъхна и отстъпи неохотно.

— Да, сигурно ще се справите. — Рязко изсвирване отзад я накара да се обърне и да се втренчи в колата.

— Е, идвам, де — извика. Обърна се и внезапно се усмихна на Роджър, прегърна го, вдигна се на пръсти и го целуна силно по устните.

Отдръпна се и му смигна заговорнически, като сгърчи малкото си кръгло лице.

— Това ще му даде да разбере — прошепна тя. — Весела Коледа, Родж! — каза високо, помаха весело и изскочи на верандата. После тръгна лениво към колата, като клатеше бедра.

Двигателят изрева в протест и колата се стрелна със свистене на гуми, преди Фиона още да е затворила вратата. Роджър ѝ махаше от верандата, доволен, че Ърни не е много едър тип.

Вратата се отвори зад него и Бриана надникна навън.

— Какво правиш тук без палто? — попита тя. — Ужасно е студено!

Той се поколеба, изкушаваше се да ѝ каже. Все пак явно беше свършило работа с Ърни. Но днес беше Бъдни вечер, напомни си той. Въпреки надвисналото небе и ниските температури той усети как в него се разлива топлина. Усмихна ѝ се.

— Просто изпращах Фиона — рече и затвори вратата. — Какво ще кажеш да се опитаме да приготвим обяд, без да взривим кухнята?

* * *

Успяха да направят сандвичи без инциденти и се върнаха след това в кабинета. Стаята вече беше почти празна; оставаше да приберат само няколко лавици с книги.

От една страна, Роджър усещаше огромно облекчение, че работата е почти приключена. А от друга страна, беше тъжно да гледа топлия претъпкан кабинет оголен така.

Голямото писалище на Преподобния бе изпразнено и преместено в гаража на склад, а високите до тавана лавици бяха лишени от огромния си товар от книги, покритата с корк стена беше лишена от слоевете пърхащи хартийки. Процесът напомни неприятно на Роджър за оскубване на пиле, резултатът беше стряскаща и жалка голота, която го караше да извръща очи.

На корковата стена бе останал един квадратен лист. Щеше да го свали последен.

— Ами тези? — Бриана махна с пухестата бърсалка за прах към малка купчина книги на масата пред нея. Няколко кашона зееха с отворени капаци на пода в краката ѝ, полупълни с книги, осъдени на различна участ: библиотеки, антикварни общества, приятели на Преподобния, за лична употреба на Роджър.

— Те са с автографи, но не са надписани конкретно на някого — рече тя, като му подаде най-горната. — Ти запази онези, които са надписани за баща ти, но искаш ли и тези? Първи издания са.

Роджър обърна книгата в ръцете си. Тази беше от Франк Рандал, красива книга, красиво отпечатана и подвързана елегантно, за да съответства на научното ѝ съдържание.

— Би трябвало ти да ги вземеш, нали? — каза той. Без да чака отговор, остави книгата в малък кашон, който стоеше на креслото. — Все пак са дело на баща ти.

— Имам такива — възрази тя. — Тонове. Много кашони.

— Но не са с автограф, нали?

— Е, не са. — Взе друга книга и я отвори на титулната страница, където пишеше: Tempora mutantur mos et mutantur in illis — Ф. У. Рандал с решителен и наклонен почерк. Потърка леко с пръст подписа и широката ѝ уста се отпусна.

— Времената се променят и ние с тях. Сигурен ли си, че не ги искаш, Роджър?

— Сигурен съм — каза той и се усмихна. Махна с ръка към книгите в кабинета. — Не се тревожи, няма да остана без книги.

Тя се засмя и сложи книгите в кашона си, после се върна към работата си — бършеше праха от купчините разпределени книги, преди да ги опакова. Повечето не бяха чистени четиридесет години и тя доста се изцапа. Дългите ѝ пръсти бяха посивели, а маншетите на бялата риза бяха почти черни от мръсотия.

— Няма ли да ти липсва това място? — попита го. Отметна кичур коса от очите си и посочи просторната стая. — Израснал си тук, нали?

— Да, и да — отвърна той, като вдигна още един пълен кашон на купчината, която щеше да отпътува към университетската библиотека. — Но нямам голям избор.

— Е, сигурно не можеш да живееш тук — съгласи се тя със съжаление. — След като трябва да бъдеш в Оксфорд през повечето време. Но трябва ли да я продаваш?

— Не мога да я продам. Не е моя. — Той се наведе да вземе един много голям кашон и го вдигна бавно на крака си, като сумтеше от усилие. Залитна през стаята и го пусна на купчината с тътен, който вдигна малки облачета прах от кашоните под него.

— Пфу! — Издиша и ѝ се усмихна. — Бог да е на помощ на антикварите, когато го вдигнат.

— Как така не е твоя?

— Ами така — отвърна делово. — Не е моя. Къщата и земята принадлежат на църквата. Татко живя тук почти петдесет години, но не я притежаваше. Тя принадлежи на Енорийския съвет. Новият свещеник не я иска — има пари да си купи, а жена му обича съвременните удобства, — затова Съветът ще я отдава под наем. Фиона и Ърни ще я вземат, Бог да им е на помощ.

— Само те двамата?

— Евтина е. И то с основание — добави сухо. — Тя иска много деца обаче, а тук има място за цяла армия дечурлига. — Проектирано във викторианските времена за свещеници с многобройни семейства, имението имаше дванайсет стаи, ако не се брои една немодернизирана и крайно неудобна баня.

— Сватбата е през февруари, затова трябва да приключа с разчистването до Коледа, за да имат време да чистят и да боядисват. Но е жалко, че те карам да работиш по празниците. Искаш ли в понеделник да отидем до Форт Уилям?

Бриана взе още една книга, но не я остави веднага в кашона.

— Значи домът ти вече няма да е твой — каза бавно. — Това не ми се струва правилно… макар да се радвам, че Фиона ще го вземе.

Роджър сви рамене.

— Не смятах да се установя в Инвърнес. Все пак това не е някакво фамилно имение. — Той махна с ръка към напукания балатум, към олющената боя и стария стъклен плафон на тавана. — Не можеш да го повериш на Националния тръст и да взимаш по два паунда от хората, за да го разгледат.

Тя се усмихна и продължи да подрежда. Изглеждаше замислена обаче, между гъстите ѝ червени вежди имаше лека бръчка. Накрая остави и последната книга в кашона, протегна се и въздъхна.

— Преподобния е имал почти толкова много книги, колкото родителите ми — каза тя. — Освен медицинските книги на мама и историческите на татко, има още много, с които да запълниш цяла библиотека. Вероятно ще ми отнеме шест месеца да ги подредя, когато се прибе… когато се върна. — Прехапа леко устна и се обърна да вземе ролка тиксо, после я зачопли с нокът. — Казах на агента по недвижими имоти, че може да пусне къщата за продажба през лятото.

— Това ли те безпокои? — попита той бавно, като се взираше в лицето ѝ. — Мислиш как ще се разделиш с къщата, в която си израснала — ще се разделиш завинаги с дома си?

Тя сви леко едното си рамо, още се взираше в тиксото.

— Е, да, може и така да се каже — продължи тя. — Но не е толкова зле. Мама се е погрижила за всичко. Намерила е наемател и е отдала къщата под наем за една година, затова ще имам време да реша какво да правя, без да се тревожа, че къщата стои празна. Глупаво е да я задържа; твърде голяма е да живея сама там.

— Може да се омъжиш — каза той, без да се замисли.

— Да, сигурно — рече тя. Погледна го странично и ъгълчето на устата ѝ потрепна, вероятно от веселие. — Някой ден. Но ако съпругът ми не иска да живее в Бостън?

Внезапно му хрумна, че вероятно притеснението ѝ, че той ще изгуби имението, се дължи на факта, че е искала да живее тук.

— Искаш ли деца? — попита той. Не беше смятал да я пита това, но ужасно се надяваше да иска.

Тя се сепна за миг, после се засмя.

— Единствените деца обикновено искат големи семейства, нали?

— Не знам — каза той. — Но аз искам. — Наведе се през кашоните и внезапно я целуна.

— И аз — отвърна тя. Очите ѝ се скосиха, когато се усмихна. Не извърна поглед, но леката розовина я накара да заприлича на праскова.

Той искаше деца, да. Точно в момента много искаше да направи онова, което водеше до появата на деца.

— Но може би първо ще трябва да довършим тук?

— Какво? — Смисълът на думите ѝ достигна само смътно до него. — О, да. Да, май ще трябва.

Наведе се и я целуна отново, този път бавно. Тя имаше най-прекрасната уста — широка и с пълни устни, почти твърде широка за лицето ѝ, но не съвсем.

Той я прегърна през кръста и прокара другата си ръка в копринената ѝ коса. Тилът ѝ беше гладък и топъл под дланта му; той го обгърна и тя потрепери леко, устата ѝ се отвори в знак на приемане, от който му се прииска да я вдигне, да я отнесе до чергата пред огнището и…

Отривисто почукване го накара да вдигне глава и да прекъсне прегръдката.

— Кой е? — възкликна Бриана с ръка на сърцето.

Едната стена на кабинета бе заета от високи до тавана прозорци — Преподобния беше и художник — и едно четвъртито мустакато лице се притискаше до един от тях, като носът му беше почти сплескан от интерес.

— Това е — каза през зъби Роджър — пощальонът Макбет. Какво прави тук този стар мошеник, за бога?

И сякаш чул въпроса му, господин Макбет отстъпи крачка назад, извади писмо от чантата си и го размаха весело пред тях.

— Писмо — оформи той с устни, като гледаше Бриана. После погледна Роджър и размърда многозначително вежди.

Когато Роджър стигна до входната врата, господин Макбет вече стоеше на верандата и държеше писмото.

— Защо не го пуснахте в пощенския процеп, за бога? — попита Роджър. — Дайте го.

Господин Макбет отдръпна писмото с вид на оскърбено достойнство, който донякъде се осуетяваше от опитите му да види Бриана зад рамото на Роджър.

— Ами реших, че е важно. От Щатите е. И е за младата дама, не за теб, момче. — После изкриви лице в неделикатно смигване, промуши се покрай Роджър и протегна ръка към Бриана.

— Мадам — рече, като се хилеше под мустаците. — Заповядайте, с комплиментите на пощата на Нейно Величество.

— Благодаря. — Бриана още беше изчервена, но приглади косата си и се усмихна на пощальона с пълно самообладание. Взе писмото и го погледна, но не направи опит да го отвори. Пликът бе надписан на ръка, с червени марки за препращане, но Роджър не виждаше от мястото си адреса на изпращача.

— На гости, а, мадам? — попита сърдечно Макбет. — Значи сте само двамцата тук, самички, а? — Той извъртя очи и я огледа от глава до пети с нескрит интерес.

— О, не — каза Бриана със сериозна физиономия. Сгъна писмото на две и го напъха в джоба на джинсите си. — Чичо Ангъс е тук с нас, спи на горния етаж.

Роджър прехапа вътрешността на бузата си. Чичо Ангъс беше едно проядено от молци плюшено куче, остатък от детството му, изровен по време на разчистването на къщата. Очарована от него, Бриана беше изтупала карираното му боне и го разположи на леглото си в стаята за гости.

Пощальонът вдигна рошавите си вежди.

— О, ясно. И той ли е американец чичо ви Ангъс?

— Не, той е от Абърдийн. — Освен порозовялото връхче на носа ѝ, нищо в лицето ѝ не издаваше друго освен откровеност и невинност.

Пощальонът беше запленен.

— О, ама значи си имате и шотландци в семейството! Е, трябваше да се досетя, с тази коса. Хубаво, хубаво девойче, няма грешка. — Поклати възхитено глава и похотливото изражение бе заменено от псевдобащинско отношение, което Роджър сметна за само малко по-приемливо.

— Е, добре. — Роджър се прокашля многозначително. — Не искаме да ви откъсваме от работата ви, господин Макбет.

— О, няма проблем, никакъв — увери го пощальонът, като опъваше врат да зърне за последно Бриана, преди да се обърне. — Трудещият се умора няма, нали, скъпа?

— Луд умора няма — поправи го Роджър натъртено и отвори вратата. — Приятен ден, господин Макбет.

Макбет го погледна, на лицето му пак се бе появила сянка на похотлива усмивка.

— Ами хубав ден и на вас, господин Уейкфийлд. — Наведе се, смуши го с лакът в ребрата и прошепна дрезгаво: — И още по-хубава нощ, ако чичото спи дълбоко!

* * *

— Е, ще прочетеш ли писмото? — Той го взе от масата, където го беше оставила, и ѝ го подаде.

Тя се изчерви леко и го взе.

— Не е важно. Ще го погледна по-късно.

— Ще отида в кухнята, ако е нещо лично.

Червенината ѝ се засили.

— Не е. Нищо не е.

Той изви вежда. Тя сви подразнено рамене, отвори плика и извади един лист хартия.

— Ето, виждаш ли? Казах ти, че не е важно.

„О, нима?“ — помисли си той, но не го каза. Взе листа, който тя му подаваше, и го погледна.

Наистина не беше нищо особено; съобщение, препратено от библиотеката в университета ѝ, във връзка с нейно търсене, което за нещастие не успели да намерят чрез библиотечен обмен, но можело да се провери в частната колекция на Документите на Стюартите, която се намира в Кралския анекс към Единбургския университет.

Тя го гледаше със скръстени ръце, очите ѝ светеха, а устните бяха присвити, предизвикваше го да каже нещо.

— Трябваше да ми кажеш, че ги търсиш — рече той тихо. — Можех да ти помогна.

Тя сви леко рамене и той видя как гърлото ѝ се движи, когато преглътна.

— Знам как да направя историческо проучване. Преди помагах на тат… — замълча и прехапа долната си устна.

— Да, разбирам — рече той, и наистина разбираше. Хвана я за ръката и я поведе по коридора към кухнята, където я настани на един стол до очуканата стара маса.

— Ще сложа чайника.

— Не обичам чай — възрази тя.

— Трябва ти чай — каза твърдо Роджър и запали газовия котлон със силно свистене. Обърна се към шкафа, извади две чаши и чинийки и — сякаш по внезапно хрумване — свали и уискито от горната лавица.

— И определено не обичам уиски — каза Бриана, като огледа бутилката. Започна да се отблъсква от масата, но Роджър я хвана за ръката.

— Аз обичам уиски — рече той. — Но мразя да пия сам. Ще ми правиш ли компания? — Усмихна ѝ се с надеждата да отвърне на усмивката му. Тя накрая го направи, неохотно, и се отпусна на стола.

Той се настани срещу нея и напълни чашата си наполовина с ароматната кехлибарена течност. Вдиша парите с удоволствие и отпи бавно, като изчака уискито да се плъзне бавно по гърлото му.

— О… — въздъхна. — Глен Моранжи. Сигурна ли си, че не искаш? Да ти сипя малко в чая?

Тя поклати мълчаливо глава, но когато чайникът започна да свири, стана и изключи котлона, после наля горещата вода в каничката. Роджър се приближи зад нея и плъзна ръце на кръста ѝ.

— Няма от какво да се срамуваш — каза тихо. — Имаш право да разбереш, ако можеш. Все пак Джейми Фрейзър е твой баща.

— Но не е бил… не напълно. — Беше свела глава; той виждаше малко лизнато място на темето ѝ, подобно на онова над челото ѝ, което караше косата ѝ да се вдига на мека вълна над лицето.

— Аз имах баща — каза тя леко задавено. — Татко… Франк Рандал… беше мой баща и аз го обичам… обичах го. Не ми се струва редно да… да търся друг, сякаш той не ми е достатъчен, сякаш…

— Не е така и ти го знаеш. — Обърна я към себе си и вдигна брадичката ѝ с пръст.

— Това няма нищо общо с Франк Рандал или с онова, което изпитваш към него. Да, той ти е баща и нищо няма да промени това, но е нормално да си любопитна и да искаш да знаеш.

— А ти някога искал ли си да разбереш? — Тя вдигна ръка и отблъсна неговата — но не пусна пръстите му.

Той пое дълбоко дъх и потърси сили в уискито.

— Да, искал съм. Вероятно е нужда. — Пръстите му се стегнаха около нейните и я дръпнаха към масата. — Ела да седнеш; ще ти разкажа.

Знаеше какво е баща ти да го няма, особено непознат баща. Известно време, точно след като започна училище, той се бе вманиачил по медалите на баща си, носеше малката кадифена кутийка в джоба си и се хвалеше на приятелите си с героизма му.

— Разказвах им измислени истории за него — каза той, като се взираше в ароматните дълбини на чашата с чай. — Подиграваха ми се, че лъжа, дори ме шамаросваха. — Погледна я и се усмихна с болка.

— Но трябваше да го направя истински, разбираш ли?

Тя кимна, очите ѝ бяха потъмнели от разбиране.

— За щастие татко — Преподобния — като че ли разбра причината. Започна да ми разказва истории за баща ми; истински истории. Нищо особено, нищо героично — той наистина беше герой, Джери Макензи, бяха го убили и така нататък, но историите, които татко ми разказваше, бяха от детството му — как направил къщичка за птици, но направил дупката твърде голяма и вътре се настанила кукувица; какво обичал да яде, когато се прибирал тук през ваканциите и отивали в града за лакомства; как си пълнел джобовете с морски охлюви от скалите и забравял за тях, а панталоните му започвали да смърдят на… — замълча и ѝ се усмихна, гърлото му се беше свило от спомена.

— Той направи баща ми истински за мен. И тогава той ми липсваше повече от всякога, защото вече знаех частица от това, което ми липсва. Но трябваше да знам.

— Някои хора биха казали, че това, което не си имал, не може да ти липсва — затова е по-добре да не знаеш нищо. — Бриана вдигна чашата си, сините ѝ очи го гледаха над ръба.

— Някои хора са глупаци. Или страхливци.

Той си наля още уиски, наклони бутилката към нея и изви вежда. Тя вдигна чашата си без коментар и той капна малко уиски в нея. Тя отпи и я остави.

— Ами майка ти? — попита го.

— От нея имам няколко истински спомена; бях почти на пет, когато почина. А кашоните в гаража… — Наклони глава към прозореца. — Вътре са все нейни неща, писмата ѝ. Както казваше татко: „Всеки има нужда от минало.“ Моето беше там. Знаех, че ако имам нужда, мога да открия и още нещо.

Той се взира дълго в нея.

— Тя много ли ти липсва? Клеър?

Бриана го погледна, кимна рязко и отпи, после му подаде отново празната чаша.

— Аз… страхувах се да потърся — каза тя, взираше се в струята уиски. — Не става дума само за него… но и за нея. Знам историите за Джейми Фрейзър; тя ми е разказвала много за него. Много повече, отколкото някога ще открия в историческите документи — добави и направи неуспешен опит да се усмихне. Пое си дълбоко дъх.

— Но мама… отначало се преструвах, че просто е заминала, като на пътуване. А после вече не можех да се преструвам и се опитах да повярвам, че е мъртва. — Носът ѝ потече от емоцията, от уискито или от горещия чай. Роджър посегна към кърпата, която висеше до фурната, и ѝ я подаде през масата.

— Тя обаче не е мъртва. — Бриана взе кърпата и обърса гневно носа си. — Там е проблемът! Липсва ми постоянно и знам, че никога няма да я видя отново, но тя дори не е мъртва! Как да скърбя за нея, когато си мисля — когато се надявам, — че е щастлива там, където е, където аз я накарах да отиде?

Изпи остатъка в чашата си, задави се леко и си пое дъх. После погледна Роджър с тъмносините си очи, сякаш обвиняваше него за тази ситуация.

— Затова искам да разбера, ясно ли е? Искам да я намеря… да ги намеря. Да се уверя, че е добре. Но все си мисля, че може би не искам, защото ако разбера, че не е добре, ами ако науча нещо ужасно? Ами ако се окаже, че е мъртва или той… е, това няма да е толкова страшно може би, защото той на практика вече е мъртъв, или е бил, или… но трябва да узная!

Тя удари чашата си в масата пред него.

— Повече.

Той отвори уста да каже, че тя вече знае повече, отколкото ѝ е необходимо, но погледът ѝ го накара да размисли. Наля ѝ уиски.

Тя не го изчака да добави чай, вдигна чашата към устата си и отпи голяма глътка, после още една. Закашля се, пръсна уиски и остави чашата с насълзени очи.

— Затова търся. Или поне търсех. Когато видях книгите на татко и неговия почерк обаче… всичко това ми се стори нередно. Мислиш ли, че е нередно? — попита тя, взираше се печално в него през покритите със сълзи мигли.

— Не — рече той внимателно. — Не е нередно. Права си, трябва да разбереш. Аз ще ти помогна. — Стана и я хвана под мишниците, вдигна я на крака. — Но точно сега мисля, че може би трябва да си полегнеш малко, а?

Качи я по стълбите и я поведе по коридора, когато тя внезапно се откъсна от него и изтича към банята. Той се облегна на отсрещната стена и търпеливо я изчака да излезе отново, беше бяла като стария гипс над ламперията.

— Е, как похаби хубавото уиски — рече той, прегърна я през раменете и я насочи към стаята ѝ. — Ако знаех, че си имам работа с пияница, щях да ти дам нещо по-евтино.

Тя се срути на леглото и му позволи да ѝ свали обувките и чорапите. Претърколи се по корем и гушна Чичо Ангъс в свивката на лакътя си.

— Казах ти, че не обичам чай — промърмори тя и след секунди заспа.

* * *

Роджър поработи още час-два сам, разпределяше книги и връзваше кашони. Беше тих, мрачен следобед, чуваше се само трополенето на дъжда и от време на време свистене на гумите на колите по улицата отвън. Когато светлината започна да изтлява, той включи лампите и тръгна по коридора към кухнята, за да отмие мръсотията от ръцете си.

В задната част на печката къкреше огромна тенджера с млечна супа с пиле и праз. Какво му беше казала Фиона за нея? Да я включи? Или да я изключи? Да сложи нещо в нея? Вгледа се с колебание в тенджерата и реши да я остави да се оправя сама.

Разчисти остатъците от чая, изми чашите и ги подсуши, после ги окачи внимателно на кукичките в шкафа. Те бяха остатъци от стар сервиз, който Преподобния имаше, откакто Роджър се помнеше. Синьо-бели китайски дървета и пагоди, в комплект с други чаши, придобити от разпродажби.

Фиона сигурно щеше да ги смени с нови, разбира се. Беше ги накарала да разглеждат списания за порцелан, кристал и обзавеждане. Бриана издаваше възхитени звуци, а Роджър направо се беше изцъклил от скука. Вероятно всички тези стари неща щяха да бъдат предложени на разпродажба — така поне щяха да бъдат полезни някому.

И внезапно, по импулс, той свали двете чаши, които бе измил, зави ги в чиста кърпа, и ги отнесе в кабинета, където ги пъхна в един от кашоните, които бе отделил за себе си. Почувства се доста глупаво, но в същото време и някак по-добре.

Огледа отекващия кабинет, вече съвсем гол, ако не се броеше листа хартия на корковата стена.

Е, напускаш дома си завинаги. Всъщност го беше напуснал преди известно време, нали?

Да, това го притесняваше. Много повече, отколкото призна пред Бриана. Именно затова протакаше толкова разчистването на имението, ако трябваше да бъде честен. Да, задачата бе чудовищно голяма, а и той имаше работа в Оксфорд, и наистина хилядите книги трябваше да бъдат разпределени внимателно, но можеше да го направи и по-бързо. Ако бе искал.

Ако къщата щеше да остане празна, може би никога нямаше да приключи. Но пришпорван от Фиона и примамван от Бриана… усмихна се при мисълта за двете жени: дребната тъмна и къдрава кокошчица и високата светлокоса викингска девойка. Сякаш наистина трябваше да има жени, за да накарат мъжете да свършат каквото и да било.

Време беше да приключва обаче.

Сериозно, почти церемониално, той откачи ъгълчетата на жълтия лист и го свали от корка. Това беше фамилното дърво, генеалогичната таблица, която бе изписана с четливия заоблен почерк на Преподобния.

Макензи и още Макензи, поколение след поколение. Напоследък се замисляше дали да не приеме окончателно това име, не само на сцената. Все пак след като баща му беше починал, той не смяташе да се връща повече в Инвърнес, където хората го знаеха като Уейкфийлд. Нали все пак затова бе направено и фамилното дърво; Роджър да не забравя кой е.

Баща му знаеше няколко истории за този или онзи, но за останалите от списъка знаеше само имената им. А за най-важния не знаеше дори това — жената, чиито зелени очи Роджър виждаше всяка сутрин в огледалото. Тя не беше в този списък, и то с основание.

Пръстът му спря близо до върха на таблицата. Ето го, детето на феите — Уилям Бъклий Макензи. Даден на друго семейство, което да го отгледа, незаконен син на военачалника на вожда Макензи и вещица, осъдена да изгори на клада. Дугал Макензи и вещицата Гейлис Дънкан.

Е, не е била никаква вещица, разбира се, но нещо също толкова опасно. Той имаше нейните очи. Или поне Клеър бе казала така. Беше ли наследил и още нещо от нея? Дали ужасяващата способност да се пътува през камъните се бе предала през поколенията нищо неподозиращи уважавани строители на лодки и овчари?

Мислеше за това всеки път, когато видеше таблицата и поради тази причина се опитваше да не я поглежда. Разбираше колебанието на Бриана; много добре разбираше тънката като бръснач граница между любопитството и страха, разкъсването между нуждата да узнаеш и страха от това, което ще научиш.

Е, можеше да помогне на Бриана да разбере. А колкото до него самия…

Пъхна таблицата в една папка и я прибра в кашона. Затвори го и добави едно X с тиксо върху капака му, за всеки случай.

— Е, това беше — каза на глас и излезе от празната стая.

Спря изненадан в края на стълбите.

Бриана се беше изкъпала, явно не се бе изплашила от древния бойлер с напукания емайл и тътнещ пламък, и сега излизаше в коридора само по хавлия.

Тръгна по него, без да го види. Роджър стоеше неподвижно, вслушваше се в ударите на сърцето си и усети как дланта му стана хлъзгава на дървените перила.

Тя се беше покрила добре; беше виждал повече от тялото ѝ, когато беше с къси панталонки и потник през лятото. Но именно крехкостта на кърпата го възбуди; знанието, че може да я съблече с едно бързо дръпване. Това и мисълта, че са съвсем сами в къщата.

Динамит.

Пристъпи след нея и спря. Тя го беше чула и също спря. Но не се обърна веднага. Стъпалата ѝ бяха боси, с високи извивки и дълги пръсти; тесните мокри следи тъмнееха по износената пътека, която покриваше коридора.

Тя не каза нищо. Просто го гледаше, очите ѝ бяха тъмни и скосени. Стоеше пред високия прозорец в края на коридора и увитата в кърпа фигура се очертаваше тъмна на фона на бледата сивкава светлина на дъждовния ден.

Той знаеше каква ще е, ако я докосне. Кожата ѝ ще е още топла от банята, влажна в сгъвките на коленете, бедрата и лактите. Можеше да я помирише, дъх на шампоан, сапун и пудра, миризмата на тялото ѝ, маскирана от призраците на цветя.

Следите ѝ по пътеката се простираха пред него, крехка верига от стъпки, които ги свързваха. Той изрита сандалите си и стъпи бос върху една от тях; беше хладна под кожата му.

По раменете ѝ имаше капки вода, също като капките по стъклото зад нея, сякаш бе пристъпила през него навън, под дъжда. Тя вдигна глава, когато той се приближи, разтърси я и кърпата от косата ѝ падна.

Бронзовите змии на косата ѝ се спуснаха сияещи и докоснаха влажни бузата му. Не, тя не беше красива горгона, беше воден дух, който променя формата си — кон с грива от змии се превръща във вълшебна жена.

— Келпи — прошепна той до извивката на поруменялата ѝ буза. — Приличаш на създание, излязло от шотландска река. — Тя го прегърна през врата и пусна кърпата; сега я задържеше само натискът на телата им.

Гърбът ѝ беше гол. Косъмчетата по ръката му настръхнаха от студения въздух от прозореца, макар че кожата ѝ бе топла под дланта му. Той искаше да я завие с кърпата, да я заслони, да я скрие от студа и в същото време да са голи и двамата, да поеме топлината ѝ в себе си и да ѝ даде своята, тук, във влажния и ветровит коридор.

— Пара — прошепна той. — Господи от теб се вдига пара.

Устата ѝ се изви под неговата.

— Значи ставаме двама, а ти дори не си се къпал. Роджър… — Ръката ѝ беше на тила му, пръстите ѝ бяха студени. Тя отвори уста да каже още нещо, но той я целуна, като усети как горещата влага се просмуква в ризата му.

Гърдите ѝ се надигнаха до неговите и устата ѝ се отвори. Хавлията криеше очертанията на гърдите ѝ от ръцете му, но не и от въображението му; виждаше ги в ума си, кръгли и гладки, с леко, омагьосващо потрепване на тежката плът.

Ръката му се спусна надолу и стисна извивката на голия ѝ задник. Тя се сви, изгуби равновесие и двамата се свлякоха непохватно, като се опитваха да се задържат един за друг.

Роджър коленичи на пода и я придърпа надолу със себе си. Тя се наклони и падна със смях върху гърба му.

— Хей! — Посегна към кърпата, после я остави, когато той се хвърли отгоре ѝ и я целуна отново.

Беше прав за гърдите ѝ. Тази под ръката му беше гола, пълна и мека, а зърното бе твърдо под центъра на дланта му.

Динамит, и фитилът беше запален.

Другата му ръка легна върху бедрото ѝ под кърпата, достатъчно близо до мокрите къдрици, за да ги докосне с пръст. Господи, какви ли бяха на цвят? Тъмнокестеняви, както си ги бе представял? Медни или бронзови като косата ѝ?

Не се сдържа и плъзна ръка по-навътре, умираше да я притисне към меката, хлъзгава издутина, която усещаше така близо. Но спря, с усилие, което го замая.

Ръката ѝ беше върху неговата и го дърпаше надолу.

— Моля те — прошепна тя. — Моля те, и аз те искам.

Той се почувства кух като камбана; сърцето му отекваше в главата и гърдите и болезнено биеше между краката му. Затвори очи, пое дъх, притисна ръце към грубата черга в опит да изличи усещането за кожата ѝ, после я сграбчи отново.

— Не — каза той, гласът му звучеше странно дрезгав. — Не тук, не така.

Тя седна, издигна се от тъмносинята хавлия, която се беше събрала около хълбоците ѝ, като русалка от вълните. Вече беше хладна; плътта ѝ бе бледа като мрамор в сивата светлина, кожата по гладките ѝ ръце, гърдите и раменете беше настръхнала.

Докосна я прокара пръсти по устните ѝ, по широката уста. Още усещаше вкуса ѝ, на чиста кожа и паста за зъби, и сладкия мек език.

— По-добре… — прошепна той — Искам да бъде по-добре… първия път.

Коленичиха вгледани един в друг, въздухът между тях пращеше от неизречени неща. Фитилът още гореше, но вече по-бавно. Роджър имаше чувството, че се е вкоренил тук; вероятно все пак наистина беше горгона.

После по стълбите се вдигна миризмата на прегоряло мляко и двамата се сепнаха.

— Нещо гори! — каза Бриана и хукна към стълбите, като придържаше непохватно кърпата.

Той я хвана за ръката, когато мина покрай него. Беше студена, измръзнала във ветровития коридор.

— Аз ще ида, ти върви да се облечеш.

Тя го стрелна със син поглед, обърна се и изчезна в спалнята за гости. Вратата изтрака след нея и той се втурна надолу, като трополеше по стълбите, към миризмата на бедствие, а дланта му още пареше от докосването ѝ.

* * *

Долу Роджър се оправи с изкипялата и загоряла супа, като се проклинаше. Какво го беше прихванало да ѝ се нахвърля така, като някаква обезумяла сьомга, устремена към мястото, където ще хвърли хайвера си? Да ѝ дърпа кърпата и да я поваля на пода — Господи, тя сигурно го мислеше за някакъв изнасилвач!

В същото време жегата, която тлееше в гърдите му, не се дължеше нито на срама, нито на топлината от печката. Това бе остатъчната топлина на кожата ѝ, която още го сгряваше. И аз те искам — бе казала тя.

Той бе достатъчно запознат с езика на тялото, за да види желанието и приемането. Но онова, което бе почувствал в краткия миг, когато тялото ѝ оживя до неговото, бе нещо много по-голямо. Самата вселена се беше завъртяла с леко, решително щракване; той още чуваше ехото му в костите си.

Искаше я. Искаше я цялата; не само в леглото, не само тялото ѝ. Всичко и завинаги. Внезапно библейското „една плът“ му се стори нещо съвсем реално, разбираемо. Те почти се бяха превърнали в това на пода в коридора и спряха, защото той се почувства внезапно и странно уязвим — вече не беше цял човек, а само половината от нещо, което още не бе създадено.

Изля съсипаната супа в мивката. Няма значение; щяха да вечерят в кръчмата. Най-добре да излязат от къщата и да се отдалечат от изкушението.

Вечеря, нормален разговор и може би разходка край реката. Тя искаше да отидат на службата за Бъдни вечер. След това…

След това щеше да я попита, да го направи официално. Тя щеше да каже „да“, сигурен беше. И тогава…

Ами тогава можеха да се приберат у дома, в тъмната и усамотена къща. Щяха да са сами в нощ на святост и тайнства, с току-що родилата се в този свят любов. И тогава щеше да я вдигне на ръце и да я пренесе по стълбите за нощ, в която загубата на девствеността няма да е загуба на чистотата, а по-скоро раждането на вечна радост.

Роджър изключи лампата и излезе от кухнята. Зад него, забравен, газовият пламък гореше синьо-жълт в мрака, ревностен и упорит като пламъците на любовта.

18.

Неприлична похот

Преподобният Уейкфийлд беше добър и набожен човек, толерантен към всякакви религиозни схващания и готов да обмисли доктрини, които енориашите му смятаха за недопустими, макар и не напълно богохулни.

Все пак бе прекарал живота си пред смръщената физиономия на шотландското презвитерианство и дълбокото му подозрение към всичко „римско“ бе оставило у Роджър някакви остатъци от смущение при влизането в католическа църква. Сякаш щяха да го сграбчат на вратата и да бъде насила покръстен от пищно облечените служители на Истинския Кръст.

Нищо подобно не се случи, когато последва Бриана в малката каменна сграда. В края на нефа имаше момче с дълга бяла роба, но то кротко се занимаваше със запалването на двете високи бели свещи на олтара. Слаба, непозната миризма висеше във въздуха. Роджър вдиша скришом. Тамян?

Бриана спря до него, ровеше в чантичката си. Извади малко кръгло черно дантелено нещо и го закачи с фиби на главата си.

— Какво е това? — попита той.

— Не знам как се нарича — отвърна тя. — Но се слага в църквата, ако не искаш да носиш шапка или воал. Всъщност вече не се прави, но съм израснала с това. Преди жените не можеха да влизат в католическа църква с непокрити глави.

— Не знаех — каза той, заинтригуван. — Защо?

— Заради свети Павел вероятно — рече тя, извади гребен от чантичката си, за да подреди кичурите на косата си. — Той смятал, че жените трябва винаги да ходят с покрити коси, за да не стават обект на неприлична похот. Дърт гадняр — добави тя и пъхна пак гребена в портмонето си. — Мама винаги казваше, че се е страхувал от жените. Смятал ги е за опасни — каза тя с широка усмивка.

— Те са такива. — Той импулсивно се наведе и я целуна въпреки втренчените погледи на хората наблизо.

Тя изглеждаше изненадана, после се вдигна на пръсти и го целуна, леко и бързо. Роджър чу слабо неодобрително сумтене наблизо, но не му обърна внимание.

— В църква, и то на Бъдни вечер! — чу се дрезгав шепот зад тях.

— Е, това не е точно църква, Ани, а само вестибюлът, нали?

— А и той е син на свещеник!

— Е, нали знаеш какво казват, Ани, че децата на обущаря ходят боси. Вероятно и синовете на свещениците отиват при дявола. Хайде, ела.

Гласовете заглъхнаха към църквата в тропане на токчета и по-тихия шум от мъжки обувки. Бриана се отдръпна леко и го погледна, устата ѝ потрепваше от смях.

— Отишъл ли си при дявола?

Той ѝ се усмихна и докосна сияещото ѝ лице. Тя беше с огърлицата на майка си, по случай Коледа, и кожата ѝ отразяваше сиянието на сладководните перли.

— Сякаш дяволът би ме искал.

Прекъсна ги порив на мъглив въздух, защото вратата на църквата се отвори.

— Господин Уейкфийлд, вие ли сте? — Обърна се и видя два чифта ярки, усмихнати и любопитни очи. Две възрастни нисички жени, се държаха под ръка, облечени със зимни палта, а сивите им коси стърчаха изпод малките филцови шапки, които приличаха на стопери за врата.

— Госпожо Макмърдо, госпожо Хейс! Весела Коледа! — Той им кимна усмихнат. Госпожа Макмърдо живееше през две къщи от имението и ходеше на църква всяка неделя с приятелката си госпожа Хейс. Роджър ги познаваше цял живот.

— Е, значи дойдохте в Рим, господин Уейкфийлд? — попита Криси Макмърдо. Джеси Хейс се засмя на остроумието ѝ и червените черешки по шапката ѝ заподскачаха.

— Може би все още не — усмихна им се Роджър. — Просто придружавам приятелка на службата. Познавате ли госпожица Рандал? — Той избута Бриана напред и ги представи, като вътрешно се усмихваше на начина, по който двете дребни старици я оглеждаха с живо любопитство.

За госпожа Макмърдо и госпожа Хейс неговото присъствие тук беше явно доказателство за намеренията му, сякаш беше пуснал обявление на цяла страница във вечерния вестник. Жалко че Бриана не осъзнаваше това.

Или го осъзнаваше? Тя го погледна с лека усмивка и той усети как стиска ръката му за миг.

— О, идва момчето с кадилницата! — извика госпожа Хейс, когато забеляза още едно момче с бяла роба да излиза от олтара. — Най-добре да побързаме, Криси, или няма да си намерим места!

— Много се радвам, че се запознахме, скъпа — каза госпожа Макмърдо на Бриана, наклонила така силно глава назад, че шапката ѝ щеше да падне. — Какво хубаво високо момиче! — Погледна Роджър и смигна. — Късметлия си, че си намерил момиче, което да ти подхожда, а?

— Криси!

— Идвам, Джеси, идвам. Не се тревожи, има време. — Тя оправи шапката си, украсена с китка гъши пера, и се насочи бавничко към приятелката си.

Камбаната пак заби и Роджър хвана ръката на Бриана. Видя Джеси Хейс да поглежда назад с блеснали очи и многозначителна усмивка.

Бриана потопи пръсти в малък каменен купел в ниша в стената до вратата и се прекръсти. Роджър почувства този жест някак странно близък, макар че беше католически.

Преди години, докато обикаляше по хълмовете с Преподобния, бяха стигнали до един свещен извор в горичка. До малкия извор имаше плосък камък, по който личаха останки от изображение, почти изгладени от времето, просто сянка на човешка фигура.

Като че ли някаква мистерия витаеше над малкото кръгло басейнче; двамата останаха там известно време, без да продумат. После Преподобния се наведе, загреба шепа вода и я изля в подножието на камъка като в тих ритуал, после загреба още една и я плисна на лицето си. Едва тогава коленичиха до извора и пиха от сладката студена вода.

Над извития гръб на Преподобния Роджър бе видял няколко парцалчета на клоните над извора. Дарове; спомени за молитва, останали от онези, които бяха идвали на древното светилище.

Защото от колко ли хиляди години хората се бяха благославяли с вода, преди да се помолят за най-съкровеното си желание? Роджър потопи пръсти във водата и непохватно докосна главата и сърцето си, с нещо, което може би беше молитва.

Намериха си места в източния трансепт, до едно шепнещо семейство, което се опитваше да намести вещите си и спящите деца, предаваха си палта и чанти, бебешки шишета, докато малкия хриптящ орган свиреше „О, Витлеем“ някъде отпред.

После музиката спря. Настъпи мълчаливо очакване и тя избухна отново, в силно изпълнение на „О, елате всички вярващи“.

Роджър стана заедно с останалите, когато процесията тръгна по централната пътека. Имаше няколко дякони с бели роби, един размахваше кадилница, която изпращаше ароматен дим към тълпата. Друг държеше книга, а трети — голямо разпятие, като измъчената фигура на него бе покрита с петна червена боя, които потрепваха като кръв на фона на златната и алена одежда на свещеника.

Вътрешно Роджър изпита възмущение; смесицата от варварската зрелищност и вълните на латинското песнопение бяха твърде различни от онова, което подсъзнателно смяташе за подобаващо в църква.

Все пак, когато месата започна, нещата станаха по-нормални; четоха познати пасажи от Библията, а после дойде и познатото спускане в смътно приятната скука на проповедта, при която задължителните за Коледа „мир“, „благодат“ и „любов“ се издигаха към повърхността на съзнанието му като кротки бели лилии, плаващи по езеро от думи.

Когато хората се изправиха отново, на Роджър вече нищо не му се струваше толкова странно. Обграден от топлата, позната църковна миризма, съставена от ароматите на препарат за под, влажна вълна, дъх на нафта и слаба нотка на уиски, с което някои от богомолците се бяха подкрепили за дългата служба, той почти не усещаше сладкия аромат на тамяна. Вдиша дълбоко и си помисли, че усеща и дъх на свежа трева от косата на Бриана.

Тя сияеше в смътната светлина на трансепта, гъста и мека над тъмновиолетовия ѝ пуловер. Медните искри бяха приглушени в сумрака, това бе кафяво-червеникавият цвят на еленска кожа и той се изпълни с отчаяния копнеж, който бе изпитал, когато веднъж изненада елен на пътека в планините — силният порив да го докосне, да погали това диво създание и някак да го задържи при себе си заедно със знанието, че ако помръдне дори пръст, то ще избяга.

Каквото и да мислеше за свети Павел обаче, той наистина бе разбирал всичко по отношение на женските коси. Неподобаваща похот, така ли? Внезапно си спомни голия коридор и парата, която се издигаше от тялото на Бриана, влажните змии на косата ѝ, студени по кожата му. Извърна очи, опита да се концентрира върху случващото се на олтара, където свещеникът вдигаше голям плосък хляб, а едно малко момче усилено дрънкаше със звънчета.

Погледна я, когато отиде да вземе причастие, и с леко сепване установи, че се моли безгласно.

Отпусна се малко, щом осъзна какво е съдържанието на молитвата му; не беше неприличното „Нека я имам“, както можеше да се очаква. Беше по-смирена, и по-приемлива, надяваше се, „Нека бъда достоен за нея, нека я обичам правилно; нека мога да се грижа за нея.“ Кимна към олтара, после видя любопитния поглед на мъжа до него, изправи се, прокашля се, смутен, сякаш някой е подслушал личен разговор.

Тя се върна, отворила широко очи, които сякаш се взираха дълбоко навътре и с лека замечтана усмивка на широката сладка уста. Коленичи и той коленичи до нея.

Тя имаше нежно изражение, но лицето ѝ не беше такова. Прав, строг нос, гъсти червени вежди, които не изглеждаха сключени само заради изящната им извивка. Линията на челюстта и бузата сякаш бяха изсечена от бял мрамор; устата, която можеше да се промени за миг — от мека и щедра в устата на средновековна игуменка, стиснала устни в хладно каменно целомъдрие.

Плътният глас до него ревеше „Ние тримата царе“ и го сепна от мислите му точно навреме, за да види, че свещеникът се носи по пътеката, обграден от дяконите, сред облаци триумфален дим.

— „Ние сме тримата царе от Ориента — пееше тихо Бриана, докато вървяха по Ривър Уок. — Ще пушим гумена пура… Която е хубаво натъпкана и ще гръмнеее.“ Ти изключи газта, нали?

— Да — увери я той. — Не се тревожи; но при тази печка и бойлера в банята, щом имението още не е лумнало в пламъци, значи наистина е под божествена опека.

Тя се засмя.

— Значи презвитерианците вярват в ангели пазители?

— Определено не. Това са папски суеверия, нали?

— Е, надявам се, че не съм те осъдила на вечна гибел, като те заведох на месата с мен. Или презвитерианците не вярват в ада?

— О, вярваме — увери я той. — Както и в рая, в него дори повече.

Тук до реката беше по-мъгливо. Роджър бе доволен, че не дойдоха с колата; не се виждаше нищо на два метра напред, толкова гъста беше бялата мъгла.

Вървяха хванати под ръка покрай река Нес, стъпките им бяха приглушени. Мъглата ги поглъщаше, а невидимият град около тях сякаш не съществуваше. Бяха оставили другите богомолци далеч назад и вече бяха сами.

Роджър се чувстваше странно разголен, смразен и уязвим, лишен от топлината и спокойствието, които бе почувствал в църквата. Това са само нерви, помисли си и хвана още по-здраво ръката на Бриана. Беше време. Той си пое дълбоко дъх и студената мъгла изпълни гърдите му.

— Бриана. — Тя го държеше под ръка и се обърна към него, преди да спре, а косата ѝ се люшна тежко през смътната арка от светлина на лампата над тях.

Капчици вода сияеха по кожата ѝ, блестяха като перли и диаманти в косата ѝ, и през подплатата на якето си той усети пак голата ѝ кожа, хладна като мъглата под пръстите му, но пламтяща в ръката му.

Тя бе отворила широко очи, тъмни като езеро, в което се движеха тайни, почти невидими, почти осезаеми, под вълните на водата. Да, тя беше келпи. Each urisge, воден кон с развята грива и сияеща кожа. А мъжът, който докосне такова създание, е изгубен завинаги, свързан завинаги с него, повлечен в езерото, което става негов дом.

Внезапно се изплаши, не за себе си, а за нея; сякаш нещо можеше да се материализира от този воден свят и да я грабне обратно, да му я отнеме. Стисна ръката ѝ, за да предотврати това. Пръстите ѝ бяха студени и влажни в топлата му длан.

— Искам те, Бриана — каза той тихо. — Не мога да го кажа по-ясно от това. Обичам те. Ще се омъжиш ли за мен?

Тя не каза нищо, но лицето ѝ се промени, като вода, когато хвърлиш камък в нея. Той видя това съвсем ясно, сякаш гледаше собственото си отражение.

— Не си искала да казвам това. — Мъглата се бе настанила в гърдите му; той дишаше лед, кристални игли пронизваха сърцето и дробовете му. — Не си искала да го чуваш, нали?

Тя поклати глава, безмълвно.

— Е, ясно. — С усилие той пусна ръката ѝ. — Всичко е наред — добави, изненадан от спокойния си глас. — Няма да те тревожа повече с това.

Обърна се да си отиде, но тя го спря, хвана го за ръкава.

— Роджър.

Беше огромно усилие да се обърне и да я погледне; нямаше желание да бъде утешаван, нито да чува гадното „да бъдем приятели“. Не мислеше, че ще може да понесе дори да я погледне, толкова съсипващо беше усещането за загуба. Но все пак се обърна и тя се озова пред него, докосна със студените си ръце ушите му, хвана главата му и притисна силно устни в неговите, не толкова в целувка, а със сляпа ярост, с някакво отчаяние.

Той хвана ръцете ѝ и ги отдръпна от себе си.

— На какво си играеш, за бога? — Гневът бе за предпочитане пред празнотата и той ѝ се развика на пустата улица.

— Не си играя! Каза, че ме искаш. — Тя пое дъх. — И аз те искам, не го ли разбра? Не го ли казах в коридора този следобед?

— Мисля, че го каза. — Той се взираше в нея. — Какво имаше предвид, по дяволите?

— Имах предвид… че искам да легна с теб — отвърна тя.

— Но не искаш да се омъжиш за мен?

Тя поклати глава, побеляла като платно. Нещо между гадене и ярост се размърда в него и той избухна:

— Значи няма да се омъжиш за мен, но ще спиш с мен? Как можа да кажеш такова нещо?

— Не ми говори така!

— Как? Ти можеш да предлагаш такова нещо, а аз трябва да си мълча? Никога не съм бил толкова оскърбен, никога!

Тя трепереше, кичурите на косата ѝ полепваха влажни по лицето ѝ.

— Не исках да те обидя. Мислех си, че искаш да…

Той я сграбчи за ръцете и я дръпна към себе си.

— Ако исках само да те чукам, щях да го направя поне десетина пъти миналото лято!

— Как не! — Тя се освободи, зашлеви го силно по челюстта и той се сепна.

Сграбчи ръката ѝ, дръпна я към себе си и я целуна, много по-силно и много по-дълго, отколкото някога бе целувал. Бриана беше висока, силна и гневна, но той беше по-висок, по-силен и много по-гневен. Тя започна да се бори и да рита, а той я целува, докато не беше готов да спре.

— И още как — каза, като пое въздух, когато я пусна. Избърса устата си и отстъпи треперещ. Видя кръв по ръката си; беше го ухапала, а той не бе усетил нищо.

Тя също трепереше. Лицето ѝ беше бяло, устните стиснати, а очите бяха тъмни и пламтящи.

— Но не го направих — каза той по-тихо. — Защото не това исках, не това искам и сега. — Избърса окървавената си ръка в ризата. — Но ако на теб не ти пука достатъчно, за да се омъжиш за мен, тогава на мен не ми пука достатъчно, за да легна с теб!

— Пука ми!

— Как не!

— Твърде много ми пука, за да се омъжа за теб, копеле такова!

— Какво?

— Защото, когато се омъжа за теб — когато се омъжа за когото и да било, — това ще е завинаги, разбра ли? Ако положа такава клетва, ще я спазвам, каквото и да ми струва това!

Сълзите течаха по лицето ѝ. Той бръкна в джоба си за носна кърпа и ѝ я подаде.

— Издухай си носа и си избърши лицето, а после ми кажи за какво, по дяволите, говориш.

Тя го направи, подсмръкна и отметна назад влажната си коса. Смешният малък воал беше паднал и висеше на една фиба. Той го дръпна и го смачка в ръката си.

— Когато си ядосан, си проличава шотландският ти акцент — каза тя и направи вял опит да се усмихне, когато му подаде мократа кърпичка.

— Нищо чудно — каза той подразнено. — А сега ми обясни каква имаш предвид, и то го направи ясно, преди да ме подлудиш дотам, че да мина на келтски.

— Говориш келтски? — Тя постепенно започваше да се овладява.

— Да и ако не искаш да научиш много неприлични изрази на този език… говори. Какво искаше да кажеш, като ми отправяш подобно предложение — няма що, чудесна католичка, която тъкмо излиза от църквата! Мислех те за девствена.

— Такава съм! Но какво общо има това?

Преди Роджър да отговори на този вбесяващ въпрос, тя зададе още един:

— Само не ми казвай, че не си спал с момичета, знам, че си!

— Да, спал съм! Но не исках да се женя за тях и те не искаха да се омъжат за мен. Не ги обичах и те не ме обичаха. А теб те обичам, по дяволите!

Тя се облегна на уличната лампа с ръце зад гърба и срещна погледа му.

— Мисля, че и аз те обичам.

Той не осъзна, че е сдържал дъха си, докато не го изпусна.

— О, така ли? — Водата се беше събрала в косата му и сега се стичаше на ледени струйки по врата. — Ммфффмм. И коя е важната дума тук? „Мисля“ или „обичам“?

Тя се отпусна малко и преглътна.

— И двете.

Вдигна ръка, когато той се опита да заговори.

— Обичам те… мисля. Но… но не мога да не си помисля какво се случи с майка ми. Не искам същото да стане и с мен.

— Майка ти? — Изумлението беше последвано от нов прилив на гняв. — Какво? Мислиш за проклетия Джейми Фрейзър? Мислиш си, че няма да можеш да се задоволиш със скучен историк, а трябва да имаш някаква… голяма любов, каквато тя изпитваше към него и смяташ, че аз не съм достоен за нея?

— Не! Не мисля за Джейми Фрейзър? Мисля за баща си! — Тя пъхна ръце дълбоко в джобовете на якето си и преглътна с усилие. Беше спряла да плаче, но по миглите ѝ имаше сълзи, които ги събираха на шипчета.

— Тя го е обичала, когато се е омъжила за него… личи си, на онези снимки, които ти ми даде. Тя е казала „в добро или в лошо, в бедност и богатство“ и го е мислила. А после… а след това е срещнала Джейми Фрейзър и вече не го е мислила.

Устата ѝ помръдна безмълвно за миг, търсеше думи.

— Аз… не я виня, не съвсем, не и след като помислих за това. Тя не е можела да се спре, а аз… ами когато говореше за него, виждах колко много го обича. Не разбираш ли, Роджър? Тя е обичала и баща ми, но после нещо се е случило. Не го е очаквала и не е била виновна тя, но то я е накарало да наруши обещанието си. Не искам да правя това, в никакъв случай.

Избърса с ръка носа си и той пак ѝ подаде кърпата. Тя примигна, за да прогони сълзите, и го погледна в очите.

— Ще мине повече от година, преди да можем да сме заедно. Ти не можеш да напуснеш Оксфорд, аз не мога да напусна Бостън, не и докато не се дипломирам.

Той искаше да каже, че ще напусне, че тя също може да прекъсне ученето си, но замълча. Тя беше права; и двамата нямаше да са щастливи при такова развитие.

— И какво ще стане, ако сега се съглася, а после се случи нещо? Ами ако… ами ако срещна някой друг, а ти някоя друга? — Сълзите се събираха отново и една се спусна по бузата ѝ. — Не искам да те наранявам. Не искам.

— Но сега ме обичаш? — докосна с пръст нежно бузата ѝ. — Бри, обичаш ли ме?

Тя пристъпи напред и без да каже нищо, посегна да разкопчае палтото си.

— Какво правиш, по дяволите? — Към смесицата от емоции се добави и изумление, последвано от нещо друго, когато дългите ѝ бледи пръсти хванаха ципа на якето му и го смъкнаха.

Внезапният студен порив бе изличен от топлината на тялото ѝ, което се притисна до неговото от шията до коленете.

Ръцете му я прегърнаха рефлексивно; тя го държеше здраво, сключила ръце около него под якето. Косата ѝ миришеше на студ и на сладост, с лек дъх на тамян сред тежките кичури, който се сливаше с аромата на трева и жасмин. Той зърна блясък на фиба, бронзов метал сред медните вълни на косата ѝ.

Тя не каза нищо, нито той. Роджър усещаше тялото ѝ през тънките слоеве на дрехите и порив на желание се стрелна през краката му, сякаш бе стъпил на електрическа скара. Наклони брадичката ѝ и я целуна.

— … видя ли Джаки Мартин и новата кожена яка на палтото ѝ?

— О, и откъде е намерила пари за такова нещо, като мъжа ѝ го изгониха от работа преди шест месеца? Да ти кажа, Джеси, тая жена… ооо!

Тропането на токчета по тротоара спря, последвано от така силно прокашляне, че можеше да събуди и мъртвите.

Роджър прегърна още по-здраво Бриана и не помръдна. Тя също стегна ръце около него и той усети как устата ѝ се извива под неговата.

— МММФФММ!

— Ама, Криси — чу се съскащ шепот зад него.

— Остави ги, де. Не виждаш ли, че са заети?

— Ммффм — чу се отново, но по-тихо. — Ами като гледам и с друго ще се заемат, ако продължават така. Както и да е… — дълга въздишка, наситена с носталгия. — Е, хубаво е да си млад, нали?

Токчетата продължиха да потропват, много по-бавно, покрай тях и заглъхнаха в мъглата.

Той остана така за минутка, опитваше се да се накара да я пусне. Но докоснеш ли веднъж гривата на воден кон, вече няма как да си тръгнеш. И се сети за едно стихче за келпита:

Седи до езерото, Джанет,

потъва в езерото, Дейви.

И ще спрат се двама

на дъното на Лох Кейви.

— Ще почакам — каза той и я пусна. Хвана ръцете ѝ и я погледна в очите, сега меки и ясни като локви дъждовна вода.

— Чуй ме обаче — рече тихо. — Ще те имам цялата — или нищо.

Нека я обичам както трябва — такава беше безмълвната му молитва. А нима госпожа Греъм не му беше казвала често: „Внимавай какво си пожелаваш, момче, че може да го получиш.“

Обгърна с ръце гърдите ѝ, меки под пуловера.

— Не искам само тялото ти, макар че, Бог ми е свидетел, ужасно много го искам. Но ще те имам като моя съпруга… или няма да те имам изобщо. Ти избираш.

Тя посегна нагоре и го докосна, отметна косата от челото му с така студени пръсти, че го изгориха като сух лед.

— Разбирам — прошепна.

Вятърът от реката беше студен и той посегна да вдигне ципа на якето ѝ. И тогава ръката му докосна собствения му джоб, където усети малкото пакетче. Смяташе да ѝ го даде по време на вечерята.

— Ето — каза и ѝ го подаде. — Весела Коледа!

— Купих го миналото лято — добави, като гледаше как студените ѝ пръсти се опитват да свалят коледната хартия. — Сякаш съм предчувствал, нали?

Бриана извади сребърна гривна, плоска сребърна ивица, на която бяха гравирани думи. Той я взе от нея и я плъзна на китката ѝ. Тя я завъртя бавно, за да прочете думите.

Je t’aime… un peu… beaucoup… passionnément… pas du tout. Обичам те… малко… много… страстно… изобщо.

Той завъртя гривната още малко и довърши кръга.

— Je t’aime — каза и после завъртя гривната на китката ѝ. Тя я спря с ръка.

— Moi aussi — каза тя тихо, не гледаше гривната, а него. — Joyeux Noel.[17]

Седма част

В планината

19.

Благословия за огнище

Септември, 1767 г.

Да спиш под луната и звездите в прегръдките на гол любовник, свити сред треви и меки листа, под нежния шепот на кестените и далечния тътен на водопад е ужасно романтично. Да спиш под груб навес, смачкана и мокра между огромен мокър съпруг и също толкова огромен и мокър племенник, докато слушаш как дъждът трополи по клоните над главата ти и да се опитваш да прогониш навиращо се в теб огромно и много мокро куче не е толкова романтично.

— Въздух — казах аз, като се опитвах да заема седнало положение и да махна опашката на Роло от лицето си за стотен път. — Не мога да дишам. — Миризмата на мъжки животни беше задушаваща; мускусна, кисела миризма, гарнирана с миризма на мокра вълна и риба.

Претърколих се на четири крака и се измъкнах, като се опитвах да не настъпя никого. Джейми изсумтя в съня си и компенсира загубата на телесната ми топлина свивайки се в наметалото си на топка. Иън и Роло бяха сплетени в маса от козина и дрехи и общият им дъх образуваше мъгла около тях в предутринния мраз.

Наистина беше студено, но въздухът бе свеж; толкова свеж, че едва не се закашлях, когато вдишах. Дъждът бе спрял, но дърветата още капеха и въздухът се състоеше от равни части изпарения и чист кислород, ароматизиран с миризмата на зеленина от всяко растение по склона на планината.

Бях спала с резервната риза на Джейми, дрехите ми от еленска кожа бяха в дисагите, за да не се намокрят. Цялата бях настръхнала и треперех, когато ги извадих, но коравата кожа беше достатъчно топла, за да се увие по тялото ми само след минути.

Боса и с измръзнали пръсти, аз тръгнах внимателно към потока да се измия, като стисках котле под мишница. Още не се беше зазорило и гората бе изпълнена с мъгла и сиво-синя светлина; сумракът, мистериозната слаба светлина, която се спуска в двата края на деня, когато малките потайни създания излизат да се хранят.

От короните на дърветата над мен се чуваше по някое колебливо чуруликане, но по нищо не приличаше на обичайния дрезгав хор. Птиците не бързаха да започнат деня заради дъжда; небето още беше надвиснало, осеяно с облаци, които варираха от черно на запад до бледо сиво-синьо на зазоряващия се изток. Усетих малък прилив на удоволствие при мисълта, че вече знам кога обикновено запяват птиците и мога да забележа разликата.

Джейми се оказа прав обаче, когато предложи да останем в планината, вместо да се връщаме в Крос Крийк. Беше началото на септември; по преценка на Майърс ни оставаха още два месеца хубаво време — относително хубаво, поправих се, като погледнах облаците, — преди да се наложи да си направим подслон. Достатъчно време — може би — да построим малка хижа, да ловуваме за храна и да се подготвим за наближаващата зима.

— Чака ни много трудна работа — бе казал Джейми. Аз стоях между коленете му, докато той седеше на една висока скала и гледаше долината долу. — И донякъде опасна; може да не успеем, ако снегът падне по-рано или ако не уловим достатъчно дивеч за месо. Няма да се обидя, ако откажеш, сасенак. Страх ли ще те е?

Страх беше много меко казано. Тази мисъл караше стомаха ми да се свива притеснително. Когато се съгласих да се заселим на хребета, си мислех, че ще се върнем в Крос Крийк, за да изкараме зимата.

Можехме да намерим както провизии, така и заселници и да се върнем през пролетта с фургон, да разчистим земя и да построим къщи заедно. Вместо това щяхме да сме съвсем сами, на няколко дни път от най-малкото селище на европейци. Сами в пустошта, през зимата.

Буквално нямахме никакви инструменти или провизии, ако не се броеше една брадва, два ножа, котле и скара, и малката ми медицинска кутия. Ако нещо се случеше, ако Иън или Джейми се разболееха или станеше злополука? Ами ако гладувахме или измръзнехме? И макар че Джейми бе сигурен, че нашите познати индианци няма да са против намеренията ни, аз не бях така уверена за всички останали, които наминат насам.

Да, определено се страхувах. От друга страна, бях живяла достатъчно дълго, за да знам, че страхът обикновено не е смъртоносен — не и сам по себе си. Но ако към него се добави по някоя мечка или дивак, тогава ставаше друга работа.

За първи път мислех с известен копнеж за Ривър Рън, за горещата вода и топлите легла, за редовната храна, за реда, чистотата… и сигурността.

Добре разбирах защо Джейми не иска да се връща; ако живееше още няколко месеца от щедростта на Джокаста, щеше да се обвърже още повече с нея и да му стане по-трудно да откаже на кроежите ѝ.

Освен това знаеше — и то по-добре от мен, — че Джокаста Камерън е родена Макензи. Познавах братята ѝ достатъчно, Дугал и Колъм, за да се притеснявам от този факт; Макензи от Леох не се отказваха лесно от целите си и определено не се свеняха да заговорничат и манипулират, за да ги постигнат. И сляп паяк можеше да плете мрежите си така добре, защото разчиташе единствено на допира.

Освен това наистина имаше основателни причини да останем далеч от сержант Мърчисън, който определено беше отмъстителен тип. А ги имаше и Фаркард Кембъл и цялата очакваща ни мрежа от плантатори и регулатори, роби и политика… Не, много добре разбирах защо Джейми не иска да се върне към такава плетеница и усложнения, да не говорим за неизбежната бъдеща война. В същото време бях почти сигурна, че нито една от тези причини не е отговорна за решението му.

— Не е само защото не искаш да се върнеш в Ривър Рън, нали? — облегнах се на него и усетих топлината му в контраст с вечерния бриз. Още не беше настъпила есента; още беше късно лято и въздухът бе наситен със събудените от слънцето миризми на листа и горски плодове, но високо в планините нощите застудяваха.

Усетих лекия тътен на смях в гърдите му, топъл дъх облъхна ухото ми.

— Толкова ли е очевидно?

— Достатъчно. — Обърнах се в прегръдката му и облегнах чело на неговото, така че очите ни бяха само на сантиметри. Неговите бяха много тъмно сини, с цвета на вечерното небе в лоното на планината.

— Сова — казах аз.

Той се засмя сепнато и примигна, като спусна дългите си кестеняви мигли.

— Какво?

— Губиш — обявих аз. — Това е игра, наречена „сова“. Който първи примигне, губи.

— О… — Той ме хвана за ушите и ме дръпна леко към себе си, чело до чело. — Сова значи. Ти наистина имаш очи като на сова, знаеш ли?

— Не, не знам.

— Ясни и златни — и много мъдри.

Не примигнах.

— Кажи тогава… защо оставаме тук.

Той не примигна, но усетих как гърдите му се надигат под ръката ми, когато си пое дълбоко дъх.

— Как да ти обясня какво е да усещаш нужда от някакво място? — рече тихо. — Нуждата да усещам сняг под ботушите си. Дъхът на планината, да го поемам през ноздрите си, както Бог е дал първия дъх на Адам. Да усещам камък под ръката си, докато се катеря, да виждам лишеите по него, да издържам на слънцето и на вятъра.

Издиша и вдиша отново, поемайки моя дъх. Ръцете му бяха сплетени зад главата ми, държаха ме близо до лицето му.

— Ако ще живея като човек, трябва да съм в планина — каза простичко. Очите му се отвориха широко и потърсиха разбиране в моите.

— Ще ми се довериш ли, сасенак? — попита. Притисна нос в моя, но все така не примигваше. Аз също.

— Поверявам ти живота си — казах.

Усетих как устните му се извиват.

— А сърцето си?

— Винаги — прошепнах, затворих очи и го целунах.

* * *

И така, всичко беше уредено. Майърс щеше да се върне в Крос Крийк и да предаде инструкциите от Джейми на Дънкан, да каже на Джокаста, че сме добре и да намери възможно повече стоки за парите, които ни бяха останали. Ако успееше преди първия сняг, щеше да се върне с провизиите; ако не, през пролетта. Иън щеше да остане с нас; имахме нужда от помощта му за построяването на хижата и за ловуването.

„Дай ни хляба наш насъщен — помислих си, докато вървях през мокрите храсти покрай потока — и не въвеждай нас в изкушение.“

Определено бяхме далеч от изкушенията; за добро или зло, нямаше да видим Ривър Рън поне година. А колкото до насъщния, засега той се сипеше над нас като манна небесна; по това време на годината имаше изобилие от ядки и плодове, които аз събирах старателно като катеричка. След два месеца обаче, когато дърветата оголееха и поточето замръзнеше, се надявах, че Бог все още ще чува молитвите ни над воя на зимния вятър.

Потокът бе значително по-пълноводен след дъжда, водата вероятно бе със стъпка по-високо от предишния ден. Коленичих и изстенах леко, когато гърбът ми се изви; спането на голата земя значително влошаваше лекото сутрешно сковаване. Наплисках лицето си със студена вода, изплакнах устата си, отпих от шепите си, и се наплисках отново. Кръвта защипа по бузите и пръстите ми.

Когато вдигнах мокро лице, видях два елена да пият от вирче от другата страна, малко по-нагоре по течението. Застинах неподвижно, не исках да ги плаша, но те не показваха никакво притеснение от присъствието ми. В сенките на брезите бяха меко сини като камъните и дърветата, почти сенки на самите себе си, но линиите на телата им се открояваха със съвършена деликатност, като на японска картина, нарисувана с мастило.

И после внезапно изчезнаха. Примигнах, примигнах отново. Не ги бях видяла да се обръщат и да бягат — и въпреки неземната им красота бях сигурна, че не съм си ги въобразила; виждах тъмните следи от копитата им в калта по брега. Но те бяха изчезнали.

Не видях и не чух нищо, но косъмчетата по тялото ми настръхнаха, инстинкт изпрати електричество по ръцете и врата ми. Замръзнах, движеха се само очите ми. Къде беше, какво беше? Слънцето се издигаше; върховете на дърветата вече зеленееха и камъните започнаха да сияят в цветовете си, сгрети за живот. Но птиците мълчаха; нищо не помръдваше, само водата.

Беше на не повече от шест крачки от мен, полускрита зад един храст. Звукът от лоченето ѝ бе заглушаван от шума на потока. После широката глава се вдигна, а увенчаното с туфичка косми ухо се извъртя към мен, макар че не бях издала нито звук. Нима можеше да чуе дишането ми?

Слънцето вече я беше достигнало, озаряваше жълто-кафявата козина, златните очи сияеха, докато се взираха в моите с неестествено спокойствие. Вятърът се беше променил; вече можех да го подуша; слабата остра миризма на котка и по-силната миризма на кръв. Тя спря да ми обръща внимание, вдигна петнистата си лапа и я облиза усърдно, очите се присвиха.

Потърка няколко път с лапа ухото си, после се протегна лениво в петното слънчева светлина — Господи, беше сигурно шест фута дълга! — и се отдалечи с поклащащ се пълен корем.

Не бях изплашена съзнателно; бях застинала просто по инстинкт и от изумление — от красотата на котката, както и от близостта ѝ. Когато си отиде обаче, централната ми нервна система веднага се размрази и се зае за работа. Не хленчех, но треперех силно; минаха няколко минути, преди да успея да се изправя.

Ръцете ми трепереха така, че изпуснах котлето три пъти, докато го напълня. Той искаше да му се доверя, доверявах ли му се? Да, доверявах се и имах голяма полза от това, няма що, освен ако не се случеше да стои точно пред мен следващия път.

Но този път оцелях. Стоях неподвижно със затворени очи и вдишвах утринния въздух. Усещах всеки атом в тялото си, кръвта бързаше, за да разнесе свежестта до всяка клетка и мускулно влакно. Слънцето докосна лицето ми и стопли студената кожа, накара я да засияе.

Отворих очи към замайващото зелено, жълто и синьо. Денят беше започнал. Всички птици вече пееха.

Тръгнах по пътеката към поляната, като устоявах на импулса да погледна зад себе си.

* * *

Джейми и Иън бяха отсекли няколко високи, стройни бора предния ден, насякоха ги на трупи от по дванайсет фута, после ги изтърколиха надолу по хълма. Сега те лежаха в края на малката полянка, а грубата им кора проблясваше черна от влагата.

Джейми прокарваше линия, като тъпчеше мократа трева, когато се върнах с пълното с вода котле. Иън бе запалил огън върху един голям плосък камък — беше научил от Джейми хитрия трик да държи винаги шепа сухи подпалки в спорана си, заедно с кремъка и огнивото.

— Това ще е малка барачка — казваше Джейми, като се мръщеше в концентрация към земята. — Първо ще построим нея, за да можем да спим вътре, ако пак завали, но трябва да е построена добре, като хижата — тъкмо ще добием опит, нали, Иън?

— А после за какво ще служи, освен да добиете опит? — попитах аз. Той вдигна глава и ми се усмихна.

— Добро утро, сасенак. Добре ли спа?

— Разбира се, че не. За какво ще е тази барачка?

— За месо — каза той. — Ще изкопаем плитка яма и ще я напълним с въглени, за да опушваме месото, че да трае. И ще направим скара за сушене — Иън видял как я правят индианците. Трябва да имаме и място, където да крием храната от зверовете.

Това ми се стори добра идея; особено като знаех какви зверове има в района. Съмнявах се единствено по въпроса за опушването. Бях виждала как го правят в Шотландия и знаех, че пушеното месо изисква доста грижи; някой трябваше постоянно да поддържа огъня, за да не гори твърде силно или да не угасне съвсем, и да обръща редовно месото, да го маже с мазнина, за да не изгори и изсъхне.

Нямах никакви съмнения кой ще бъде удостоен с тази задача. Единственият проблем беше, че ако не го направех правилно, всички щяхме да умрем от отравяне с птомаин.

— Ясно — казах без ентусиазъм. Джейми усети тона ми и се ухили.

— Това е първата барака, сасенак. Втората ще е твоята.

— Моя? — веднага наострих уши.

— Ами за билките и растенията ти. И на тях им трябва място, нали? — Посочи през поляната, в очите му блестеше строителната лудост. — А пък там — там ще е хижата, където ще живеем през зимата.

За моя изненада до вечерта на втория ден стените на първата барака вече бяха издигнати, имаше си и груб покрив от клони, докато времето не позволеше да отсечем каменни плочи за истински покрив. Стените бяха от стройни трупи, още с кората, с доста големички пролуки между тях. Все пак беше достатъчно голяма, за да спим тримата с Роло удобно, а в края ѝ гореше опасана с камъни яма и си беше направо уютно.

Махнахме достатъчно клони от покрива, за да направим дупка за дима. Можех да виждам звездите, когато се сгушвах до Джейми и го слушах как критикува майсторлъка си.

— Я виж там — казваше сърдито и вдигаше брадичка към отсрещния ъгъл. — Сложил съм тоя кол накриво и сега криви цялата тази линия.

— Едва ли на мъртвите елени ще им пука — прошепнах аз. — Дай да ти видя ръката.

— А пък покривът е с шест инча по-нисък в единия край — продължи той, без да ми обръща внимание, но ми позволи да хвана лявата му ръка. И двете бяха покрити с мазоли, но усещах и новите грапавини на ожулвания и порязвания, и твърде много малки тресчици в дланта, която направо бодеше при допир.

— Станал си като таралеж — казах и прокарах ръка по пръстите му. — Хайде, ела до огъня, за да мога да ги извадя.

Той се помести послушно, пропълзя покрай Иън, който — след като бе почистен от треските — беше заспал, положил глава на косматия хълбок на Роло. За нещастие промяната на положението ни разкри още слабости в конструкцията пред критичния поглед на Джейми.

— Досега не си строил барака от трупи? — прекъснах лекцията му за вратата, докато вадех една голяма треска от палеца му с пинсетите си.

— Ох! Не, но…

— И построи това проклето нещо само за два дни единствено с брадва и нож, за бога! Няма нито един пирон тук! Защо очакваш да изглежда като Бъкингамския дворец?

— Никога не съм виждал Бъкингамския дворец — рече той доста кротко. После добави: — Но имаш право, сасенак.

— Добре. — Наведох се над дланта му и присвих очи, за да извадя тъмните тресчици, забити под кожата му.

— Е, сигурно поне няма да се срути — каза той след дълго мълчание.

— Не мисля. — Навлажних една кърпа с бренди и попих ръката му, после насочих вниманието си към дясната му длан.

Той мълча известно време. Огънят пукаше тихо и просветваше от време на време, когато между трупите се промъкнеше течение.

— Къщата обаче ще трябва да е на високия хребет — каза той внезапно. — Където растат ягодите.

— Така ли? — промърморих. — Хижата ли имаш предвид? Мислех си, че ще е в другия край на поляната. — Бях извадила колкото трески можах; останалите бяха така дълбоко забити, че трябваше да почакам да се приближат към повърхността.

— Не, не хижата, а хубавата къща — каза тихо. Облегна се на грубите трупи, загледа се над огъня към процепите мрак навън. — Със стълбище и стъклени прозорци.

— О, значи ще е величествена. — Оставих пинсетите в жлеба им и затворих кутията.

— С високи тавани и достатъчно висока врата, за да не си удрям главата, като влизам.

— О, ще е много хубаво. — Облегнах се до него и положих глава на рамото му. Някъде в далечината зави вълк. Роло вдигна глава, излая тихо, заслуша се за миг и пак легна с въздишка.

— Със стая за билки за теб и кабинет за мен с лавици за книгите ми.

— Мммм. — В момента той притежаваше само една книга — „Естествена история на Северна Каролина“, публикувана през 1733 г. Носехме я като пътеводител и справочник.

Огънят отново утихна, но и двамата не помръднахме да добавим дърва. Въглените можеха да ни топлят през нощта, щяхме да го разпалим на сутринта.

Джейми ме прегърна през раменете и се наведе настрани, дръпна ме с него и легнахме свити върху дебел слой сухи листа, които бяха нашата постеля.

— И легло — казах аз. — Можеш да направиш легло, нали?

— Хубаво като леглата в Бъкингамския дворец — каза той.

* * *

Майърс, благословени да са доброто му сърце и вярната му душа, наистина се върна след месец. Водеше не само три мулета, натоварени с инструменти и малки мебели, но и необходими неща като сол и Дънкан Инес.

— Тук ли? — Инес огледа с интерес малкия ни чифлик, който бе започнал да добива форма на покрития с ягоди хребет. Имахме вече две здрави бараки, както и ограждение за конете и другите животни, с които можехме да се сдобием.

В момента разполагахме с едно малко бяло прасенце, с което Джейми се бе сдобил от моравско селище на трийсет мили оттук, в замяна на торба сладък ямс, който бях събрала, и връзка метли от върбови вейки, които бях измайсторила. Твърде мъничко за кошарата, то засега живееше при нас в бараката, където бързо се сприятели с Роло. Аз самата не бях така възхитена от него.

— Да. Хубава земя, с много вода; има и извори в гората, а и потокът минава оттук.

Джейми поведе Дънкан към място, от което се виждаха западните склонове на хребета; естествените поляни в гората бяха обраснали с дива трева, но щяха да бъдат подходящи за обработване.

— Виждаш ли? — Посочи към склона, който се спускаше леко от хребета към малка скала, където редица явори бележеха далечния речен бряг. — Има място поне за трийсет чифлика, като начало. Трябва да разчистим част от гората, но има достатъчно място да започнем. Всеки, който е готов да се труди, ще може да изхранва семейството си с реколтата, почвата е много богата.

Дънкан беше рибар, не земеделец, но кимна послушно, докато се взираше в гледката, която Джейми населяваше с бъдещите къщи.

— Обходих го — каза Джейми, — макар че ще трябва да се огледа хубаво възможно най-скоро. Но вече си го представям в главата си. Случайно да имаш мастило и хартия?

— Да, има. И няколко други неща. — Дънкан ми се усмихна, дългото му меланхолично лице се преобрази. — Госпожица Джо изпрати пухено легло, реши, че сигурно няма да ви е излишно.

— Пухено легло? Наистина ли? Колко прекрасно! — Веднага прогоних всякакви неблагодарни мисли, които таях по отношение на Джокаста Камерън. Джейми ни беше направил отлично, здраво легло от дъбова дървесина, с дъно от преплетени въжета, но нямах какво да постеля в него, освен кедрови клони, които бяха ароматни, но неприятно буцести.

Мислите ми за приятния лукс бяха прекъснати от появата на Иън и Майърс от гората. От колана на последния висяха няколко катерици. Иън гордо ми представи огромен черен предмет, който при по-близка инспекция се оказа патица, доста тлъста от угощаването с есенното изобилие.

— Момчето има око за тая работа, госпожице Клеър — рече Майърс, като кимаше одобрително. — Тези диви птици, патиците, дори индианците не ги улавят лесно.

Беше рано за Деня на благодарността, но бях много доволна от патицата, която щеше да е първото ни значително постъпление в килера. Джейми също се зарадва, но предимно заради перата на опашката на създанието, които щяха да му служат за пера за писане.

— Трябва да пиша на губернатора — обясни той на вечеря, — да му кажа, че ще приема предложението му и да му опиша земята. — Той взе парче кейк и отхапа разсеяно.

— Внимавай да няма черупка от ядка — казах притеснено. — Не искам да си строшиш зъб.

Вечерята се състоеше от печена на огъня пъстърва, печен ямс, диви сливи и много примитивен кейк, направен от брашно от ядки, смлени в хаванчето ми. Живеехме предимно на риба и на ядливите растения, които събирах, а Иън и Джейми бяха твърде заети със строежа, за да имат време да ловуват. Затова се надявах Майърс да поостане известно време, поне колкото да улови елен или някакъв друг едър източник на протеин. Мисълта да изкараме зимата на сушена риба не ми се струваше привлекателна.

— Не се тревожи, сасенак — каза Джейми с пълна уста и ми се усмихна. — Хубав е. — Насочи вниманието си към Дънкан.

— Когато се наядем, Дънкан, ще дойдеш ли с мен до реката, за да си избереш място?

Лицето на Инес застина, после се зачерви от удоволствие и смайване.

— Място ли? Земя ли, Мак Дуб? — неволно се беше привел настрани към липсващата си ръка.

— Аха, земя. — Джейми забоде един горещ сладък картоф със заострена пръчка и започна да го бели внимателно, без да поглежда към Инес. — Ще ми трябваш да действаш като мой представител, Дънкан, ако имаш желание. Редно е да ти се заплати. Та какво си мисля: ако решиш, че е справедливо, де. Аз ще поискам тая земя за теб, но тъй като няма да си тук да я обработваш, ние с Иън ще я засеем и ще ти построим малък чифлик. Така, като му дойде времето, ще имаш къде да се установиш, ако искаш и ще си имаш и нива да се изхранваш. Е, какво мислиш, съгласен ли си?

По лицето на Дънкан бяха преминали какви ли не емоции, докато Джейми говореше, от смайване към удивление и към предпазливо вълнение. Последното, което някога би му дошло на ум бе, че ще се сдобие със своя земя. Без никакви средства и неспособен да работи с ръцете си, в Шотландия той щеше да е просяк, ако изобщо оцелееше.

— Защо… — започна, после спря и преглътна, адамовата му ябълка подскочи. — Да, Мак Дуб. Съгласен съм. — Лека, смаяна усмивка се образуваше на лицето му, докато Джейми говореше и си остана там, сякаш без той да съзнава за присъствието ѝ.

— Представител. — Преглътна отново и посегна към една от бутилките с ейл, които беше донесъл. — Ами какво ще искаш да върша за теб, Мак Дуб?

— Две неща, Дънкан, ако си съгласен. Първо да намериш заселници. — Джейми махна с ръка към строежа на новата ни хижа, която засега представляваше само основа, скелето на пода и голяма тъмна плоча, избрана за огнището, понастоящем облегната на основата.

— Не мога да тръгна сам. Искам ти да намериш възможно повече хора от Ардсмюир, които бяха изпратени тук. Сигурно са пръснати, но са минали през Уилмингтън; много от тях ще са в Северна или Южна Каролина. Намери колкото можеш, кажи им какво съм започнал тук и през пролетта доведи онези, които искат да се присъединят към мен.

Дънкан кимаше бавно, устните му бяха свити под увисналия мустак. Малко мъже носеха мустаци, но на него му отиваха. Караха го да прилича на кльощав, но добродушен морж.

— Много добре — каза той. — Ами второто?

Джейми ме погледна, после се обърна към Дънкан.

— Моята леля — рече той. — Ще се заемеш ли да ѝ помагаш, Дънкан? Тя има голяма нужда от честен човек, който да се оправя с копелетата от флота и да урежда сделките ѝ вместо нея.

Дънкан не беше показал никакво колебание, когато се съгласи да изброди стотици мили от колонията, за да търси заселници за новото ни начинание, но мисълта да се оправя с копелетата от флота явно го изпълни с голямо безпокойство.

— Сделки ли? Но аз не разбирам нищо от…

— Не се тревожи — каза Джейми, усмихна му се и това подейства на Дънкан също както действаше и на мен; видях как нарастващото безпокойство в очите му започна да изчезва. И вероятно за десетхиляден път се зачудих как го прави.

— Това няма да те затрудни — каза успокоително Джейми. — Леля ми много добре знае какво трябва да се направи. Тя ще ти казва какво да казваш и какво да правиш. Просто ѝ трябва мъж, който да го свърши. Аз ще ѝ напиша писмо, което ще ѝ отнесеш, и ще ѝ обясня, че ти с удоволствие ще действаш от нейно име.

По време на последната част от разговора Иън беше ровил в пакетите, които бяхме разтоварили от мулетата. Сега извади плоско метално нещо и го огледа любопитно.

— Какво е това? — попита той, без да се обръща конкретно към някого. Вдигна го, за да го видим — плоско парче тъмен метал, заострено в края като нож, с нещо като зачатък на дръжка. Приличаше на кинжал, по който е минал парен валяк.

— Ами желязо за огнището ви. — Дънкан посегна, взе го с дръжката напред и го подаде на Джейми. — Госпожица Джо го изпраща.

— Така ли? Много мило. — Лицето на Джейми беше потъмняло до бронзово от дните на открито, но видях как по шията му плъзва руменина. Прокара палец по гладката повърхност на метала и ми го подаде.

— Пази го, сасенак — каза ми той. — Ще благословим огнището си, преди Дънкан да тръгне.

Видях, че е много трогнат от подаръка, но не разбирах напълно защо, докато Иън не ми обясни, че под ново огнище се заравя желязо, за да е благословено и в къщата да има изобилие.

Така Джокаста благославяше начинанието ни. Показваше, че приема решението на Джейми и му прощаваше, че я изоставя. Беше повече от щедро и аз увих малкото парче метал в кърпичката си, и го прибрах в джоба си на съхранение.

* * *

Благословихме огнището след два дни, като стояхме в хижата без стени. Майърс бе свалил шапката си от уважение, а Иън си беше измил лицето. Роло също присъстваше, както и малкото бяло прасенце, което трябваше да олицетворява нашите „стада“, въпреки възраженията му. Прасето не виждаше смисъл да го откъсваме от угощението му с жълъди, за да участва в ритуал, който бе така печално лишен от храна.

Без да обръща внимание на пронизителните му писъци, Джейми вдигна малкия метален нож опрян на върха му, за да образува кръст, и каза тихо:

Боже, благослови света и всичко, дето е тук.

Боже, благослови жена ми и децата ми,

Боже, благослови очите ми,

благослови, Боже, ръцете ми,

благослови утрините, в които ставам,

благослови вечерите, в които лягам,

благослови събуждането ми рано сутрин

и лягането ми късно вечер.

Посегна и докосна с метала първо мен, после Иън — и с усмивка Роло и прасето, — преди да продължи:

Боже, благослови къщата и домакинството,

Боже, благослови децата на майчинството,

Боже, пази стадата и младите,

пази ги и се грижи за тях,

изкачването на стадата по хълми и ливади,

благослови часа, в който лягам да спя.

Изкачването на стадата по хълми и ливади,

благослови часа, в който лягам да спя.

Нека огънят на Твоята благословия

гори вечно над нас, Боже.

Коленичи до огнището и сложи метала в малка дупка, изкопана за него, покри я с пръст и после я отъпка. След това с него хванахме двата края на голямата плоча и я положихме внимателно на мястото ѝ.

Би трябвало да се чувствам нелепо в къща без стени, в присъствието на вълк и прасе, обградена от пустош и присмехулници по дърветата, докато участвам в ритуал, който беше почти езически, но не се чувствах нелепо.

Джейми стоеше пред новото огнище, протегна ръка към мен и ме дръпна да застана до камъка до него. Докато гледах плочата пред нас, внезапно си помислих за изоставения чифлик, който бяхме открили по пътя си на север; падналите греди на покрива, напуканата плоча на огнището, през която бе избуял джел. Бяха ли се сетили непознатите обитатели на чифлика да благословят огнището си — и въпреки това се бяха провалили? Ръката на Джейми стисна моята в несъзнателен окуражителен жест.

На плосък камък пред хижата Дънкан палеше малък огън, а Майърс му държеше кремъка. Щом се разпали, пламъкът засия ярко. Дънкан го задържа в ръката си и тръгна по посока на слънцето около основите на хижата, като припяваше силно на келтски. Джейми ми превеждаше:

Пазителят на Фион мак Кумхал да е с теб;

Пазителят на Кормак да е с теб;

Пазителят на Кон и Кумхал да е с теб;

да те пази от вълци и от хищни птици

от вълци и от хищни птици.

Спря да припява, когато стигаше до всяка посока на компаса и се кланяше на четирите вятъра, размахвайки пламъка в сияеща арка пред себе си. Роло, явно неодобряващ пироманските изпълнения, заръмжа гърлено, но беше удържан от Иън.

Пазителят на Краля на Фиан да е с теб;

Пазителят на краля на слънцето да е с теб;

Пазителят на краля на звездите да е с теб;

да те пази от опасности и смут,

да те пази от опасности и смут.

Имаше още много стихове. Дънкан обиколи къщата три пъти. Едва когато стигна до последната точка, близо до току-що положения камък на огнището, осъзнах, че Джейми е разположил хижата така, че огнището да е на север. Утринното слънце падаше топло на лявото ми рамо и хвърляше слетите ни сенки на запад.

Убежището на краля на кралете да е твое;

убежището на Исус Христос да е твое,

убежището на Духа на Изцелението да е твое;

да те пази от зли дела и свади,

от зло куче и червено куче.

Дънкан погледна към Роло и спря до огнището, като подаде огъня на Джейми, който се наведе и запали натрупаната там купчина съчки. Иън възкликна силно, когато огънят лумна, и последваха аплодисменти.

По-късно изпратихме Дънкан и Майърс. Те тръгнаха не към Крос Крийк, а към връх Хеликон, където шотландците от региона провеждаха годишния си Събор през есента, за да благодарят за успешните реколти, да разменят новини, да сключват сделки, да отпразнуват сватби и кръщенета и да държат пръснатите представители на клановете и семействата във връзка.

Джокаста и домакинството ѝ щяха да са там. Както и Фаркард Кембъл и Андрю Макнийл. Това бе най-подходящото място, от което Дънкан да започне търсенето на пръснатите хора от Ардсмюир; на връх Хеликон се провеждаше най-големият Събор, щяха да дойдат шотландци чак от Южна Каролина и Вирджиния.

— Ще се върна през пролетта, Мак Дуб — обеща Дънкан на Джейми, докато се качваше на коня. — С толкова мъже, колкото мога да събера. И ще предам всичките ти писма. — Потупа дисагите на седлото си и смъкна ниско шапката, за да заслони очите си от яркото септемврийско слънце. — Искаш ли да предам нещо на леля ти?

Джейми спря за момент, мислеше. Беше ѝ написал писмо, какво можеше да добави?

— Кажи ѝ, че няма да се видим на Събора тази година и вероятно следващата. Но по-следващата ще бъда там, със сигурност заедно с хората си. Бог да е с теб, Дънкан!

Той плесна задницата на коня му и застана до мен, като махаше за сбогом, докато конете се изгубиха от поглед зад билото на хълма. Разделите ме караха да се чувствам странно сиротно. Дънкан беше последната ни и единствена връзка с цивилизацията. Сега вече наистина бяхме сами.

Е, не съвсем сами, поправих се. Имахме си Иън. Да не говорим за Роло, за прасето, трите коня и двете мулета, които Дънкан ни беше оставил, за да изорем с тях земята напролет. Всъщност си имахме малък чифлик. Ободрих се малко от тази мисъл; след месец хижата щеше да е готова и щяхме да имаме солиден покрив над главите си. А после…

— Лоши новини, лельо — чух гласа на Иън в ухото си. — Прасето е изяло остатъка от твоето брашно от ядки.

20.

Белият гарван

Октомври, 1767 г.

— Тяло, душа и ум — преведе Джейми, като се наведе да вземе още един окастрен ствол. — „Тялото за усещания, душата за порив за действие, умът за принципи. И все пак и волът има способността да усеща; няма звяр или престъпник, които да не се подчиняват на поривите на импулса; и дори онези, които отричат боговете или предават отечеството си, или…“ Внимавай, човече!

Иън, предупреден, отстъпи внимателно от дръжката на брадвата и се обърна наляво, като насочи своя край на дървото зад ъгъла на почти построената стена.

— „… или извършват всякакви злодейства зад затворени врати, имат умове, които да ги поведат по чистия път на дълга“ — продължи да цитира Джейми от „Размишления“ на Марк Аврелий. — „Като виждаме, че“… отмести се. Да, добре, така е добре. „Като виждаме, че всичко друго е общо за всички твари, то значи единственото, което отличава добрия човек, е в туй да посреща отредените му от съдбата обрати, без да омърсява божественото, което носи в гърдите си, или да го смущава с неподобаващи…“ — Добре, сега, едно, две и… оххх!

Лицето му стана алено от усилието, когато заеха правилната позиция и заедно вдигнаха голямото дърво на нивото на раменете си. Твърде зает, за да продължи с размишленията на Марк Аврелий, Джейми насочваше движенията на племенника си с глава и задъхани команди, докато се опитваха да нагласят огромния ствол в жлебовете под него.

— Ох, поривите на импулса, нали? — Иън отметна кичур коса от потното си лице. — Май чувствам някакъв порив в корема си. Това лошо ли е?

— Смятам, че това е приемливо телесно усещане по това време на деня — каза Джейми и изсумтя леко, докато нагласяше ствола на място. — Малко остана, Иън.

Дървото падна в жлебовете си, те отстъпиха назад и въздъхнаха от облекчение. Иън се ухили на чичо си.

— Искаш да кажеш, че и ти си гладен, а?

Джейми се ухили, но преди да отговори, Роло вдигна глава, наострил уши, и нададе тихо ръмжене. Като видя това, Иън се обърна да погледне и замръзна, докато бършеше лице с края на ризата си.

— Имаме си компания, чичо — рече той и кимна към гората. Джейми се скова. Преди да се обърне и да посегне към някакво оръжие обаче, аз разбрах какво бяха видели Роло и Иън в сенките на растенията.

— Не се тревожете — казах, развеселена. — Това са нашите познати, с които се напихме, но облечени като за гости. Предполагам, че това е поредният обрат на съдбата, нали така?

Накогнауето изчака любезно в сянката на кестеновата горичка, докато се увери, че сме го забелязали. После излезе бавно от гората, следван не само от синовете си, но и от три жени, две от които носеха големи вързопи на гърбовете си.

Едната беше младо момиче, на не повече от тринайсет години, а другата на трийсетина години, явно майка ѝ. Третата жена беше много по-възрастна, но не баба, помислих си, като видях колко прегърбена и белокоса е, по-скоро прабаба.

Те наистина бяха издокарани за гости. Накогнауето беше с голи крака, с кожени мокасини, но носеше бричове от муселин, широки при коленете, и розова памучна риза, прихваната на кръста с колан, окичен с бодли от таралеж и бели и лилави миди. Отгоре имаше кожена жилетка, поръбена с мъниста, и нещо като широк тюрбан от синьо хасе над спуснатата си коса, с две гарванови пера, поклащащи се над едното му ухо. Бижута от миди и сребро — обица, няколко огърлици, катарама на колана и малки украшения в косата му — завършваха ансамбъла.

Жените не бяха така пищно издокарани, но все пак явно бяха с най-хубавите си дрехи — дълги широки рокли, които им стигаха до коленете, меки ботуши и кожени чорапи. Те бяха препасани с престилки от еленска кожа с цветни мотиви, а двете по-млади имаха и украсени жилетки. Те се приближаваха в колона по един и почти бяха прекосили поляната, когато спряха.

— Господи — промърмори Джейми, — това е делегация. — Избърса с ръкав лицето си и смуши Иън с лакът в ребрата. — Посрещни ги вместо мен, Иън. Ей сега се връщам.

Доста объркан, Иън тръгна да посрещне индианците, като размахваше голямата си ръка в жест на гостоприемство. Джейми ме хвана за ръката и ме издърпа в ъгъла на недостроената ни къща.

— Какво… — започнах изумена.

— Облечи се — прекъсна ме той и бутна сандъка с дрехите към мен. — Облечи си най-ярките дрехи. Иначе няма да е уважително.

„Ярки“ беше доста неподходящо описание на настоящия ми гардероб, но направих каквото можах, като бързо вързах жълта памучна пола на кръста си и смених обикновената бяла забрадка с една, която Джокаста ми беше пратила, бродирана с черешки. Реших, че това ще свърши работа — все пак очевидно мъжете трябваше да са впечатляващите.

Джейми беше свалил бричовете и закопча аленото си наметало за рекордно време, като го прихвана с малка бронзова брошка, грабна една бутилка изпод леглото и излезе през отворената страна на къщата преди да съм довършила прическата си. Отказах се от опитите, беше загубена кауза, и забързах след него.

Жените ме гледаха със същия интерес, с който ги наблюдавах и аз, но останаха назад, докато Джейми и Накогнауето бяха заети с официалните поздрави, включващи церемониално споделяне на брендито, като Иън също беше включен в ритуала. Едва тогава втората жена пристъпи напред по знак на Накогнауето и сведе срамежливо глава.

— Bonjiour, messeurs, madame[18] — каза тя тихо, като гледаше към всеки от нас. Очите ѝ спряха на мен с искрено любопитство, без да пропускат нищо от външния ми вид, така че аз не се посвених да ѝ отвърна със същото. Смесена кръв, вероятно с французин?

— Je suis sa femme — каза тя и наклони грациозно глава към Накогнауето, като думите ѝ потвърдиха подозренията ми относно произхода ѝ. — Je m’appelle Gabrielle.[19]

— Ами… je ma’ppelle Claire — отвърнах аз, също с грациозен жест към гърдите си. — S’il vous plait… — Махнах към купчината чакащи трупи, като ги приканих да седнат, докато се питах дали ще има достатъчно задушено катериче месо за всички.

Джейми, междувременно, гледаше Накогнауето със смесица от веселие и раздразнение.

— О, значи не знаеш „франиш“, а? — каза той. — Нито дума, а! — Индианецът го погледна безизразно и кимна към жена си, която продължи с представянията.

По-възрастната дама беше Наяуене и не беше баба на Габриел, както си бях помислила, а по-скоро на Накогнауето. Тази дама беше с крехки кости, слаба и прегърбена от ревматизъм, но имаше ярки очички като на врабче и много приличаше на тази птичка. На врата ѝ бе вързана малка кожена торба, украсена с груби зелени камъни, нанизани на връвчица, и опашно перо от кълвач. Носеше и по-голяма торба, от плат, вързана на кръста ѝ. Видя ме да гледам към зелените петна по грубата материя, усмихна се и показа два щръкнали жълти предни зъба.

Момичето беше, както и предположих, дъщеря на Габриел, но не и на Накогнауето; не приличаше на него и се държеше срамежливо. Тя пък се казваше, моля ви се, Берт, и при нея следите от смесената кръв бяха дори по-очевидни, отколкото при майка ѝ; косата ѝ беше тъмна и копринена, но тъмнокестенява, а не черна, и кръглото ѝ лице беше румено, с цвета на европейка, макар че имаше индиански очи.

След като официалното представяне приключи, Накогнауето посочи към Берт, която послушно донесе големия вързоп, който беше носила, и го отвори в краката ми. Разкри голяма кошница с оранжеви тикви на зелени ивици, връв сушена риба, по-малка кошница с ямс и огромна купчина индианска царевица, изсушена с кочаните.

— Господи! — промърморих аз. — Завръщането на Скуанто![20]

Всички ме погледнаха неразбиращо и аз побързах да се усмихна и да възкликна — съвсем искрено — от радост и удоволствие заради подаръците. Може и да не ни стигнеха за цялата зима, но бяха достатъчно, за да подсилят диетата ни поне за два месеца.

Накогнауето обясни чрез Габриел, че това е незначителна отплата за мечката, която Джейми им подарил и която била посрещната с голяма радост в селото, където смелият подвиг на Джейми (тук жената ме погледна и се изкикоти, явно беше чула и за епизода с рибата) станал предмет на много приказки и възхищение.

Джейми, свикнал с подобни дипломатически разговори, скромно отрече всякакви претенции за героизъм, като омаловажи схватката като най-обикновен инцидент.

Докато Габриел превеждаше, старата жена не слушаше взаимните комплименти, а се отправи рачешката към мен. Без никакво смущение тя ме опипа цялата, като докосваше дрехите и вдигна дори полата ми, за да види обувките, без да спира да коментира под нос тихо и дрезгаво.

Коментарите станаха по-силни и изразяваха изумление, когато стигна до косата ми. Аз послушно свалих фибите и я разтърсих по раменете си. Тя дръпна една къдрица, изпъна я, после я пусна и тя се зави отново, а старицата се засмя като дете.

Мъжете погледнаха към нас, но Джейми беше повел Накогнауето да му покаже строежа на къщата. Коминът беше завършен, построен от камък като основа, подът също беше положен, но стените, построени от солидни трупи, всяка двайсетина сантиметра в диаметър, се издигаха едва до рамото. Джейми караше Иън да демонстрира как бели трупите, при което той започна да кълца, като вървеше заднишком по дървото и пропускаше пръстите на краката си на косъм при всеки удар.

Този вид мъжки разговор не изискваше превод и Габриел беше свободна да дойде да поговори с мен; макар че френският ѝ имаше странен акцент и беше пълен с непознати идиоми, ние се разбирахме без проблеми.

Не след дълго установих, че Габриел е дъщеря на френски търговец на кожи и жена от племето хурони, и е втора съпруга на Накогнауето, който също ѝ бил втори съпруг — първият, бащата на Берт, бил французин, убит във войната между французите и индианците преди десет години.

Те живееха в село, наречено Анна Оока (прехапах вътрешността на бузата си, за да запазя сериозно изражение; без съмнение и на тях „Ню Берн“ щеше да им звучи странно), на около два дни път северозападно — Габриел посочи с изящно накланяне на главата.

Докато говорех с нея и с Берт, като си помагах с щедро ръкомахане, аз постепенно осъзнах, че тече и друг вид комуникация — със старата дама.

Тя не ми казваше нищо директно — макар че мърмореше от време на време на Берт, явно настояваше да разбере какво казвам, — но ярките ѝ черни очички ме бяха фиксирали и аз странно осезаемо усещах погледа ѝ. Имах особеното чувство, че говори с мен — и аз с нея, — без да си разменим и дума.

Видях Джейми в другия край на поляната да предлага на Накогнауето остатъка от брендито в бутилката; явно беше време да предложим и ние някакви подаръци. Дадох на Габриел бродираната забрадка, а на Берт фиба за коса, украсена с фалшиви диаманти, и двете възкликнаха от удоволствие. За Наяуене обаче имах нещо друго.

Бях извадила късмет да открия четири големи корена женшен предната седмица. Извадих и четирите от медицинското си сандъче и ги притиснах с усмивка в ръцете ѝ. Тя ме погледна, усмихна се, развърза торбичката от колана си и ми я подаде. Не я отворих; усещах четирите дълги буцести форми през плата.

И аз се засмях; да, определено говорехме на един език!

Движена от любопитство и от импулс, който не можех да обясня, аз попитах Габриел за амулета на старата дама, като се надявах това да не е непростимо нарушение на добрите маниери.

— Grand-mère est…[21] — поколеба се, търсеше правилната френска дума, но аз вече я знаех.

— Pas doctteur[22] — казах аз — et pas sorcière, magicienne. Elle est…[23] — поколебах се, наистина нямаше подходяща дума на френски.

— Ние я наричаме певица — каза срамежливо Берт на френски. — Наричаме я shaman; нейното име означава „Ако е речено, ще стане.“

Старата дама каза нещо, кимна към мен и двете по-млади жени като че ли се сепнаха. Наяуене сведе глава, свали ремъчето от врата си и ми подаде малката торбичка.

Беше много тежка, едва не я изпуснах. Изумена, стиснах пръсти над нея. Старата кожа беше топла от тялото ѝ, кръглите очертания пасваха гладко в дланта ми. За миг имах странното усещане, че в торбичката се крие нещо живо.

Лицето ми сигурно е показало сепването ми, защото старата дама се засмя още по-силно. Протегна ръка и си взе бързо амулета. Габриел преведе любезно, че бабата на съпруга ѝ с радост ще ми покаже полезните растения тук, ако искам да се разходя с нея.

Приех с готовност поканата и старата жена тръгна по пътеката стабилно и чевръсто въпреки годините си. Гледах краката ѝ, тънки в меките кожени ботуши, и се надявах и аз да мога да ходя два дни през гората на нейните години и после да искам да се разхождам.

Вървяхме покрай потока, следвани на почтително разстояние от Габриел и Берт, които се приближаваха само ако ги викахме да превеждат.

— Всяко растение има лек за болест — каза старата жена чрез Габриел. Тя откъсна вейка от един храст до пътеката и ми я подаде с хитър поглед. — Ако знаеш кое за какво е!

През повечето време успявахме да се разбираме само чрез жестове, но когато стигнахме до големия вир, където Джейми и Иън ловяха пъстърва, Наяуене спря и повика отново Габриел. Каза нещо на жената, която се обърна към мен леко изненадана.

— Бабата на съпруга ми казва, че те е сънувала в нощта на пълнолунието, преди две луни.

— Мен ли?

Габриел кимна. Наяуене сложи ръка върху моята и ме погледна внимателно в лицето, сякаш за да види ефекта от думите на Габриел.

— Тя ни разказа съня си; видяла жена с… — Устните ѝ потрепнаха, после бързо се овладя и деликатно докосна краищата на дългата си права коса. — След три дни съпругът ми и синовете му се върнаха и ни казаха, че са видели теб и Убиеца на мечки в гората.

Берт ме гледаше с откровен интерес, като също въртеше кичур от тъмната си коса на показалеца си.

— Тази, която лекува, веднага каза, че трябва да те види, и затова когато разбрахме, че сте тук.

Това вече ме стресна; не бях усетила да ни наблюдават и все пак явно някой беше забелязал присъствието ни в планината и беше отнесъл новините на Накогнауето.

Изгубила търпение от тези подробности, Наяуене побутна снаха си и каза нещо, после посочи твърдо към водата до краката ни.

— Бабата на съпруга ми казва, че те сънувала тук. — Габриел посочи над вира и ме погледна много сериозно.

— Срещнала те тук, нощем. Луната била във водата. Ти си се превърнала на бял гарван; отлетяла си над водата и си погълнала луната.

— О? — Надявах се това да не е някакво злокобно действие от моя страна.

— Белият гарван се върнал и снесъл яйце в дланта ѝ. Яйцето се отворило и вътре имало сияещ камък. Бабата на съпруга ми знае, че това е голяма магия, че камъкът може да лекува болест.

Наяуене кимна няколко пъти, свали амулета от врата си и бръкна в него.

— В деня след съня бабата на моя съпруг отиде да изкопае корен kinnea и по пътя видяла нещо синьо сред глината по речния бряг.

Наяуене извади малък топчест предмет и го пусна в ръката ми. Беше камъче; грубо, но без съмнение скъпоценно. Частици от каменното лоно бяха полепнали по него, но в сърцевината си беше наситено, меко синьо.

— Господи, това е сапфир, нали?

— Сапфир? — произнесе бавно Габриел, сякаш вкусваше думата. — Ние го наричаме… — Тя се поколеба, пак търсеше френската дума. — … pierre sans peur.

— Pierre sans peur? Безстрашен камък?

Наяуене кимна и пак заговори. Берт се зае с превода, преди майка ѝ да е отворила уста.

— Бабата на баща ми казва, че такъв камък пази хората от страха и усилва духа им, за да могат да бъдат излекувани по-лесно. Този камък вече излекува двама от треска и парещите очи на по-малкия ми брат.

— Бабата на съпруга ми иска да ти благодари за този дар. — Габриел пое отново превода.

— О… кажете ѝ, че няма защо. — Кимнах сърдечно към старицата и ѝ върнах синия камък. Тя го пусна в торбичката и дръпна връвчицата. После се вгледа внимателно в мен и дръпна една къдрица, като говореше и търкаше с пръсти кичура.

— Бабата на съпруга ми казва, че сега имаш лекарства, но ще имаш повече. Когато косата ти стане бяла като нейната, ще откриеш пълната си сила.

Старицата пусна кичура ми и ме погледна за миг в очите. Стори ми се, че видях огромна мъка в избелелите им дълбини, и посегнах неволно да я докосна.

Тя отстъпи назад и каза още нещо. Габриел ме погледна с любопитство.

— Каза, че не трябва да се тревожиш; болестта е изпратена от боговете. Няма да е по твоя вина.

Погледнах сепната към Наяуене, но тя вече се беше обърнала.

— Кое няма да е по моя вина? — попитах, но старата дама не каза нищо повече.

21.

Нощ в снежна планина

Декември 1767 г.

Зимата беше настъпила от известно време, но снегът падна в нощта на 28-ми ноември и ние се събудихме в променен свят. Всяка игличка на големия син смърч зад хижата беше заледена, рошави ледени ресни висяха от клоните на дивите къпини.

Снегът не беше дълбок, но промени ежедневието ни. Вече не можех да бродя през деня, освен да слизам до потока за вода и да бера остатъците от зелен кресон, който не бе пострадал от ледената киша по бреговете. Джейми и Иън спряха работата по сеченето на трупи и разчистването на нивите и се заеха да секат камъни за покрива. Зимата се спусна над нас, а ние се оттеглихме от студа и се затворихме вътре.

Нямахме свещи; само лоени лампи и сухи клечки, и светлината от огъня, който постоянно гореше в огнището и почерняше гредите на тавана. Затова ставахме призори и си лягахме веднага след вечеря, в ритъма на създанията в гората около нас.

Още нямахме овце, затова нямах вълна за чепкане и предене, нито можех да тъка платно. Нямахме още и кошери, затова не можех да топя восък и да правя свещи. Нямахме животни, за които да се грижим, освен конете, мулетата и прасето, което беше пораснало много както на размери, така и на инат и в резултат бе заточено в частно отделение в ъгъла на грубата конюшня, построена от Джейми. Тя беше просто голям, отворен от едната страна заслон с покрив от клони.

Майърс бе донесъл малко, но полезни инструменти, метални части, които потракваха в една торба и трябваше да бъдат снабдени с дървени дръжки от гората; брадва за белене на кора и още една за отсичане на дърветата, плуг за пролетната сеитба, свредели, длета и рендета, малка коса за трева, два чука и ръчен трион, и едно странно нещо, наречено „туибил“, което според Джейми служело за дълбаене на сглобки, и едно извито острие с дръжки от двете страни, което се използваше за заглаждане на дървото, два малки остри ножа, тесла, нещо, което приличаше на средновековен уред за мъчение, но всъщност служеше за вадене на пирони, и един инструмент за разцепване на камъни.

Джейми и Иън бяха успели да покрият хижата, преди да падне сняг, но бараките не бяха толкова важни. Един пън стоеше постоянно до огъня, секачът беше забит в него и чакаше свободен миг, в който ще изчукат още няколко плочи. Този край на огнището всъщност беше посветен на дърводелството. Иън бе направил грубо, но удобно столче, на което сядаше под един от прозорците, за да му е светло, а стърготините се хвърляха в огъня, който гореше ден и нощ.

Майърс беше донесъл и няколко женски инструмента за мен: огромна кошница, добре заредена с игли, карфици, ножици, конец и памучни, муселинови и вълнени платове. Макар че шиенето не беше любимото ми занимание, аз все пак се зарадвах на придобивката, тъй като Джейми и Иън постоянно се завираха сред храсталаците, пълзяха по покривите и дрехите им винаги бяха скъсани на коленете, лактите и раменете.

— Още един! — изправи се рязко Джейми в леглото до мен.

— Още един какво? — попитах сънливо, като отворих едното си око. Беше много тъмно, огънят вече догаряше.

— Още един проклет теч! Капна ми в ухото, мамка му! — Той скочи от леглото, тръгна към огъня и пъхна в него няколко съчки. Щом се разпалиха, се върна и застана до леглото. Вдигна факлата си, като гледаше кръвнишки покрива в търсене на проклетия теч.

— Ъмм? — Иън, който спеше на ниско легло, се обърна и изстена питащо. Роло, който настояваше да спи с него, излая тихо и пак застина на сива купчинка и захърка силно.

— Теч — казах на Иън, присвивайки очи към факлата на Джейми. Не исках да подпали безценната ми пухена завивка с някоя искра.

Снегът се сипеше тихо и се трупаше по покрива, после започваше да се топи от топлината на плочите, стичаше се по склона им и оставяше сияещи ледени шушулки по стрехите. От време на време обаче водата успяваше да намери пукнатина в някоя плоча или пък се провираше между тях и течовете прокарваха ледените си пръсти през покрива.

Джейми се отнасяше с огромно възмущение към подобни инвазии и светкавично се заемаше с тях.

— Виж! — възкликна. — Ето го. Видя ли?

Присвих очи от косматите глезени пред носа ми към покрива над нас. Да, наистина факлата беше разкрила черна линия на спукване в една от плочите с разрастващо се тъмно петно влага. Видях как една капка се оформи, заблещука в червено на светлината на факлата и падна на възглавницата до мен.

— Можем да преместим малко леглото — предложих, макар че нямах големи надежди. Не ми беше за първи път. Всичките ми предложения ремонтите да почакат до сутринта посрещаха възмутен отказ. И бивах уведомена, че никой свестен човек не би търпял подобно нещо.

Джейми слезе от леглото и смуши с крак Иън в ребрата.

— Ставай и почуквай по мястото на пукнатината, Иън. Аз ще я оправя отвън. — Грабна нова плоча, чук, теслата и торба с пирони и тръгна към вратата.

— Нали няма да се качиш така на покрива! — възкликнах аз, като рязко седнах в леглото. — Това е най-хубавата ти вълнена риза!

Той спря на прага, изгледа ме лошо, после, с укорителното изражение на раннохристиянски мъченик, остави инструментите, съблече ризата си, хвърли я на пода, грабна пак инструментите и излезе величествено, за да са справи с теча, със свити от решителност и устременост задни бузи.

Прокарах ръка по подпухналото си от съня лице и изстенах тихо.

— Нищо му няма, лельо — увери ме Иън. Прозя се широко, без да покрива устата си, и неохотно стана от топлото си легло.

Тропот по покрива, който със сигурност не бе предизвикан от краката на осем малки еленчета, ни уведоми, че Джейми е заел позиция. Претърколих се настрани и станах примирено, докато Иън се качваше на леглото. Вдигна факла от съчки към мокрото петно и размърда плочите достатъчно силно, за да може Джейми да открие теча отвън.

Последва кратък период на чукане и тропане, докато дефектната плоча бъде издърпана и заменена, и течът потушен, като не останаха други следи за съществуването му освен малката купчинка сняг, която беше паднала през дупката след махането на плочата.

Обратно в леглото, Джейми сви замръзналото си тяло до мен, притисна ме към ледената си пазва и веднага заспа, изпълнен с праведното задоволство на човек, който е защитил домашното си огнище от заплаха.

* * *

Нашето убежище в планината беше крехко и несигурно, но все пак убежище. Нямахме много месо — не ни оставаше много време за лов, освен някоя катерица или заек, а сега тези полезни гризачи също се бяха изпокрили за зимата, — но имахме доста сушени зеленчуци, от ямс и тикви до див лук и чесън, един-два бушела ядки, както и малък запас билки, които бях успяла са събера и изсуша. Това ни стигаше за оскъдна диета, но с внимателно планиране щяхме да изкараме до пролетта.

Тъй като навън нямаше много работа, имахме достатъчно време да разговаряме, да си разказваме истории и да мечтаем. Освен полезни предмети като лъжици и купи, Джейми успя да издялка и фигурки за дървен шах, като прекарваше много време в опити да уговори мен или Иън да играем с него.

Иън и Роло, и двамата страдащи тежко от затворническа треска, ходеха често на гости на Анна Оока, понякога дори на дълги ловни експедиции с младите мъже от селото, които с радост се възползваха от компанията им.

— Момчето говори индиански много по-добре, отколкото гръцки или латински — отбеляза Джейми малко кисело, докато наблюдаваше как Иън си разменя сърдечни обиди с индианския си другар, когато тръгнаха на една такава екскурзия.

— Е, ако Марк Аврелий беше написал нещо за преследване на бодливи свинчета, вероятно щеше да срещне по-внимателен прием — отвърнах утешително.

Колкото и да обичах Иън, аз лично не бях против честите му отсъствия. Определено имаше моменти, когато трима са твърде много.

Няма нищо по-хубаво в живота от пухена завивка и открит огън, освен може би пухена завивка с топъл и нежен любовник под нея. Когато Иън го нямаше, ние не палехме съчки, а си лягахме по залез, свивахме се един в друг и говорехме до късно, смеехме се и си разказвахме истории за миналото, за бъдещето, и понякога насред разговорите спирахме да се насладим на удоволствията на настоящето.

— Разкажи ми за Бриана? — Това бяха любимите истории на Джейми; разказите за Бриана като малка. Какво е казвала, обличала и правила; как е изглеждала, какво е постигала, какво е харесвала.

— Казах ли ти за онзи път, когато ме извикаха в училището, за да говоря за професията на лекаря?

— Не. — Той се намести по-удобно, обърна се настрани и се нагласи зад гърба ми. — Защо е трябвало да го правиш?

— Нарича се Ден на професиите. Учителите канят много хора с различни професии да обяснят какво точно вършат, за да могат децата да добият представа какво прави един адвокат, например, или пожарникар…

— Ами на мен ми се струва, че е доста очевидно.

— Тихо сега. Или пък ветеринар — това е лекар, който се грижи за животни, или зъболекар — това е лекар, който се занимава само със зъби…

— Със зъби? Ами че какво можеш да направиш с един зъб, освен да го извадиш?

— Ще се изненадаш. — Отметнах косата от лицето си и от врата си. — Както и да е, те винаги ме канеха, защото тогава не беше много обичайно жена да е лекар.

— Да не мислиш, че сега е обичайно? — Той се засмя и аз го изритах леко в пищяла.

— Е, скоро след това стана доста по-обичайно, но тогава още не беше. И когато отидох да говоря и ги питах дали имат някакви въпроси, едно гадно момченце се изхили и каза, че майка му казала, че жените, които работят, не са по-добри от проститутки и че трябва да си стоят у дома и да се грижат за семействата си, вместо да отнемат работата от мъжете.

— Не мисля, че майка му е срещала много проститутки.

— Да, сигурно. Нито пък много работещи жени, вероятно. Но когато той каза това, Бриана стана и заяви много силно: „Е, най-добре се радвай, че майка ми е лекар, защото скоро ще ти потрябва такъв!“ После го удари по главата с учебника по математика и той изгуби равновесие, падна, а тя скочи върху корема му и заби юмрук в устата му.

Усетих как гърдите и стомахът му потрепнаха зад гърба ми.

— О, смело момиче! А учителят не я ли напердаши?

— В училище не бият децата. Тя трябваше да напише извинително писмо на дребния звяр, а после той трябваше да напише едно и на мен, и тя реши, че така е справедливо. По-смущаващото е обаче, че се оказа, че и неговият баща е лекар; един от колегите ми в болницата.

— И ти сигурно си взела работата, която той е искал?

— Как позна?

— Ммм. — Дъхът му беше топъл и гъделичкаше тила ми. Посегнах назад и погалих дългото космато бедро, като се наслаждавах на падините и издутините на мускула.

— Каза, че тя учи в университет, история, като Франк Рандал. А някога искала ли е да стане лекар като теб? — Голяма ръка обхвана задника ми и започна да го мачка леко.

— Искаше, когато беше малка… водех я в болницата понякога и тя беше много запленена от оборудването. Обичаше да си играе със стетоскопа и отоскопа ми — едно нещо, с което се гледа в ушите, — но после си промени решението. Промени го поне десетина пъти; повечето деца са така.

— Така ли? — Това беше нова мисъл за него. Повечето деца по неговото време просто приемаха професиите на родителите си или пък ставаха чираци в занаята, избран за тях.

— О, да. Значи… известно време искаше да става балерина, като повечето малки момиченца. Това е танцьорка, която танцува на пръсти — обясних му аз и той се засмя от изненада. — След това искаше да стане боклукчия — след като нашият боклукчия ѝ позволи да се повози на камиона му, — а после водолаз и пощальон, и…

— Ама какво е водолаз, за бога? Ами боклукчия?

Когато приключих с обясненията за професиите от двайсети век, се обърнахме един към друг, краката ни бяха удобно преплетени и аз се възхищавах от начина, по който зърното му се втвърди под палеца ми.

— Така и не разбрах дали наистина искаше да учи история, или го направи предимно, за да зарадва Франк. Тя много го обичаше. И той много се гордееше с нея. — Замълчах замислено, ръката му ме галеше по гърба.

— Тя започна да ходи на лекции по история в университета, когато беше още в гимназията… казах ли ти каква е училищната система? И после, когато Франк умря… мисля, че просто продължи с историята, защото си мислеше, че той това би искал.

— От преданост.

— Да. — Прокарах ръка през косата му, усетих солидния заоблен череп и скалпа му под пръстите си. — Не знам откъде е наследила това.

Той изсумтя рязко и ме придърпа към себе си.

— Наистина ли? — Без да изчака отговор, продължи: — Щом учи история… мислиш ли, че ще ни открие? Нещо написано за нас, искам да кажа.

Честно казано, тази мисъл не ми беше хрумвала и за миг притихнах неподвижна. После се протегнах леко, сложих глава на рамото му и се засмях тихо, но не особено радостно.

— Не мисля. Не и ако не направим нещо знаменателно. — Посочих към стената на хижата и безкрайната пустош навън. — Няма голяма вероятност да го направим тук. А и тя ще трябва да го търси изрично.

— Дали ще го направи?

Помълчах малко, вдишвах мускусната му миризма.

— Надявам се, че не — казах тихо накрая. — Тя трябва да живее своя живот, а не да губи време да гледа назад.

Той не отговори на това, но хвана ръката ми и я пъхна между нас, като въздъхна, когато го хванах.

— Ти си много интелигентна жена, сасенак, но може би малко непрозорлива. Може пък да е само от скромност.

— И защо говориш така? — попитах, леко засегната.

— Ами нали каза, че момичето е предано. Обичала е баща си толкова много, че е оформила живота си така, както той би искал, дори след смъртта му. Мислиш ли, че теб е обичала по-малко?

Обърнах глава и оставих косата да се спусне над лицето ми.

— Не — казах накрая с приглушен от възглавницата глас.

— Ами тогава. — Той ме хвана за хълбока, обърна ме и се качи бавно върху мен. Не говорихме повече, докато стапящите се граници на телата ни не изчезнаха.

Беше бавно, сънливо и спокойно, аз притежавах неговото тяло, както той притежаваше моето, затова, когато свих крак около крака му, усещах едновременно гладко стъпало и космат прасец, усещах мазолеста длан и нежна кожа, нож и ножница в едно, ритъмът на движението ни беше ритъм на едно сърце.

Огънят пращеше тихо, хвърляше червени и жълти отблясъци по дървените стени на нашето уютно убежище и ние лежахме тихо, без да разплитаме крайници. На самия ръб на съня усетих топлия дъх на Джейми по шията ми.

— Тя ще ни потърси — каза той уверено.

* * *

След два дни настъпи кратко разледяване и Джейми, който също вече се измъчваше от затворничеството, реши да се възползва от това и да отиде на лов. Все още имаше сняг по земята, но беше плитък и на петна; нямаше да е трудно да върви по склоновете.

Аз не бях толкова сигурна, когато загребвах сняг в кошница, за да го стопя в късната утрин. Под храстите още имаше доста сняг, макар че наистина се бе разтопил на откритото. Надявах се обаче той да е прав. Храната ни намаляваше и щеше да ни стигне едва за седмица. Дори примките, които беше заложил, бяха погребани под снега.

Внесох снега вътре и го изсипах в големия котел, чувствайки се, както винаги, малко като вещица.

— Ври, ври котленце — прошепнах, докато гледах как белите буци съскат и се разтапят.

Един голям котел постоянно къкреше на огъня. Водата служеше не само за миене, но и за готвене на всичко, което не можеше да бъде изпечено на скара или изпържено. Приготвях яхниите и варивата в плитки съдинки или в запечатани глинени гърнета, които спусках с въжета в кипящите дълбини, като ги вадех от време на време, за да проверявам дали е готово. Така можех да сготвя всичко в едно гърне и имах гореща вода за миене след това.

Хвърлих и втора кошница сняг в дървена купа и я оставих да се стопи бавно; вода за пиене за деня. После, тъй като нямах спешна работа, седнах да почета дневника на Даниел Роулингс и да закърпя чорапи, като греех приятно крака на огъня.

Отначало не се притесних, когато Джейми не се върна. Всъщност притесних се — винаги се притеснявах, когато отсъстваше дълго, — но по някакъв лек, потаен начин, като успявах да скривам тревогата от самата себе си. Когато сенките по снега станаха виолетови от залязващото слънце обаче, започнах да се ослушвам все по-напрегнато за него.

Вършех си работата в очакване да чуя хрущенето на стъпките му или вика му, за да изтичам да му помогна, ако носи пуйка за скубане или нещо друго, което трябва да се изчисти. Нахраних и напоих мулетата и конете, като все поглеждах към планината. Докато следобедната светлина около мен изтляваше, очакването избледня в надежда.

В хижата ставаше студено и аз излязох за още дърва. Едва ли беше по-късно от четири часа и все пак сенките под боровинковите храсти вече бяха студени и сини. След още час щеше да се смрачи, а след два щеше да е съвсем тъмно.

Купчината дърва беше поръсена със сняг и външните цепеници бяха влажни. Ако съборех няколко настрани, щях да стигна вътрешните и да извадя сухи. Никога не забравях за опасността от змии, скунксове и всичко друго, което можеше да е потърсило убежище в пролуките между дървата.

Подуших, наведох се и надникнах любопитно вътре, а като последна предпазна мярка бръкнах с една дълга пръчка и я разклатих. Не чух шум, нито някакви други звуци и посегнах уверено, докато пръстите ми не докоснаха една дебела борова цепеница. Исках силен огън тази нощ. След цял ден ловуване в снега Джейми сигурно щеше да е измръзнал.

Дебела цепеница за сърцевината на огъня, а после още три по-малки, по-бавно горящи цепеници хикория от влажния външен слой на купчината. Можех да ги сложа до огнището да изсъхнат, докато приготвя вечерята. После, преди да си легнем, щях да ги пъхна в огъня, който щеше да гори по-бавно и да тлее чак до сутринта.

Сенките станаха индигови и избледняха в сивото на зимния залез. Небето беше виолетово с дебели снежни облаци. Усещах студената влага във въздуха; когато температурите паднеха след мръкване, щеше да завали сняг.

— Проклет човек — казах на глас. — Какво си направил, да не си убил лос? — Гласът ми прозвуча слабо в зимния въздух, но тази мисъл ме накара да се почувствам по-добре. Ако наистина беше убил нещо голямо към края на деня, вероятно щеше да си направи лагер до трупа; разсичането на голямо животно беше изтощителна и дълга работа, а месото бе твърде оскъдно, за да го остави на хищниците.

Зеленчуковата ми яхния къкреше и хижата се изпълни с приятната миризма на лук и див чесън, но аз нямах апетит. Избутах котлето на куката му към дъното на огнището — лесно щеше да се стопли отново, когато той се прибереше. Зърнах някакъв зелен проблясък и спрях да погледна. Малък саламандър бягаше изплашен от зимното си убежище в една пролука в дървото.

Беше зелено-черен, ярък като малък скъпоценен камък; хванах го, преди да се е паникьосал и да е хукнал към огъня, и го отнесох навън, а той се гърчеше диво на дланта ми. Сложих го пак в купчината с дървата, близо до дъното ѝ.

— Пази се — казах му, — следващия път може да не извадиш такъв късмет!

Спрях, преди да вляза вътре. Вече беше мръкнало, но все още различавах стволовете на дърветата около полянката, тебеширени и сиви на фона на тъмната грамада на планината. Нищо не помръдваше сред дърветата, но от светлорозовото небе вече падаха дебели, мокри снежинки, които се стапяха по голата земя на двора.

Залостих вратата, хапнах малко, без да усещам никакъв вкус, сложих влажните цепеници в огъня и легнах да спя. Може би беше срещнал мъже от Анна Оока и лагеруваше с тях.

Миризмата на дим се понесе във въздуха, бели струйки се виеха над огнището. Гредите над мен бяха почернели от сажди, макар че палехме огън едва от два месеца. От тези над главата ми още се стичаше смола, на малки златни капки, които сияеха като мед и миришеха на терпентин — остро и чисто. На светлината на огъня се виждаха следите от секирата по дървото и аз внезапно си спомних съвсем ясно широкия гръб на Джейми, лъснал от пот, докато замахва с брадвата, отново и отново, а острието се спуска с проблясък на метал само на сантиметри от крака му, докато дялаше четвъртитата греда.

Беше толкова лесно брадвата или теслата да отскочи. Можеше да е сякъл дърва за огън и да е наранил ръка или крак. Въображението ми, винаги отзивчиво, бързо ме снабди със съвсем ясен образ на артериална кръв, която шурти на алена струя в белия сняг.

Обърнах се настрани. Той знаеше как да се оправя в гората. Беше живял седем години в пещера, за бога!

Но в Шотландия, обади се цинично въображението ми. Където най-големите хищници бяха рисове с размерите на домашна котка. Където най-голямата човешка заплаха бяха английските войници.

— Глупости! — казах аз и се обърнах по гръб. — Той е голям мъж, въоръжен до зъби и определено знае какво да направи, ако завали сняг!

Какво щеше да направи всъщност? Сигурно да си намери или направи заслон. Спомних си грубия навес, който бе построил за нас, когато дойдохме на този хребет и малко се поуспокоих. Ако не се беше наранил, вероятно нямаше да умре от студ.

Ако не се беше наранил. Ако нещо друго не го беше наранило. Мечките вероятно вече спяха, но вълците ловуваха през зимата, както и пумите. Спомних си онази, която бях видяла до потока и потреперих въпреки пухения дюшек.

Претърколих се по корем, завивките бяха дръпнати до раменете ми. В хижата беше топло, в леглото още повече, но ръцете и краката ми бяха ледени. Копнеех за Джейми по един дълбок начин, който нямаше нищо общо с мисъл или причина. Да бъда до него беше благословия, приключение, поглъщане. Да бъда сама без него… беше да съм сама.

Чувах шепота на снега по намаслената кожа, която покриваше прозореца до главата ми. Ако продължеше така, щеше да покрие следите му до сутринта. Ако нещо се беше случило с него.

Отметнах завивките и станах. Бързо се облякох, без да мисля какво правя; вече прекалено много бях мислила. Обух вълнени дълги гащи и два чифта чорапи под кожените панталони. Благодарих на Бог, че ботушите ми вече бяха намазани с мас от видра; миришеха на риба, но нямаше да пропуснат влага доста време.

Той беше взел брадвичката; наложи се да разцепя едно парче борова дървесина с чук и длето, като се проклинах, че се бавя толкова. След като реших да действам, всяко малко забавяне беше непоносимо. Дървото се разцепи лесно обаче; имах пет свестни пръчки, и превързах четири с кожен ремък. Пъхнах единия край на петата в димящите въглени и изчаках, докато се разпали.

След това вързах малка медицинска торбичка на кръста си, проверих дали съм взела огнивото, сложих си наметалото, взех торбата и факлата и тръгнах през снега.

Не беше толкова студено, колкото се опасявах; щом тръгнах, дори се стоплих под дрехите. Беше много тихо; нямаше вятър и шепотът на снега заглушаваше всички нощни звуци.

Той бе решил да обходи примките си, това поне знаех. Ако видеше нещо обещаващо по пътя, щеше да го последва. Предишният сняг лежеше тънък и на кръпки по земята, но тя бе подгизнала, а Джейми беше едър човек; бях почти сигурна, че ще мога да следвам дирята му, ако я открия. А ако откриех него, сгушен за през нощта близо до плячката си, още по-добре. Двама се топлят по-добре в студа.

Покрай голите кестени, които опасваха полянката от запад, завих нагоре по хълма. Не можех да се ориентирам добре, но определено различавах наклон от спускане. Джейми ме беше научил да се ориентирам по големи, неизменими маркери. Погледнах към водопадите, бялата им каскада беше само мъгла в далечината. Не можех да ги чуя. И да имаше вятър, явно не духаше към мен.

„Когато ловуваш, вятърът трябва да е срещу теб — беше ми обяснил Джейми. — Така еленът или заекът няма да те надушат.“

Смутено се зачудих какво ли се крие в тъмното и ме надушва в снежния въздух. Не бях въоръжена, освен с факлата. Светлината блещукаше червена по кората от втвърден сняг и се пръскаше по леда, който покриваше всяка вейка. Ако бях на четвърт миля от него, щеше да ме види.

Първата примка беше заложена в малка падина, на не повече от сто метра нагоре от хижата, сред горичка смърчове и ели. Бях с него, когато я заложи, но тогава беше ден. Дори и с факла, сега всичко ми изглеждаше странно и непознато.

Огледах се, наведох се, за да осветя земята. Трябваше да обиколя няколко пъти падинката, преди най-сетне да открия това, което търсех — тъмна дупка сред снега между два смърча. След малко открих и примката, още заложена. Или не беше хванал нищо, или беше взел улова и я беше заложил отново.

Следите водеха извън полянката и отново нагоре, после изчезваха на голо място от слепени сухи листа. Последва паника, докато кръстосвах листата и търсех някаква следа. Нищо не видях; слоят листа бе дълбок поне една стъпка, мек и гъбест. Но там! Да, там имаше преобърнат ствол; видях тъмната влажна бразда, където бе лежал, и мъхът от едната му страна. Иън ми беше казал, че катериците и бурундуците понякога спят през зимата в кухините под дънери.

Много бавно, като постоянно губех следата и трябваше да обикалям в кръг и да я търся отново, аз го следвах от един капан към друг. Снегът валеше все по-силно и по-бързо и аз се притесних. Ако покриеше следите му, преди да го открия, как щях да намеря пътя към хижата?

Погледнах назад, но не видях нищо, освен дълъг, опасен заснежен склон, който се спускаше към тъмната линия на непознат поток, от който като зъби стърчаха скали. Нямаше и следа от дим или искри от комина ни. Обърнах се бавно в кръг, но вече не виждах и водопадите.

— Чудесно — промърморих си. — Загуби се. Сега какво? — Строго потиснах атаката на паниката и останах неподвижна, за да помисля. Не се бях изгубила съвсем. Не знаех къде съм, но това не беше точно същото. Все още имах следата на Джейми, която да ме води — или поне щях да я имам, докато снегът не я покрие. И ако успеех да го намеря, той сигурно щеше да открие хижата.

Факлата ми вече гореше опасно слабо; усещах топлината, която пърлеше ръката ми. Извадих друга суха съчка изпод наметалото си и я запалих от първата, като пуснах овъглената точно преди да ми изгори пръстите.

Дали се отдалечавах от хижата, или се движех успоредно на нея? Знаех, че примките са заложени в груб кръг, но нямах представа колко точно са. Досега бях открила три, всичките празни и заложени.

Четвъртата не беше празна. На светлината на факлата ми блеснаха ледени кристалчета по козината на голям заек, който беше проснат под един заледен храст. Докоснах го, вдигнах го и свалих примката от врата му. Беше скован дали от студа, или сковаването след смъртта. Значи беше умрял преди известно време, в такъв случай какво ми говореше това за местонахождението на Джейми?

Опитах се да мисля логично, като пренебрегвах все по-силния студ, който се просмукваше в ботушите ми и сковаването на лицето и пръстите ми. Заекът лежеше в снега; виждах следите от лапите му и от предсмъртните му конвулсии. Не можех да видя следите на Джейми обаче. Добре, значи не беше идвал тук.

Стоях неподвижно, дъхът ми оформяше малки бели облачета около главата ми. Усещах как в ноздрите ми се образува лед; ставаше по-студено. Някъде между предишната и тази примка той се беше отклонил от пътя си. Къде? И къде беше отишъл?

Бързо тръгнах обратно, търсех последните му следи. Отне ми доста време да ги открия; снегът почти бе покрил голата земя с тънък сияещ слой. Втората ми факла бе изгоряла до половината, преди да открия следата отново. Ето я, безформено петно в калта до поток. Бях открила примката със заека, като тръгнах в посоката, в която ми се стори, че води следата, но явно не беше така. Той беше излязъл от калта и тръгнал… накъде?

— Джейми! — извиках. Извиках още няколко пъти, но снегът като че ли поглъщаше гласа ми. Заслушах се, но чух само гъргоренето на покритата с лед вода в краката ми.

Той не беше зад мен, не беше и пред мен. Значи наляво или надясно?

— Онче — бонче — счупено пиронче — промърморих и се обърнах надолу по склона, защото там се вървеше по-лесно и продължих да викам от време на време.

Спрях да се ослушам. Дали не чух вик? Извиках отново, но не чух отговор. Вятърът се засилваше, клоните на дърветата тракаха над мен.

В този миг стъпих върху заледен камък, подхлъзнах се, пързулих се по ниския кален склон и се ударих в храсти леукотое, излетях през тях и се вкопчих в заледените вейки с бумтящо сърце.

Пред краката ми беше ръбът на каменен перваз, който свършваше в нищото. Като се държах за храстите, за да не се подхлъзна, аз се приближих и погледнах от него.

Не беше пропаст, както си мислех. Всъщност до долу имаше не повече от пет стъпки. Но не това накара сърцето ми да скочи в гърлото, а по-скоро онова, което видях в изпълнената с листа падина.

Долу бяха разхвърляни листа, което неприятно ми напомни за следите от предсмъртните гърчове на заека, който висеше на колана ми. Нещо голямо се бе борило на земята тук и после беше влачено. Широка бразда минаваше през листата и изчезваше в мрака.

Без да гледам къде стъпвам, аз се смъкнах от скалната издатина и хукнах към браздата, като я последвах до надвисналите клони на храсталаците. Продължих в слабата светлина на потрепващата факла около купчина камъни, през една туфа голтерия и…

Той лежеше до голяма разцепена скала, почти покрит с листа, сякаш нещо се бе опитало да го зарови. Не се беше свил, за да се стопли, лежеше по лице, напълно неподвижен. Снегът се бе посипал по гънките на наметалото му и по токовете на калните ботуши.

Хвърлих факлата и се спуснах към него с вик на ужас.

* * *

Той издаде смразяващ кръвта стон и се размърда под мен. Аз отскочих назад, разкъсвана между облекчението и ужаса. Не беше мъртъв, но беше ранен. Къде, колко тежко?

— Къде? — попитах и задърпах наметалото, което се бе оплело около тялото му. — Къде си ранен? Кървиш ли, имаш ли нещо счупено?

Не виждах петна от кръв, но бях изпуснала факлата, която и без това изгасваше на мокрите листа до него. Розовото небе и сипещият се сняг хвърляха сияние върху всичко, но светлината беше твърде смътна, за да видя подробности.

Той беше плашещо студен; плътта му бе ледена дори под скованите ми ръце, но се размърда лениво, издавайки слаби стонове и сумтене. Стори ми се, че промърмори нещо. „Гърбът“ може би и веднага дръпнах наметалото му, извадих ризата от бричовете.

Той изстена още по-силно и аз пъхнах ръце под плата паникьосана, търсех дупка от куршум. Сигурно го бяха простреляли в гръб; входната рана нямаше да кърви много, но къде беше изходната? Дали куршумът беше излязъл от тялото му? Малко кътче от ума ми дори се запита кой го е прострелял и дали е още наблизо.

Нищо. Не открих нищо, опипвах само гола, чиста плът; студена като мрамор и покрита със стари белези, но напълно невредима. Опитах отново, като си наложих да не бързам, опипвах го не само с пръсти, но и със съзнанието си, прокарвах длани бавно по гърба му, от тила до кръста. Нищо.

По-ниско? На дъното на панталоните му имаше тъмни петна; бях решила, че са от кал. Посегнах под него, напипах вървите и смъкнах панталоните му.

Наистина беше кал; бутовете му засияха под мен бели, твърди и съвършено заоблени, но по тях имаше само сребрист мъх. Стиснах смаяна плътта му.

— Ти ли си, сасенак? — попита той, доста сънливо.

— Да, аз съм! Какво ти се е случило? — Страхът отстъпваше пред възмущението. — Каза, че са те простреляли в гърба!

— Не, не съм. Не съм казал, защото не е така — посочи той логично. Звучеше спокоен и доста сънлив, леко завалваше думите. — Усещам много студен вятър по задника си, сасенак; дали не можеш да ме покриеш?

Дръпнах нагоре бричовете му и той изсумтя отново.

— Какво ти става, по дяволите? — попитах.

Той се разбуждаше. Изви с усилие глава да ме погледне.

— Ами нищо особено. Само дето не мога да се движа много-много.

Взирах се в него.

— Защо? Да не си си изкълчил крака? Да не си счупил крак?

— Ами… не. — Звучеше малко смутено. — Ами май си изкълчих гърба.

— Какво?

— Вече съм го правил веднъж — увери ме. — Не продължи повече от ден-два.

— И не ти ли хрумна, че ти няма да продължиш повече от ден-два, ако лежиш на земята, покрит със сняг?

— Хрумна ми — рече още сънливо, — но нямаше какво да направя.

И тогава осъзнах, че вероятно и аз няма какво да направя. Той беше много по-тежък от мен; не можех да го нося. Не можех и да го влача толкова далече по склонове, скали и дерета. Беше твърде стръмно за кон; вероятно можех да накарам някое муле да се изкачи тук. Ако първо откриех пътя до хижата в мрака, а после пък обратно през планината, пак в мрака, и то насред нещо, което май се превръщаше във виелица. Или пък можех да построя шейна от клони, помислих си обезумяла, и да се спускам по снежните склонове, яхнала тялото му.

— О, я се стегни, Бюшамп — казах на глас. Избърсах протеклия си нос с наметалото и се опитах да измисля какво да сторя.

Това място беше заслонено; погледнах нагоре, виждах снежинките да се вихрят покрай върха на голямата скала, в чието подножие се бяхме свили, но нямаше вятър и само няколко снежинки кацнаха на извърнатото ми лице.

Косата и раменете на Джейми бяха леко поръсени със сняг, снежинките падаха по протегнатите му крака. Издърпах надолу наметалото му и избърсах снега от лицето му. Бузите му бяха почти в същия цвят като големите влажни снежинки и плътта му беше скована под пръстите ми.

Нова тревога премина през мен, когато осъзнах, че може да е много по-близо до измръзването, отколкото си мислех. Очите му бяха притворени и макар че беше студено, като че ли не трепереше много. Това беше ужасно опасно; когато не се движат, мускулите не генерират топлина, а тази, която бе имал, бавно беше изтекла от тялото му. Наметалото му вече беше тежко от влага; ако позволях дрехите му да подгизнат, той вероятно щеше да умре пред очите ми от хипотермия.

— Събуди се! — казах и разтърсих силно рамото му. Той отвори очи и ми се усмихна сънливо.

— Движи се! Джейми, трябва да се движиш!

— Не мога — рече спокойно. — Нали ти казах. — Пак затвори очи.

Хванах ухото му и забих нокти в нежната мека част. Той изсумтя и издърпа глава.

— Събуди се — казах категорично. — Чуваш ли ме? Събуди се веднага! Движи се, проклет да си! Дай ми ръката си.

Не изчаках да го направи, а зарових под наметалото, намерих ръката му и я стиснах здраво между моите. Той отвори очи и ми се смръщи.

— Добре съм, но съм малко уморен.

— Движи си ръцете — наредих и размятах ръката му. — Пляскай с ръце, размахвай ги нагоре-надолу. Изобщо ли не можеш да си движиш краката?

Той въздъхна изморено, сякаш се измъкваше от някакво лепкаво блато и прошепна нещо на келтски, но много бавно започна да движи ръце напред-назад. След още малко настояване от моя страна успя да свие глезените си — макар че всяко движение предизвикваше спазми в гърба му — и с огромна неохота започна да мърда крака.

Приличаше на жаба, която се опитва да полети, но не бях в настроение да се смея. Не знаех дали наистина има опасност да замръзне, обаче не исках да рискувам. Чрез постоянни увещания и силно побутване го накарах да продължи с тези упражнения, докато не го разбудих напълно и не започна да трепери. Беше в ужасно настроение, но нямах нищо против.

— Продължавай да се движиш — посъветвах го. Станах с известни усилия; аз също се бях сковала от клечането до него. — Движи се, казах! — добавих остро, когато той започна да се отпуска. — Спреш ли, ще стъпя на гърба ти, заклевам се!

Огледах се почти невиждащо. Снегът още се сипеше и не се виждаше нищо на няколко метра от мен. Трябваше да си намерим подслон. Нещо по-сериозно от скалата.

— Елите — каза през зъби. Погледнах го и той кимна към близките дървета. — Вземи брадвата. Големи… клони. Шест стъпки. Отсечи четири. — Дишаше тежко и по лицето му вече бе избил цвят. Беше спрял да се движи въпреки заплахите ми, но зъбите му бяха стиснати, вероятно защото тракаха; знак, който посрещнах с радост.

Наведох се, бръкнах отново под наметалото му, този път в търсене на брадвата на колана му. Не можах да устоя и плъзнах ръка под него, под яката на обшитата с кожа вълнена риза за лов. Топъл! Слава богу. Той беше топъл; гърдите му бяха твърде студени от контакта с влажната земя, но все пак бяха по-топли от пръстите ми.

— Ясно — казах, измъкнах ръката си и се изправих с брадвата. — Елите. И дълги шест стъпки клони, нали?

Той кимна, трепереше силно. Веднага тръгнах към дърветата, които ми беше посочил.

В тихата горичка уханието на ели и кедър ме обгърна, остра и студена миризма, чиста и съживяваща. Много от дърветата бяха огромни, най-ниските клони бяха високо над главата ми, но имаше и по-дребни сред тях. Веднага видях предимствата на едно конкретно дърво. Под него нямаше сняг; подобните на ветрила клони улавяха падащия сняг като чадъри.

Отсякох ниските клони, разкъсвана от нуждата да бързам и от много реалния страх да не си отсека някой пръст; ръцете ми бяха сковани и непохватни от студа.

Дървото беше зелено и еластично и ми отне цяла вечност да отсека жилавите фибри. Накрая обаче имах четири дълги клона, от които стърчаха много ветрила от гъсти иглички. Изглеждаха меки и черни на фона на пресния сняг, като големи ветрила от пера. Почти се изненадах, когато ги докоснах и усетих твърдите и студени бодливи иглички.

Завлякох ги обратно до скалата и открих, че Джейми е успял да събере още листа; беше почти невидим под огромната черно-сива маса под скалата.

Под напрегнатите му инструкции аз нагласих клоните от елата под ъгъл, за да образуват нещо като триъгълен заслон. После взех пак брадвичката и отсякох малки борови и смърчови клони, събрах големи буци суха трева и ги натрупах върху скелето. Накрая, като дишах тежко от усилието, пропълзях под навеса до него.

Сгуших се сред листата между тялото му и скалата, завих и двама ни с наметалото си и го прегърнах здраво. После потреперих леко. Не от студ — още не, — а от смесица от облекчение и страх.

Той усети, че треперя, посегна непохватно назад и ме потупа успокоително.

— Всичко ще бъде наред, сасенак. Щом сме двамата, всичко ще бъде наред.

— Знам — отвърнах и опрях чело на лопатката му. Мина доста време, преди да спра да треперя обаче.

— Откога си тук? — попитах накрая. — На земята?

Той понечи да свие рамене, но спря внезапно и изстена.

— От доста време. Тъкмо минаваше обед, когато скочих от скалния ръб. Беше висок само няколко фута, но щом се приземих на един крак, гърбът ми изщрака! И следващото, което помня беше, че лежа с лице в пръстта и имах чувството, че някой ме е пронизал с кинжал в гърба.

В никакъв случай не беше топло под навеса ни. Влагата от листата се просмукваше в нас, скалата зад гърба ми като че ли излъчваше студ. Все пак не беше така студено като отвън. И аз пак се разтреперих по чисто физически причини.

Джейми почувства това и посегна към гърлото си.

— Можеш ли да развържеш наметалото ми, сасенак? Да се завиеш с него.

Изискваха се няколко маневри и с цената на приглушени клетви от страна на Джейми, който се опита да помръдне, успях накрая да го развържа и да завия и двама ни. Посегнах надолу и положих предпазливо ръка на гърба му, като леко повдигнах ризата, за да докосна хладната плът.

— Кажи ми къде те боли. — Много се надявах да не е получил дискова херния, ужасната мисъл да е осакатен завинаги премина през ума ми, заедно с по-прагматичните съображения как ще го извлека от планината, дори ако не е станало така. Нима щях да го оставя тук и да му нося храна всеки ден, докато се възстанови?

— Точно там — каза той и пое дъх със съскане. — Да, точно там. Много боде там, ако помръдна, плъзва надолу по крака като огън.

Опипах го много внимателно, вече с две ръце, притисках леко и го накарах да се опита да вдигне единия си крак, десния, сега другото коляно… не?

— Не — отвърна той. — Но не се тревожи, сасенак. Вече се е случвало. Оправя се.

— Да, ти каза, че вече се е случвало. Кога точно?

Той се размърда леко и се намести, притисна гръб към дланите ми с лек стон.

— Ох! По дяволите, как боли. В затвора.

— Болката на същото място ли е?

— Да.

Усетих твърд възел на мускула от дясната му страна, точно под бъбрека, и свития еректор спинае, дългите мускули до гръбнака. От описанието на предишния случай бях почти сигурна, че е само сериозен мускулен спазъм. За който беше нужна топлина, почивка и противовъзпалително лекарство.

Не можех да направя кой знае какво при тези условия, помислих си мрачно.

— Може да опитам с акупунктура — казах след малко. — Иглите на господин Уилъби са в торбата ми и…

— Сасенак — каза той с овладян глас. — Мога да понеса болката, студа и глада. Но няма да понеса собствената ми жена да ми набоде гърба. Не можеш ли вместо това да ми предложиш малко съчувствие и утеха?

Засмях се и плъзнах ръка около него, притиснах я към гърба му. После я плъзнах надолу и спрях в деликатно предложение под пъпа му.

— Ами… каква точно утеха имаш предвид?

Той бързо грабна ръката ми, за да спре движението ѝ.

— Не това.

— Може да те разсее от болката. — Размърдах пръсти приканващо и той стегна хватката си.

— Вероятно — каза сухо. — Знаеш ли, сасенак; когато се приберем у дома и легна в топло легло, с топла храна в корема, тази мисъл може да ми се стори приятна. Но сега… за бога, имаш ли някаква представа колко са ти студени ръцете, жено?

Опрях буза на гърба му и се засмях. Усетих как се тресе тялото му, макар че не можеше да се засмее с глас заради болката в гърба.

Накрая притихнахме, вслушвахме се в шепота на падащия сняг. Беше тъмно под клоните на елите, но очите ми бяха привикнали достатъчно и виждах късчета странно сияеща снежна светлина през екрана от иглички. Малки снежинки се промъкваха през пролуките; на места ги виждах като облак бяла мъгла и усещах студа, когато падаха по лицето ми.

Джейми беше просто свита тъмна форма пред мен, макар че когато очите ми свикнаха със сумрака, различих по-светлото петно на врата му между ризата и сплетената коса. Плитката лежеше хладна и гладка до лицето ми; когато завъртах леко глава, тя докосваше устните ми.

— Според теб колко е часът? — попитах. Нямах представа. Бях излязла от къщата доста след мръкване и като че ли цяла вечност го търсих из планината.

— Късно е — каза той. — Но има много време до зазоряване — добави, отговаряйки на истинския ми въпрос. — Тъкмо мина зимното слънцестоене, нали? Това е една от най-дългите нощи в годината.

— О, прекрасно — казах ужасена. Не беше топло, изобщо — почти не си усещах пръстите, — но бях спряла да треперя. Ужасната летаргия се разливаше над мен, мускулите ми отстъпваха пред умората и студа. Представих си ни как си замръзваме кротко заедно, свити като таралежи сред листата. Да, казваха, че това е приятна смърт, но тази мисъл изобщо не ме успокояваше.

Дишането на Джейми стана по-бавно и по-дълбоко.

— Не заспивай! — казах трескаво и го смуших под мишницата.

— Ох! — Притисна ръка към тялото си и се сви. — Защо да не заспивам?

— Не бива да заспиваме. Ще умрем от студа.

— Не, няма — сопна ми се той. — Навън вали, скоро ще ни покрие.

— Знам — казах също така сопнато. — И какво общо има това?

Опита да обърне глава към мен, но не можа напълно.

— Ами снегът е студен, ако го докоснеш — обясни търпеливо, — но държи студа навън, нали? Като одеяло. В една къща е много по-топло, ако е покрита със сняг, отколкото при вятър. Според теб мечките как се справят? Спят през зимата и не замръзват.

— Ами те имат слоеве мазнина — възразих аз. — Мислех, че те ги топлят.

— Ха-ха — рече той, посегна с усилие назад и ме стисна силно за задника. — Е, тогава да не се тревожа за теб, а?

Аз издърпах старателно яката му надолу, изпънах врат и облизах тила му, бавно-бавно, чак до косата.

— Аааа! — Потрепери силно и малко сняг се посипа от клоните над нас. Той пусна задника ми, за да избърше врата си.

— Това беше ужасно! — рече укорително. — И то докато лежа тук безпомощен като талпа.

— Ха, глупости — казах аз. Свих се до него и се поуспокоих малко. — Значи си сигурен, че няма да замръзнем, така ли?

— Не съм. Но не ми се струва вероятно.

— Хм — казах аз, вече не толкова спокойна. — Ами няма ли да е по-добре да останем будни, за всеки случай?

— Няма да размахвам ръце повече — рече той категорично. — Няма място. И ако пак си завреш студените лапи в гащите ми, кълна се, ще те удуша.

— Добре, добре. Ами ако ти разкажа някоя история?

Планинците много обичаха истории и Джейми не беше изключение.

— О, да — рече много по-доволен. — Каква история?

— Ами коледна — казах аз и се нагласих по извивката на тялото му. — За един скъперник на име Ебенизър Скрудж.

— Англичанин вероятно?

— Да. Тихо сега и слушай.

Виждах собствения си дъх, докато говорех, бял в сумрачния студен въздух. Снегът се сипеше тежко извън заслона ни, когато млъквах за малко, чувах шепота на снежинките по клоните на елата и далечния вой на вятъра в дърветата.

Знаех историята много добре; тя бе част от нашия коледен ритуал, с Франк и Бриана. Откакто Бри беше на пет или шест години, ние винаги четяхме „Коледна песен“ всяка година, като започвахме седмица-две преди Коледа и с Франк се редувахме кой да ѝ чете всяка вечер за лека нощ.

— И призракът казал: „Аз съм призракът на Миналата коледа…“

Може и да не замръзнех до смърт, но студът въпреки това оказваше странен, хипнотичен ефект. Бях минала вече фазата на остър дискомфорт и се чувствах някак безтелесна. Знаех, че ръцете и краката ми са ледени, а тялото ми е полуизмръзнало, но това като че ли вече нямаше значение. Носех се в спокойна бяла мъгла и виждах как думите се вихрят в главата ми като снежинките.

— … и се появил старият Фезуик, сред светлините и музиката…

Не знаех дали постепенно се сгрявам или изстивам още повече. Чувствах някакво отпускане и много странно усещане за дежа вю, сякаш вече съм била така свита, покрита със сняг, сгушена уютно въпреки студа навън.

Докато Боб Крачит купуваше мършавата птица, си спомних. Започнах да говоря автоматично. Историята сякаш се лееше някъде на подсъзнателно ниво, но в паметта си седях на предната седалка на един олдсмобил от петдесет и шеста, чието предно стъкло беше покрито със сняг.

Пътувахме, за да гостуваме на възрастен роднина на Франк, някъде в горната част на щата Ню Йорк. Снегът заваля силно по средата на пътя, вятърът го носеше с вой по заледените пътища. Преди да се усетим, излязохме от шосето и почти паднахме в канавка, чистачките на предното стъкло работеха безрезултатно под обилния сняг.

Нямаше какво да направим, освен да чакаме до сутринта да ни спасят. Имахме кошница за пикник и няколко стари одеяла; взехме Бриана на предната седалка между нас, сгушихме се заедно под палта и одеяла, отпивайки хладно какао от термоса и си разказвахме смешни истории, за да не се изплаши тя.

Ставаше все по-тъмно и по-студено, ние се сгушвахме все повече един в друг и за да разсее Бриана, Франк започна да разказва историята на Дикенс по памет, като разчиташе на мен да допълвам пропуснатите части. Никой от нас не можеше да я разкаже сам, но заедно се справихме добре. Когато обаче зловещият Призрак на Бъдещите коледи се появи, Бриана вече беше дълбоко заспала на топло под одеялата, мека тежест до тялото ми.

Нямаше нужда да довършваме историята, но го направихме, като всъщност разговаряхме един с друг под думите, ръцете ни се докосваха под одеялата. Помнех ръцете на Франк, топли и силни върху моите, палецът му галеше дланта и пръстите ми. Франк винаги бе харесвал ръцете ми.

Колата се изпълни с мъгла от дишането ни и по покритите с бяло прозорци се стичаха струи вода. Главата на Франк беше тъмно камео на фона на бялото. Беше се извърнал към мен, носът и бузите му бяха студени, а устните топли върху моите, когато прошепна последните думи от историята.

— „Бог да благослови всички ни“ — завърших аз и замълчах. Малка игличка на мъка, като ледено острие, прониза сърцето ми. Под навеса ни беше тихо и като че ли по-тъмно; снегът бе покрил всички пролуки.

Джейми посегна назад и докосна крака ми.

— Пъхни си ръцете под ризата ми, сасенак — каза тихо. Плъзнах едната си ръка под предницата на ризата му, на гърдите, а другата отзад. Старите следи от камшика бяха като нишки под кожата му.

Той притисна ръката ми към гърдите си. Неговата беше много топла, а сърцето биеше бавно и силно под пръстите ми.

— Спи, a nighean donn — каза той. — Няма да позволя да замръзнеш.

* * *

Събудих се внезапно от мразовитата дрямка, Джейми стискаше силно бедрото ми.

— Тихо — прошепна. В малкия ни заслон още беше сумрачно, но вече по друг начин. Беше сутрин, а ние бяхме покрити от дебело снежно одеяло, което скриваше дневната светлина, но сияещият сякаш неземно мрак беше изчезнал.

Тишината също беше изчезнала. Звуците отвън бяха приглушени, но аз чух каквото бе чул и Джейми — ехо от гласове — и се надигнах развълнувано.

— Тихо! — каза отново той с яростен шепот и стисна по-силно крака ми.

Гласовете се приближаваха и вече почти можехме да различим думите. Почти. Колкото и да се напъвах, не успях да разбера какво казват. После осъзнах, че говорят на непознат за мен език.

Индианци. Това беше индиански език. Но не езикът на тускарора, макар че още не успявах да различа думите; интонацията беше подобна, но ритъмът някак различен. Отметнах косата от очите си, чувствах се разкъсвана в две посоки.

Това беше помощ, от която отчаяно се нуждаехме. Ако се съдеше по звуците, бяха неколцина мъже, които можеха да отнесат Джейми. От друга страна, наистина ли исках да привлека вниманието на група непознати индианци, които може да бяха нападатели?

Ако се съдеше по поведението на Джейми, явно нямаше да привличаме вниманието им. Той бе успял да се надигне на лакът и беше извадил ножа си, като го стискаше в дясната ръка. Почеса разсеяно наболата си брада, накланяйки глава, за да се вслуша по-внимателно в приближаващите гласове.

Буца сняг падна от клоните на клетката ни и се приземи на главата ми с леко тупване, което ме стресна. Движението разхлаби още сняг, който се посипа на блестяща каскада и поръси главата и раменете на Джейми с бяла пудра.

Пръстите му стиснаха крака ми така силно, че сигурно щяха да оставят синини, но аз не помръднах, нито издадох звук. Парче сняг беше изпаднало от скелето от клони и оставяше много малки пространства, през които можех да виждам между игличките, надничайки над рамото на Джейми.

Земята малко по-встрани от нас се спускаше надолу към горичката, от която бях отсякла клоните през нощта. Всичко беше покрито със сняг; беше дебел поне десетина сантиметра. Тъкмо се бе зазорило и издигащото се слънце обагряше черните дървета с червен и златист блясък, а снегът под тях сияеше в ярко бяло. След бурята се бе извил вятър, който вдигаше снега от клоните на облаци, като дим.

Индианците бяха от другата страна на горичката. Вече чувах ясно гласовете им; спореха за нещо, ако се съдеше по тона им. Внезапно една мисъл накара ръцете ми да настръхнат: ако минаваха през гората, сигурно можех да видят, че съм сякла клони от елите. Не бях разчистила; сигурно бяха останали иглички и парчета кора по земята. Дали бе успял да се посипе достатъчно сняг между клоните, за да покрият следите от дейността ми? Видях движение между дърветата, после още едно и внезапно те бяха там, материализираха се от горичката като драконови зъби, изникнали от снега.

Бяха облечени за зимен преход, с кожи. Някои имаха наметала или палта от плат над кожените панталони и меките ботуши. Всички носеха вързопи с одеяла и провизии и имаха украшения на главите от козина, а повечето бяха преметнали през раменете си снегоходки; явно снегът тук не беше достатъчно дълбок, за да са им необходими.

Бяха въоръжени. Видях няколко мускета, томахавки и бойни сопи на коланите им. Шест, седем, осем… Преброих ги наум, когато изникваха от дърветата в колона. Всеки стъпваше в следите на този пред него. Един в края извика нещо, почти се засмя и мъжът пред него отвърна през рамо. Думите му потънаха в пелената от сняг и вятър.

Поех дълбоко дъх. Усещах миризмата на Джейми, — остър мирис на прясна пот над обикновената му мускусна миризма. И аз се потях, въпреки студа. Дали имаха кучета? Дали можеха да ни надушат, докато бяхме скрити под силната миризма на смърч и ела?

Тогава осъзнах, че вятърът сигурно духа към нас, щом чуваме гласовете им. Не, дори кучета нямаше да ни надушат. Но дали щяха да видят клоните, оформени като навес? Докато се чудех това, голяма порция сняг се плъзна по тях и се стовари с меко тупване отвън.

Джейми пое рязко дъх, а аз се наведох над рамото му и се втренчих навън. Последният мъж, който излезе между дърветата, беше заслонил лицето си с ръка срещу навявания от вятъра сняг.

Беше йезуит с късо наметало от меча кожа над расото, кожени панталони и мокасини под него, но черните му поли бяха запретнати заради ходенето в снега. Имаше и широка плоска черна свещеническа шапка, която придържаше с ръка срещу вятъра. Зърнах лицето му и видях руса брада и така светла кожа, че дори от това разстояние видях зачервените бузи и носа.

— Извикай ги! — прошепнах в ухото на Джейми. — Те са християни, със сигурност, щом с тях има свещеник. Няма да ни наранят.

Той поклати бавно глава, без да откъсва поглед от мъжете, които вече изчезваха зад една увенчана със сняг скала.

— Не — каза под нос. — Не. Може и да са християни, но… — Поклати глава отново, по-решително. — Не.

Нямаше смисъл да споря с него. Извъртях очи от раздразнение и примирение.

— Как е гърбът ти?

Той се протегна плахо и спря внезапно насред движението, като преглътна вик, сякаш го бяха проболи.

— Не е добре, така ли? — попитах, съчувствието ми беше попримесено със сарказъм. Той ме погледна лошо и се отпусна много бавно върху леглото си от смачкани листа, после затвори очи с въздишка.

— Сигурно си измислил някакъв гениален начин да слезем от планината, нали? — попитах любезно.

Отвори едното си око.

— Не — и го затвори отново. Дишаше тихо, гърдите му се издигаха леко под обшитата с кожа риза и много приличаше на човек, който няма и една грижа на тоя свят.

Денят беше студен, но ясен и слънцето промъкна сияйните си пръсти в нашето светилище, като накара малки топчета сняг да падат като бонбони около нас. Взех едно топче и леко го пъхнах под яката на ризата му.

Той пое дъх през зъби с рязко съскане, отвори очи и ме погледна студено.

— Мислех — информира ме.

— О, извинявай, че те прекъснах тогава. — Настаних се до него и придърпах нагоре оплетените наметала. Вятърът започваше да прониква през дупките в заслона ни и ми хрумна, че може и да е бил прав за ефекта от снега. Само дето тази нощ май нямаше да вали сняг.

А трябваше да се мисли и за дребния въпрос с храната. Стомахът ми издаваше тихи протести от известно време, а този на Джейми протестираше доста по-шумно. Той присви очи над дългия си прав нос към извършителя.

— Тихо — рече му укорително на келтски и изви очи нагоре. Накрая въздъхна и ме погледна.

— Ами ще е най-добре да почакаме малко, за да се уверим, че диваците са се отдалечили. После ти ще отидеш до хижата…

— Не знам къде е.

Той изсумтя подразнено.

— А как ме намери?

— Проследих те — отвърнах с известна гордост. Погледнах през игличките към снежната пустош навън. — Не мисля, че ще мога да се върна по следите ти обаче.

— О… — Той изглеждаше леко впечатлен. — Ами браво на теб, сасенак. Не се тревожи, аз ще ти кажа как да намериш обратния път.

— Добре. После?

Той сви рамо. Малко стопен сняг се стичаше по гърдите му, мокреше ризата и оставяше локвичка чиста вода във вдлъбнатинката на гърлото му.

— Ами ще ми донесеш малко храна и одеяло. Ще мога да се движа след няколко дни.

— Да те оставя тук? — погледнах го кръвнишки, сега бе мой ред да съм подразнена.

— Ще се справя — рече тихо.

— Ще те изядат вълците!

— О, не мисля — рече небрежно. — Те вероятно ще са твърде заети с лоса.

— Какъв лос?

Кимна към горичката от ели.

— Онзи, който прострелях вчера. Уцелих го в шията, но не умря веднага. Хукна насам. Аз го последвах и после се нараних. — Прокара ръка над медно-сребристата четина на брадичката си.

— Едва ли е стигнал далече. Сигурно снегът е покрил трупа му, иначе нашите приятели щяха да го видят, защото дойдоха от онази посока.

— Значи си прострелял лос, който ще привлече вълците като мухи, и смяташ да лежиш тук в студа и да ги чакаш? Вероятно си мислиш, че когато стигнат до второто ястие, вече ще си толкова скован, че няма да забележиш, че са започнали да ти дъвчат краката?

— Не викай — рече той. — Диваците може да са още наблизо.

Поех дъх да кажа нещо повече по въпроса, но той ме спря, като сложи леко ръка на бузата ми.

— Клеър. Няма да можеш да ме помръднеш. Няма какво друго да се направи.

— Има — казах аз, потискайки треперенето в гласа си. — Ще остана с теб. Ще донеса одеяла и храна, но няма да те оставя тук сам. Ще донеса и дърва, ще си направим огън.

— Няма нужда, аз ще се справя — настоя той.

— Но аз няма да се справя — казах през зъби. Много добре помнех какво е да си в хижата в дългите, празни, задушаващи часове на очакване. Да ми мръзне задникът в снега няколко дни също не беше прекрасна алтернатива, но беше за предпочитане.

Той разбра какво имам предвид и се усмихна.

— Е, тогава може да донесеш и малко уиски, ако е останало.

— Има половин бутилка — казах, вече по-щастлива. — Ще я донеса.

Той ме прегърна и ме дръпна към извивката на рамото си. Въпреки воя на вятъра навън беше доста уютно под наметалата, сгушена до него. Кожата му миришеше на топло и леко солено и аз не можах да устоя, вдигнах глава и целунах влажната вдлъбнатинка на шията му.

— О — потрепери той. — Не прави така!

— Не ти ли хареса?

— Не, хареса ми! Как да не ми харесва? Ама ми настръхна кожата!

— Е, на мен пък ми харесва да ми настръхва — възразих.

Той ме погледна развеселено.

— Наистина ли?

— О, да — уверих го. — Много обичам, когато ме хапеш леко по шията.

Той присви едно око и ме погледна с колебание. После ме хвана за ухото, дръпна главата ми надолу и извърна лицето ми настрани. Прокара език в основата на гърлото ми, после вдигна глава и ухапа леко нежната кожа.

Изстенах и потреперих неконтролируемо.

Той ме пусна, гледаше ме изумен.

— Проклет да съм. Наистина ти харесва; цялата си настръхнала и зърната ти са твърди като пролетни черешки. — Прокара ръка по гърдата ми; не бях сложила импровизирания сутиен, когато се обличах за експедицията.

— Нали ти казах — изчервих се леко аз. — Сигурно някоя от предците ми е била ухапана от вампир или нещо такова.

— Какво? — погледна ме неразбиращо.

Е, имахме време за убиване, затова му разказах набързо за живота и делата на граф Дракула. Той изглеждаше развеселен и ужасѐн, но ръката му продължи с машинациите си и вече се беше преместила под кожената пола и пълзеше под гамашите. Пръстите му бяха студени, но нямах нищо против.

— Някои хора смятат тази мисъл за ужасно еротична — довърших аз.

— Това е най-отвратителното нещо, което съм чувал!

— Не ми пука — отвърнах, изпънах се до него и отметнах глава назад, за да оголя шията си. — Направи го пак.

Той промърмори нещо на келтски, но успя да се надигне на лакът и да се претърколи към мен.

Устата му беше топла и мека и без значение дали одобряваше действията си, го правеше много добре.

— Охххх — потреперих от екстаз, когато зъбите му леко стиснаха меката част на ухото ми.

— Е, виж какво стана — каза примирено, хвана ръката ми и я притисна между бедрата ми.

— Чудесно. А си мислех, че от студа…

— Скоро ще стане много топло — увери ме той. — Сваляй ги, а?

Беше доста неудобно поради тясното ни убежище и се налагаше да сме завити, за да не ни измръзнат голите части, а и си оставаше фактът, че Джейми можеше да оказва само най-основната помощ, но успяхме доста задоволително.

Та покрай всичко това бях доста заета, но по време на един временен застой в дейностите ми усетих неприятното чувство, че някой ме наблюдава. Надигнах се на ръце и погледнах през клоните, но не видях нищо освен горичката и покрития със сняг склон под нея.

Джейми изстена тихо.

— Не спирай — промърмори с притворени очи. — Какво има?

— Стори ми се, че чух нещо — казах и пак се отпуснах към гърдите му.

И тогава наистина чух нещо; смях, нисък, но отчетлив, точно над главата ми.

Претърколих се сред плетеница от наметала и кожени дрехи, а Джейми изруга и грабна пищова си.

Разбута клоните с един замах и насочи пищова си нагоре.

От върха на скалата над нас надничаха няколко глави, ухилени до уши. Иън и четирима индианци от Анна Оока. Индианците мърмореха и се подхилкваха, явно нещо им беше много смешно.

Джейми остави пищова и се намръщи към племенника си.

— Иън, какво правиш тук, по дяволите?

— Ами прибирах се у дома, за да изкарам Коледа с вас, чичо — каза той, широко ухилен.

Джейми го огледа с огромна неприязън.

— Коледа. Да бе, глупости.

* * *

Трупът на лоса беше замръзнал през нощта. Като видях заледените очи, потреперих — но не от гледката на смъртта; тя беше дори красива, огромното тъмно тяло бе неподвижно и покрито със сняг, — а от мисълта, че ако не бях полудяла от тревога и не бях тръгнала в нощта да търся Джейми, застиналата картина пред очите ми можеше да се казва „Мъртъв шотландец в снега“, а не „Замръзнал лос и спорещи индианци“.

След като проведоха дългата си дискусия, Иън ме информира, че са решили да се върнат в Анна Оока, но първо ще ни отведат у дома, в замяна на част от месото на лоса.

Трупът още не беше замръзнал напълно; те го бяха разсекли и оставиха вътрешностите на сиво-синя купчина в снега, осеяна с черна кръв.

След като отсякоха главата, за да облекчат товара си, двама от мъжете окачиха трупа на един кол и вързаха краката му един за друг. Джейми ги гледаше мрачно, явно ги подозираше, че смятат да приложат и на него същата техника, но Иън го увери, че могат да направят травоа; нямаха коне, но водеха с тях едно яко муле, за да носи кожите.

Времето се пооправи; снегът по голата земя вече се беше стопил и макар че въздухът още беше студен и мразовит, небето бе ослепяващо синьо, а гората излъчваше аромат на смърчове и борове.

Именно миризмата на ели, когато минавахме през една горичка, ми напомни за началото на това премеждие и за мистериозната група индианци, които бяхме видели.

— Иън — казах, когато го настигнах. — Точно преди да се появите вие на склона, видяхме група индианци с един йезуитски свещеник. Не бяха от Анна Оока — имаш ли представа кои са?

— О, да, лельо. Знам всичко за тях. — Той прокара облечена в ръкавица ръка под зачервения си нос. — Тъкмо тях следяхме, когато ви открихме.

Непознатите индианци били мохоуки, които идвали далече от север. Тускарора били осиновени от ирокезкия съюз преди петдесетина години и поддържали близки връзки с мохоуките, като често си гостували както официално, така и неофициално.

Настоящата визита била нещо средно — група млади мохоуки търсели съпруги. В тяхното село имало недостиг на моми за женене и те решили да дойдат на юг, за да видят дали ще намерят подходящи половинки сред племето тускарора.

— Ами една жена трябва да е от подходящия клан — обясни Иън. — Ако е от неподходящ, не можеш да се ожениш за нея.

— Като Макдоналд и Кембъл, а? — обади се заинтригуван Джейми.

— Да, нещо такова — ухили се Иън. — Затова водеха и свещеник със себе си — ако намерят жени, да се оженят веднага и да не трябва да спят в студено легло по пътя към дома.

— Значи са християни?

Иън сви рамене.

— Някои от тях. Йезуитите били сред тях от известно време и много хурони се покръстили. Не толкова много сред мохоуките обаче.

— Значи са били при Анна Оока? — попитах любопитно. — Защо тогава ти и приятелите ти ги следите?

Иън изсумтя и затегна яката от катеричи кожи на врата си.

— Може и да са съюзници, лельо, но това не означава, че Накогнауето и неговите хора им вярват. Дори другите племена от ирокезкия съюз се страхуват от мохоуките — християни или не.

Почти наближаваше залез, когато видяхме хижата. Бях измръзнала и изморена, но веднага се ободрих, щом видях малкия ни чифлик. Едно от мулетата в кошарата, светлосиво създание на име Кларънс, също ни видя и зарева приветствено, като накара и конете да се скупчат около перилата в очакване на храна.

— Конете изглеждат добре — каза Джейми, като всеки стопанин, който първо се грижи за животните. Аз бях по-притеснена за нас самите; да влезем, да се стоплим, да хапнем, възможно най-скоро.

Поканихме приятелите на Иън да останат, но те отказаха, разтовариха Джейми в двора и изчезнаха бързо, за да подновят преследването на мохоуките.

— Не искат да остават в къщата на бял човек, лельо — обясни Иън. — Смятат, че мирише лошо.

— О, нима? — отвърнах засегнато, като си помислих за някои възрастни господа от Анна Оока, които сякаш се бяха потопили в меча мас и не сваляха дрехите си цяла зима. Присмял се хърбел на щърбел, мен ако питате.

* * *

Доста по-късно ние отбелязахме подобаващо Коледа, като си пийнахме уиски, а после най-сетне си легнахме в леглото, гледахме играта на пламъците на огъня и слушахме тихото хъркане на Иън.

— Хубаво е пак да си си у дома — казах тихо.

— Така е. — Джейми въздъхна, придърпа ме към себе си и аз положих глава на извивката на рамото му. — Знаеш ли, в студа ми се присъни много странен сън.

— Така ли? — Протегнах се с удоволствие на мекия дюшек. — И какво сънува?

— Всякакви неща. — Звучеше малко срамежливо. — Сънувах и Бриана.

— Наистина ли? — Това беше малко стряскащо; аз също бях сънувала Бриана в ледения ни подслон — нещо, което рядко ми се случваше.

— Чудех се… — поколеба се за миг. — Тя има ли родилно петно, сасенак? Ако има, ще ми кажеш ли къде е?

— Има — казах бавно, мислех. — Не знам дали съм ти казвала за него, не се вижда през повечето време, затова от години не съм го виждала. То е на…

Ръката му се стегна на рамото ми и ме спря.

— Малко кафяво петно с формата на диамант — каза той. — Точно зад лявото ѝ ухо. Нали?

— Да, така е. — Беше топло и уютно в леглото, но по гърба ми от шията плъзна студена тръпка. — Да не би да го видя в съня си?

— Целунах я там — каза той тихо.

22.

Искра от древен огън

Оксфорд, септември 1970 г.

— О, Господи! — Роджър се взираше в листа пред него, докато буквите не изгубиха значението си и се превърнаха просто в завъртулки. Но нищо не можеше да изличи смисъла на самите думи, които вече се бяха отпечатали в съзнанието му.

— О, Господи, не! — каза той на глас. Момичето до него изсумтя подразнено и изскърца с краката на стола по пода.

Той се наведе над книгата, покри я с ръцете си и затвори очи. Стана му лошо, дланите му бяха студени и потни.

Седя така няколко минути, бореше се с истината. Тя обаче не искаше да си отиде. Господи, значи вече се беше случило, така ли? Преди много време. И не можеш да промениш миналото.

Накрая преглътна горчивата жлъчка, събрала се в гърлото му, и пак погледна. Още беше там. Малко съобщение във вестник, отпечатано на 13 февруари 1776 г., в американската колония Северна Каролина, в град Уилмингтън.

С прискърбие ви съобщаваме за смъртта на Джеймс Макензи Фрейзър и съпругата му Клеър Фрейзър при пожара, който унищожи къщата им в селището Фрейзърс Ридж в нощта на 21 януари. Господин Фрейзър, племенник на покойния Хектор Камерън от плантацията Ривър Рън, е роден в Брох Туарах в Шотландия. Той беше добре известен и дълбоко уважаван в колонията; няма живи деца.

Само че имаше.

Роджър за миг се вкопчи в смътната надежда, че не са били те; все пак имаше много хора с име Джеймс Фрейзър, то не беше нещо необичайно. Но не и Джеймс Макензи Фрейзър, който има съпруга Клеър. И е роден в Брох Туарах, Шотландия.

Не, бяха те. Ужасната сигурност изпълни гърдите му и мъката го стисна за гърлото. Очите му пареха и декоративният шрифт от осемнайсети век се размаза пред него.

Значи го беше открила. Клеър. Беше открила своя шотландец и бе прекарала поне няколко години с него. Надяваше се да са били хубави години. Той много харесваше Клеър Рандал — не, това беше меко казано. Ако трябваше да е честен, той я бе обичал и заради нея самата, не само заради дъщеря ѝ.

Дори нещо повече. Той много силно се бе надявал тя да открие своя Джейми Фрейзър и да живее щастливо с него. Знанието — или по-точно надеждата, — че е успяла, беше като малък талисман за него; свидетелство, че вечната любов е възможна, любов, достатъчно силна да устои на раздялата и трудностите, достатъчно силна да устои на времето. И все пак всяка плът е смъртна; любовта не може да надделее над този факт.

Той стисна ръба на масата, опитваше да се овладее. Глупак, каза си. Беше пълен глупак и все пак почувства силна мъка, както след смъртта на Преподобния; сякаш той самият беше осиротял.

Осъзнаването дойде като нов удар. Не можеше да покаже това на Бриана, не можеше. Тя знаеше, че такъв риск съществува, разбира се, но… едва ли си бе представяла нещо подобно.

Той го откри по чист късмет. Търсеше стари балади, за да попълни репертоара си, и прелистваше книга с народни песни. Една илюстрация показваше страница от вестника, в който за първи път беше публикувана една от баладите и Роджър случайно погледна към старите обявления, публикувани на същата страница, когато зърна името „Фрейзър“.

Шокът започна леко да отминава, но мъката се бе настанила в стомаха му и го разяждаше като от язва. Той беше учен и син на учен; беше израснал сред книги, още от детството си се отнасяше към писаното слово като към нещо свещено. Почувства се като убиец, когато намери джобното си ножче, отвори го скришом и се огледа, за да се увери, че никой не го наблюдава.

Действа повече по инстинкт, отколкото съзнателно. Инстинктът, който кара човек да иска да прикрие следите след инцидент, да покрие телата, да скрие видимите следи от бедствието, макар че трагедията не може да бъде изличена.

Сгъна и прибра страницата в джоба си като отрязан палец, излезе от библиотеката и тръгна по дъждовните улици на Оксфорд.

Разходката го успокои, вече можеше да мисли рационално, да пропъди чувствата достатъчно, за да планира какво да стори, как да защити Бриана от мъката, която щеше да е много по-силна и по-дълга от тази, която той изпитваше.

Беше проверил библиографската информация в книгата; публикувана през 1906 г. от малка британска печатница. Едва ли щеше да се намери лесно, но все пак Бриана можеше да се натъкне на нея при проучванията си.

Но не беше логично да търси информацията, от която имаше нужда, в книга, озаглавена „Песни и балади от осемнайсети век“. Той много добре знаеше обаче, че любопитството на историка може да доведе до най-невероятните източници. Тя сигурно също го знаеше. Освен това той познаваше и детския глад за знания — всякакви знания, — които можеха да я доведат до всичко свързано с този период, за да си представи къде са живели родителите ѝ, да си изгради някаква картина за живота, който не можеше да види, нито да сподели.

Малко вероятно, но все пак вероятно. Някой го блъсна на минаване и той осъзна, че се е навел на перилата на моста от няколко минути и се взира в дъждовните капки, които падаха по реката, без да ги вижда. Бавно тръгна надолу по улицата, без да забелязва магазините и стадата от чадъри.

Нямаше начин да се увери, че тя никога няма да види тази книга. Можеше да има само един екземпляр от нея или пък стотици, които чакаха като бомби в библиотеките из цяла Америка.

Болката в стомаха му се засили. Беше подгизнал и замръзваше. Но отвътре усещаше още по-силен студ, който се разля из него при една нова мисъл: Какво щеше да стори Бриана, ако я откриеше?

Щеше да е съсипана от мъка. А после? Той самият се бе убедил, че миналото не може да бъде променено. Казаното от Клеър затвърди това му схващане. Тя и Джейми Фрейзър се бяха опитали да предотвратят касапницата при Калоден, но без успех. Тя се беше опитала да спаси бъдещия си съпруг, Франк, като спаси предшественика му, Джак Рандал и не бе успяла, но по-късно бе установила, че все пак Франк не е негов наследник, а Джак се е оженил за бременната любовница на брат си, за да узакони появата на детето след смъртта му.

Не, миналото се разгръщаше от само себе си като гърчеща се змия и нищо не можеше да бъде променено. Не беше напълно сигурен обаче, че и Бриана мисли така.

Как се скърби за пътешественик през времето? — беше го попитала тя. Ако той ѝ покажеше обявлението, тя можеше да скърби наистина; щеше да разбере със сигурност. Това знание щеше да я нарани много силно, но тя щеше да се изцели и да остави миналото зад гърба си. Освен ако.

Освен ако не бяха камъните на Крейг на Дун. Каменният кръг и ужасните възможности, които се криеха в него.

Клеър беше минала през камъните на древния огнен празник Самайн, в първия ден на ноември, преди почти две години.

Роджър потрепери, но не от студа. Космите по тила му настръхнаха, когато си мислеше за това. Беше ясна есенна утрин в деня на Вси светии, нищо не нарушаваше покоя на тревистия хълм, на който се издигаха каменните стражи. Нищо, освен Клеър, която стигна до големия разцепен камък и изчезна в миналото.

Тогава земята сякаш се разтвори под краката му и въздухът бе разкъсан от рев, който изкънтя в главата му като оръдеен залп. Беше ослепен от взрив на светлина и мрак. Само спомените му за предишния път го опазваха от крайната паника.

Беше държал ръката на Бриана. Беше я стиснал по рефлекс, макар че всичките му сетива изчезнаха. Сякаш падаше от стотици метри в ледена вода; ужасен световъртеж и така силен шок, че усещаше единствено него. Ослепен и оглушал, лишен от разум и сетива, в главата му оцеляха само две мисли, остатъци от съзнанието, което просветваше като пламък на свещ при ураган. Умирам — помисли си с огромно спокойствие. А после: Не се давай.

Изгряващото слънце беше прокарало светла пътека през цепнатината в камъка. Клеър беше минала по нея. Когато Роджър най-сетне дойде на себе си и вдигна глава, следобедното слънце сияеше златно и лилаво зад големия камък, който беше черен на фона на небето.

Лежеше до Бриана, заслонявайки я с тялото си. Тя беше в безсъзнание, но дишаше, лицето ѝ бе съвсем бледо под червената коса. Беше много слаб и не можеше да я носи по хълма до колата; а и тя, дъщеря на баща си, беше висока почти метър и осемдесет, само с няколко сантиметра по-ниска от него самия.

Беше се свил над нея, положил главата ѝ в скута си, галеше лицето ѝ и трепери чак до залез. Тя отвори очи, тъмносини като небето, и прошепна:

— Тя отиде ли си?

— Всичко е наред — прошепна Роджър. Наведе се и целуна студеното ѝ чело. — Всичко е наред, аз ще се грижа за теб.

И наистина го мислеше. Но как?

* * *

Вече мръкваше, когато се върна в жилището си. На минаване покрай трапезарията чу някакъв шум и усети аромат на варена шунка и печен боб, но вечерята бе последното, за което му се мислеше сега.

Влезе в стаите си и хвърли мокрите дрехи на пода. Подсуши се и седна гол на леглото, забравил за кърпата в ръката си, втренчен в писалището и в дървената кутия, в която бяха писмата от Бриана.

Щеше да направи всичко, за да я спаси от мъката. Щеше да направи повече от всичко, за да я спаси от заплахата на камъните.

Клеър се беше върнала от 1968 в 1766 година. И беше умряла през 1776 година. Сега беше 1970 година. Ако сега някой се върнеше, вероятно щеше да се озове в 1768 година. Точно това беше ужасното; точно навреме.

Дори ако Бриана мислеше като него, или ако успееше да я убеди, че миналото не може да се промени, можеше ли да преживее следващите седем години с мисълта, че прозорецът на възможностите се затваря, че единственият ѝ шанс да види баща си и майка си отново изчезва с всеки изминал ден? Едно беше да ги остави да си идат, без да знае къде са били или какво се е случило с тях, но съвсем друго да знае точно и да не стори нищо.

Познаваше Бриана повече от две години, макар че бе живял с нея едва няколко месеца от това време. И все пак се познаваха много добре в някои отношения. Как би могло да е иначе след онова, което преживяха заедно? А ги имаше и писмата — десетки, по две, три или четири всяка седмица — и редките ваканции, изпълнени с магия и безсилие, след които го болеше от нуждата да бъде с нея.

Да, той я познаваше. Тя беше тиха, но у нея имаше яростна решителност, която нямаше да се даде на мъката без бой. И макар че беше предпазлива, вземеше ли решение, щеше да действа неотклонно. Ако решеше да рискува с прехода, той нямаше да може да я спре.

Ръцете му стиснаха кърпата и стомахът му се сви, когато си спомни пропастта на кръга, която едва не ги погълна. Единственото по-ужасно нещо бе мисълта да изгуби Бриана, преди да я е имал наистина.

Никога не я беше лъгал, но ефектите от шока и мъката бавно отстъпваха и в ума му започна да се оформя план. Изправи се и уви кърпата на кръста си.

Нямаше да стане с писмо. Това щеше да е бавен процес на убеждаване и нежно обезкуражаване. Реши, че няма да е трудно. Той не бе открил почти нищо през годината търсене в Шотландия, освен съобщението за изгорялата печатница на Фрейзър в Единбург. Потрепери неволно при мисълта за пламъците. Сега вече знаеше защо, разбира се. Сигурно бяха емигрирали скоро след това, макар че не бе открил и следа от тях в корабните регистри.

Щеше да ѝ каже, че е време да се откаже. Да остави миналото на спокойствие. И мъртвите. Ако продължаваше да търси без никакво доказателство това вече граничеше с мания. Щеше да ѝ каже, много деликатно, че е нездравословно да гледаш назад — вече е време да гледа напред, да не пропилява живота си в безплодно търсене. Родителите ѝ не биха искали това.

Стаята беше студена, но той почти не забелязваше.

„Аз ще се грижа за теб“ — беше ѝ казал и го мислеше. Дали премълчаването на една опасна истина беше равносилно на лъжа? Е, ако беше, тогава щеше да излъже. Това беше грях, знаеше го още от дете. Но така да бъде, щеше да рискува душата си заради нея, съвсем съзнателно.

Зарови из чекмеджето за химикалка. После спря, наведе се и бръкна с два пръста в джоба на захвърлените джинси. Хартията беше подгизнала, почти се разпадаше. Той я накъса на малки парченца, без да обръща внимание на студената пот, която се стичаше по лицето му.

23.

Черепът

Казах на Джейми, че нямам нищо против да сме далече от цивилизацията; където има хора, има нужда и от лечител.

Дънкан изпълни обещанието си и се върна през пролетта на 1768 година с осмина бивши затворници от Ардсмюир и техните семейства, готови да се заселят на Фрейзърс Ридж, както вече се наричаше мястото. Сега бяхме трийсетина души и веднага стана нужда от моите малко позакърнели умения, за да зашивам рани и да се боря с трески, да пробивам циреи и да лекувам инфектирани венци. Две от жените бяха бременни и аз имах честта да изродя децата, момченце и момиченце, и двете родени рано през пролетта.

Славата ми — ако мога да я нарека така — на лечител скоро се разпространи извън малкото ни селище и започнаха да ме викат от все по-далече и по-далече, за да се грижа за болни в изолирани ферми в планината, пръснати на повече от трийсет мили една от друга по труднодостъпния терен. Освен това правех по някое посещение с Иън в Анна Оока, за да навестя Наяуене, и се връщах оттам с кошници и буркани с полезни билки.

Отначало Джейми настояваше той или Иън да идват с мен на по-отдалечените места, но скоро стана очевидно, че не могат да отсъстват. Беше време за първата сеитба, земята беше разорана, царевицата и ечемикът трябваше да се засеят, да не говорим за обичайните задачи в една ферма. Освен конете и мулетата се бяхме сдобили и с малко ято пилета и с един страховит черен глиган, за да задоволим социалните нужди на прасето, и — най-големият лукс — млечна коза, а те трябваше да бъдат хранени, поени и в общи линии удържани да не се избият или да не бъдат изядени от мечките или пантерите.

Така че все по-често тръгвах сама, когато се появеше някой непознат на прага ни и помолеше за лечител или акушерка. Дневникът на Даниел Роулингс се сдоби с нови записи, а в килера се появиха подаръци от шунка и телешки бут, торби със зърно и ябълки, с които пациентите ми се отблагодаряваха. Никога не исках заплащане, но все нещо ми носеха, а тъй като бяхме много бедни, всичко ни беше от полза.

Пациентите ми идваха от много места, повечето не говореха нито английски, нито френски. Бяха или германски лутерани, квакери, шотландци или ирландци, а имаше и голямо селище на Моравските братя от Салем, които говореха на странен диалект на чешки, поне според мен. Обикновено успявах обаче; в повечето случаи някой ми превеждаше, а в най-лошите се разбирах с тях на езика на жестовете. „Къде те боли?“ е въпрос, който всеки може да разбере.

* * *

Август 1768 г.

Бях измръзнала до кости. Въпреки че се бях увила добре в наметалото, вятърът го дърпаше от тялото ми и го развяваше като корабно платно. То пърхаше около главата на момчето, което вървеше до мен, и ме накланяше на седлото със силата на вихрушка. Дъждът се промъкваше под гънките с ледени иглички и роклята и фустата ми бяха подгизнали, когато стигнахме до Мюлерс Крийк.

Самата река течеше кипнала. По повърхността ѝ се носеха изкоренени фиданки, камъни и клони. Томи Мюлер се вгледа в нея, свил рамене почти до периферията на провисналата шапка, която беше нахлупил над ушите си. Виждах колебанието във всяка линия на тялото му, затова се наведох и извиках в ухото му.

— Ти стой тук! — изревах, за да надвикам писъка на вятъра.

Той поклати глава, каза нещо, но не го чух. Аз поклатих трескаво глава и посочих към брега; калната почва там се ронеше; виждах как реката отнася буци от черната пръст.

— Стой назад! — извиках.

Той посочи към себе си — после към фермата — и посегна към юздите ми. Явно смяташе, че е твърде опасно, искаше да се върна в къщата, за да изчакаме бурята да премине.

Определено имаше право. От друга страна виждах, че потокът се разширява пред очите ми, разбушувалата се вода ядеше мекия бряг на големи хапки. Ако изчаках още, никой нямаше да може да го прекоси и нямаше да е безопасно още няколко дни. При такива наводнения водата не спадаше цяла седмица, а дъждовната вода от планините се стичаше и подхранваше теченията.

Мисълта да остана цяла седмица в къщата с четири стаи и десетина Мюлеровци обаче бе достатъчна, за да ме изпълни с безразсъдство. Дръпнах юздите от ръката на Томи, завъртях се и конят размята глава под дъжда, после пристъпи внимателно в хлъзгавата кал.

Стигнахме до горната част на брега, където имаше дебел слой сухи листа и се вървеше по-лесно. Обърнах коня, махнах на Томи да се отстрани, наведох се напред като жокей и забих лакти в торбата с ечемик, вързана на седлото пред мен — заплащането за услугите ми.

Промяната на тежестта ми се оказа достатъчна; конят също не искаше да стои тук. Усетих внезапния тласък, когато хълбоците му се напрегнаха и ние полетяхме надолу по склона като шейна. Подскачане и миг на замайващо свободно падане, после силен плясък и аз се озовах до бедрата в ледената вода.

Ръцете ми бяха така изстинали, че все едно бяха запоени за юздите, но и без това не можех да допринеса за водачеството. Отпуснах ръце и оставих коня да води. Усещах как огромните мускули се движат ритмично под краката ми, докато той плуваше, и още по-мощния тласък на водата, която шуртеше около нас. Тя влечеше полите ми и заплашваше да ме повали с порива си.

После копитата стигнаха до дъното на потока и ние се измъкнахме, а от нас се стичаше вода като от цедилка. Обърнах се в седлото, за да видя Томи Мюлер от другата страна. Устата му беше зейнала под шапката. Не можах да пусна юздите, за да му помахам, но му кимнах най-официално, после пришпорих коня с пети и се насочих към дома.

Качулката на наметалото ми беше паднала при скока, но и без това нямаше значение; не можех да стана по-мокра. Отметнах един кичур от очите си и насочих коня по издигащата се пътека, облекчена, че се прибирам у дома, макар и в дъжда.

Бях останала в хижата на Мюлер три дни, за да се грижа за осемнайсетгодишната Петронела, която раждаше за първи път. Щеше да е и за последен, според нея. Седемнайсетгодишният ѝ съпруг, който надникна плахо в стаята в средата на втория ден, получи порой обиди на немски от Петронела, който го запрати обратно в убежището на мъжете в обора с почервенели от ужас уши.

Все пак след няколко часа видях как Фреди — който изглеждаше много по-млад от седемнайсетгодишен — коленичи колебливо до леглото на жена си, а лицето му беше по-бледо от нейната нощна риза, когато посегна плахо с пръст, за да отвори одеялото, в което бе завита дъщеря му.

Втренчи се тъпо в кръглата, покрита с мек черен мъх главичка, после погледна жена си, сякаш имаше нужда от окуражаване.

— Ist sie nicht wundersdhön?[24] — каза тихо Петронела.

Той кимна бавно, после положи глава в скута ѝ и се разплака. Жените се усмихнаха сърдечно и отидоха да приготвят вечерята.

И вечерята си я биваше; храната бе едно от преимуществата на визитите ми при семейство Мюлер. Дори сега стомахът ми беше много доволен от кнедлите и пържения blutwurst, и още усещах вкуса на яйцата с масло в устата си, който успяваше да ме поразсее леко от общия дискомфорт на настоящата ситуация.

Надявах се, че Джейми и Иън са успели да приготвят нещо годно за ядене в мое отсъствие. Беше краят на лятото, но още не беше дошло време за прибиране на реколтата и килерът не бе така пълен, както се надявах да бъде през есента, но все пак имахме сирене, огромна делва солена риба и чували с брашно, царевица, ориз, боб, ечемик и овес.

Джейми всъщност можеше да готви — поне да одере дивеч и да го изпече на огън — и аз се бях опитала да въведа Иън в мистериите на приготвянето на овесена каша, но тъй като си бяха мъже, подозирах, че са се задоволили да ядат суров лук и сушено месо.

Не знаех дали наистина след ден на дървосекачество, оране на нивите и влачене на елени през планините те наистина бяха толкова изтощени, за да помислят да си приготвят нещо свястно за ядене, или го правеха нарочно, за да се чувствам необходима.

Вятърът беше утихнал, защото бях на завет зад хребета, но дъждът все така се лееше и теренът беше коварен, тъй като калта на пътеката се бе втечнила и по нея се носеше слой сухи листа, измамен като плаващи пясъци. Усещах притеснението на коня, когато копитата му се плъзгаха при всяка крачка.

— Добро момче — казах утешително. — Продължавай, ти си добро момче. — Конят наостри леко уши, но не вдигна глава, докато пристъпваше внимателно.

— Тежката стъпка? А, какво ще кажеш?

Конят нямаше име за момента — или всъщност имаше, но аз не го знаех. Мъжът, от когото Джейми го беше купил, го наричаше с някаква немска дума, за която Джейми твърдеше, че не е подходяща за кон на дама. Когато го помолих да я преведе, той само стисна устни и доби съвсем шотландски вид, от което заключих, че думата наистина е доста неподобаваща. Смятах да питам госпожа Мюлер какво означава, но забравих в бързането да тръгна.

Така или иначе теорията на Джейми беше, че конят ще разкрие истинското си — или поне разбираемото си — име с времето, затова всички го наблюдавахме с надеждата да прояви характера си. При пробната езда Иън бе предложил да се казва Кони, но Джейми само поклати глава, каза „не“ и толкова.

— Чевръстия? — предложих. — Леката стъпка? По дяволите!

Конят беше спрял, по очевидни причини. По склона весело гъргореше малко поточе, подскачаше от камък на камък най-безгрижно. Беше красиво, водата беше чиста като кристал над тъмната скала и зелените листа. За нещастие обаче то подскачаше и над останките от пътеката, която, безсилна пред стихиите, се беше свлякла от лицето на склона в долината.

Останах неподвижна на седлото, от мен капеше вода. Нямаше как да заобиколя. Хълмът се издигаше почти вертикално от дясната ми страна, а от скалното му лице стърчаха храсти и фиданки. Отляво се накланяше така опасно, че спускането би било чисто самоубийство. Като проклинах под нос, аз обърнах безименния кон.

Ако не беше придошлият поток, щях да се върна при Мюлер и да оставя Джейми и Иън да се оправят още малко сами. Но сега нямах избор; трябваше да намеря друг път към дома или да остана тук и да потъна съвсем.

Бавно се върнахме по стъпките си. След по-малко от четвърт миля обаче открих място, където хълмът се спускаше в малка седловина; имаше и една голяма на близката планина, която си бе спечелила името Дяволския връх. Ако успеех да прекося седловината до другата страна на хълма и да мина по него, щях бързо да се върна на пътеката, която прекосяваше хребета от юг.

От седловината за миг имах ясна гледка към подножието на хълмовете и към синята кухина на долината. От другата страна обаче облаците скриваха върховете на планините, черни от дъжда, където от време на време проблясваше светкавица.

Вятърът беше отслабнал, след като бе отминало началото на бурята. Дъждът се сипеше още по-силно, ако подобно нещо е възможно, и аз постоях само колкото да отделя студените си пръсти от юздите и да вдигна качулката на наметалото.

От тази страна на хълма се слизаше относително лесно, земята беше камениста, но не твърде стръмна. Пробирахме си път през малки горички от планински ясен с червени плодове и по-големи дъбови гори. Забелязах огромен къпинак, от който можех да бера къпини в бъдеще, но не спрях. Щях да съм късметлийка, ако се приберях у дома до залез.

За да се разсея от студените струи, които се стичаха по врата ми, започнах мислен инвентар на килера си. Какво можех да приготвя за вечеря, когато се прибера?

Нещо бързо, помислих си трепереща, и нещо горещо. Яхнията се готвеше бавно; както и супата. Ако имаше катерица или заек, можехме да ги изпържим, да разбъркам яйце и царевично брашно. Или може би бульон с малко бекон за аромат и няколко бъркани яйца със зелен лук.

Приведох се смръщена. Въпреки качулката и гъстата ми коса дъждът трополеше по скалпа ми като градушка.

И тогава осъзнах, че наистина е градушка. Малки бели сферички отскачаха от гърба на коня и барабаняха по дъбовите листа. До секунди станаха колкото мраморни топчета и градушката се засили така, че звучеше като автоматична стрелба по мокрите листа.

Конят размята глава и разтърси силно гривата си в усилието да избяга от жилещия лед. Бързо го поведох към относителното убежище на един огромен кестен. Под него беше шумно, но ледените топчета се плъзгаха по гъстата корона и не стигаха до нас.

— Добре — казах. С известна трудност свалих едната си ръка от юздите и потупах успокоително коня. — Спокойно. Всичко ще бъде наред, стига да не ни удари мълния.

Явно това заявление събуди нечия памет; ярка вила ослепителна светлина разцепи черното небе отвъд планината Роуан. След малко се чу тътен на гръмотевица в долината, който заглуши тропота на градушката по листата над нас.

Още една гръмотевица просветна в далечината, отвъд планините. После отново мълнии съскаха в небето, всяка успяваше да е по-гръмка от предишната. Градушката спря и се смени с дъжд, който се сипеше пороен както преди. Долината долу изчезна сред облаци мъгла, но мълнията озари планинските хребети като кости на рентгенова снимка.

— Един хипопотам, два хипопотама, три хипопотама, четири хипопотам… — БУУУМ! Конят разтърси глава и пристъпи нервно.

— Знам как се чувстваш — казах му, като се взирах в долината. — Спокойно, спокойно. — После пак просветна мълния, която озари далечния хребет и отпечата силуета на наострените уши на коня върху ретините ми.

— Един хипопотам, два хипо… — можех да се закълна, че земята потрепери. Конят изцвили пронизително и се вдигна на задните си крака, когато дръпнах юздите. Копитата му блъскаха по листата. Въздухът замириса на озон.

Просветване.

— Един — казах през зъби. — По дяволите! Един хипо…

Просветване.

— Един…

Просветване.

— Олеле!

Не осъзнах изобщо падането; дори приземяването. В един миг виждах юздите, после паникьосаният кон сякаш се разпадна под мен във всички посоки. След това вече лежах по гръб и примигвах към въртящото се небе в опит да накарам диафрагмата си да заработи.

Екотът от удара преминаваше през плътта ми и трескаво се опитах да се завърна в тялото си. После поех дъх болезнено и усетих, че треперя, а шокът отстъпи пред първото осъзнаване на щетите.

Лежах неподвижно, със затворени очи, концентрирах се върху дишането и правех инвентар. Дъждът още се изливаше по лицето ми, събираше се в падините на очите и се стичаше в ушите ми. Лицето и ръцете ми бяха изтръпнали. Ръцете ми се движеха. Вече дишах малко по-леко.

Краката ми. Левият ме болеше, но не и по притеснителен начин; само ожулено коляно. Претърколих се тежко настрани, възпрепятствана от мокрите широки дрехи. Все пак именно те ме бяха спасили от сериозни травми при падането.

Над мен дойде плахо цвилене, което се чуваше дори сред тътена на гръмотевица. Погледнах замаяна и видях главата на коня да се подава през един храсталак на около трийсет стъпки нагоре. Под храстите се спускаше стръмен каменист склон; диря в земята към дъното показваше къде се бях претърколила, за да стигна до сегашната си позиция.

Бяхме стояли буквално на ръба на тази малка пропаст, без да я видим, защото бе закрита от гъстите храсти. Паниката на коня го беше запратила зад ръба, но явно бе усетил опасността и се бе задържал, преди да падне, но аз се бях плъзнала надолу.

— Проклет мошеник! — казах и се запитах дали неизвестното немско име не означава нещо такова. — Можех да си счупя врата! — Избърсах калта от лицето си с трепереща ръка и огледах как да се върна обратно.

Нямаше как. Зад мен скалният склон продължаваше, сливаше се с гранитните рогове. Пред мен свършваше внезапно, в пропаст към малка падина. Склонът, на който стоях, се спускаше също към тази пропаст, осеян с туфи жълта трева и шмак до бреговете на малък поток на около шейсет стъпки надолу.

Стоях неподвижно и се опитвах да мисля. Никой не знаеше къде съм. Аз не знаех точно къде съм, ако ставаше дума. И по-лошо, никой нямаше да ме потърси известно време. Джейми щеше да си помисли, че още съм при Мюлер заради дъжда. Мюлер щяха, разбира се, да си помислят, че съм се прибрала у дома. Дори да се съмняваха, нямаше да ме последват заради прелелия поток. А когато някой откриеше наводнената пътека, всички следи от коня ми отдавна щяха да са заличени от дъжда.

Но не бях ранена и това беше нещо. Освен това бях сама, без храна, сравнително изгубена и много мокра. Единственото, в която бях сигурна е, че няма да умра от жажда.

Светкавиците още просветваха като дуелиращи се вили в небето над мен, макар че гръмотевиците бяха отслабнали до приглушен тътен в далечината. Вече не се страхувах особено, че ще ме удари мълния — не и при толкова по-добри кандидати наоколо под формата на гигантски дървета, — и все пак ми се стори добра идея да си намеря подслон.

Още валеше; капките се търкаляха от носа ми с монотонен ритъм. Като куцуках заради ожуленото коляно и псувах по малко, аз тръгнах надолу по хлъзгавия склон към потока.

Този поток също беше пълноводен от дъжда. Виждах върховете на потъналите храсти да стърчат от водата, листа се влачеха по бързото течение. Всъщност не беше останал бряг; пробивах си път през ноктите на див чемшир и туя към скалата на юг; вероятно там щеше да има пещера или кухина, в която да се скрия.

Не открих друго освен камъни, които бяха почернели от влага и по които се вървеше трудно. На известно разстояние зад тях обаче видях нещо друго, което можеше да мине за заслон.

Огромна туя беше паднала през потока, корените ѝ бяха подкопани от водата. Беше се ударила в скалата, затова гъстата ѝ корона се бе проснала във водата и над скалите, а дънерът бе полегнал над потока под малък ъгъл. От моята страна виждах огромната плетеница на оголените корени, разкъсаната земя и малки храсти около нея. Кухината под тях може и да не беше точно заслон, но ми се стори за предпочитане пред това да стоя на открито или да клеча в храстите.

Дори не спрях да помисля дали там не се е скрила някоя мечка, пума или друг недружелюбен представител на фауната. За щастие нямаше такъв.

Пространството беше пет на пет стъпки, влажно, тъмно и лепкаво. Таванът се състоеше от разкривените корени на дървото, покрити с песъчлива почва, като покрив на дупка на язовец. Но все пак беше солиден. Подът беше влажен, но не кален и за първи път от часове дъждът спря да барабани по главата ми.

Изтощена, аз пропълзях в дъното на дупката, сложих мокрите обувки до мен и заспах. Заради студените и влажни дрехи сънувах ярки, объркани сънища, изпълнени с кръв и раждания, дървета, скали и дъжд, и често се будех в полусъзнанието на крайната умора и заспивах пак след секунди.

Сънувах, че раждам. Не изпитвах болка, но видях подаващата се глава, сякаш стоях между краката си, едновременно майка и акушерка. Взех голото дете в ръцете си, все още изцапано с кръв, и го подадох на бащата. Подадох я на Франк, но всъщност Джейми махна плацентата от лицето ѝ и каза: „Красива е.“

После се будех и заспивах, търсех път през канари и водопади, търсех трескаво нещо, което бях загубила. Будех се и заспивах, преследвана през гори от нещо ужасно и непознато. Будех се и заспивах, с нож в ръката, червен от кръв, но чия, не знаех.

Събудих се напълно от миризма на изгоряло и веднага се изправих. Дъждът беше спрял, именно тишината ме събуди. Миризмата на дим беше силна, обаче не бе част от съня.

Подадох глава от дупката си като охлюв, който предпазливо наднича от черупката си. Небето беше бледо лилаво-сиво, осеяно с оранжеви ивици над планините. Гората около мен бе тиха и мокра. Наближаваше залез и мракът се събираше в падините.

Изпълзях навън и се огледах. Потокът зад мен течеше с пълна сила и клокоченето му бе единственият звук, който се чуваше. Земята се издигна под мен към малък хребет. На върха му имаше голяма топола — източникът на дима. Дървото беше ударено от мълния; половината му корона беше още зелена и се очертаваше рошава на фона на бледото небе. Другата половина беше почерняла, както и едната страна на масивния ствол. Бели струйки дим се издигаха от него като призраци, избягали от робството на заклинателя, и червените линии на огъня просветваха мимолетно под почернялата коруба.

Огледах се за обувките си, но не можах да ги открия в сенките. И тръгнах боса по склона към овъгленото дърво, пъшкайки от усилие. Всичките ми мускули се бяха сковали от съня и студа. Имах чувството, че и аз съм дърво, което бавно оживява, тръгва по хълма с разкривените си и тромави корени.

До дървото беше топло. Блажено, прекрасно топло. Въздухът миришеше на пепел и изгоряло, но беше топло. Застанах възможно най-близо, разперих широко наметалото си и застинах, вдигайки пара.

Известно време дори не се опитвах да мисля; просто стоях там, усещах как измръзналата ми плът се сгрява и омеква отново. Но когато кръвта ми пак потече по вените, натъртванията започнаха да ме болят и изпитах огромен глад; беше минало доста време от закуската.

Вероятно щеше да мине още повече време до вечерята, помислих си мрачно. Тъмнината вече пълзеше от падината, а аз все още бях изгубена. Погледнах към отсрещния хребет; нямаше и следа от проклетия кон.

— Предател — промърморих. — Вероятно е избягал, за да се присъедини към някое стадо елени.

Потърках ръце; дрехите ми бяха почти сухи, но температурата падаше; щеше да е мразовита нощ. Дали беше по-добре да я прекарам тук, на открито, близо до удареното от мълния дърво, или да се върна в дупката си, докато още беше достатъчно светло?

Някакво шумолене в храстите зад мен ме накара да реша. Дървото вече се охлаждаше, но още бе горещо на допир, огънят догаряше. Нямаше да възпира дебнещи нощни хищници. При липсата на огън и на оръжия единствената ми защита беше да се скрия в тъмното като мишка или заек. Е, и без това трябваше да се върна за обувките си.

Неохотно изоставих излъчваната топлина и тръгнах към поваленото дърво. Пропълзях отдолу и видях някаква бледа издутина на тъмната земя в ъгъла. Докоснах я, но не усетих мекотата на кожените си мокасини, а нещо твърдо и гладко.

Инстинктите ми схванаха естеството на предмета, преди мозъкът да открие думата, и аз бързо отдръпнах ръка. Поседях за момент с разтуптяно сърце. После любопитството надделя над първичния страх и започнах да разравям песъчливата почва около предмета.

Наистина беше череп, с долна челюст, макар че мандибулата бе прикачена само с остатъци от изсъхнали сухожилия. Част от счупен гръбначен прешлен изтрака в него.

— „Колко време трябва да пролежи човек в земята, докато изгние?“[25] — промърморих, като завъртях черепа в ръцете си. Костта беше студена и мокра, леко загрубяла от досега с влагата. Светлината беше твърде слаба, за да видя подробности, но напипвах дебелите ръбове на челото и гладкия емайл на кучешките зъби. Вероятно беше мъж, но не стар; повечето зъби си бяха на мястото и не бяха много протрити — поне доколкото можех да преценя опипом.

Преди колко време? Осем или девет години, беше казал гробарят на Хамлет. Нямах представа дали Шекспир е разбирал нещо от криминалистика, но ми се струваше разумна преценка. Или поне повече от девет години.

Как се беше озовал тук? Чрез насилие, отговориха инстинктите ми и умът ми бързо го потвърди. Един изследовател би умрял от болест, глад или студ — прогоних тези мисли, опитвах се да не обръщам внимание на ръмжащия си стомах и на влажните дрехи, — но не би свършил заровен под дърво.

Чероки или тускарора погребваха мъртвите си, но не така, сами, в падина. И не на части. Именно счупеният шиен прешлен ми разкри истината; ръбовете бяха сплескани, а счупването беше чисто.

— Някой много те е мразил, нали? — казах аз. — Не са се задоволили със скалпиране; отнесли са цялата ти глава.

Което ме накара да се зачудя — дали и остатъкът от него е тук? Прекарах ръка по лицето си, мислех, но все пак и без това нямах какво друго да правя; нямаше да ида никъде преди изгрев, а вероятността да заспя бе станала все по-малка след откриването на съквартиранта ми. Оставих внимателно черепа настрани и започнах да копая.

Вече беше съвсем тъмно, но дори най-тъмната нощ рядко е непрогледна. Небето беше покрито с облаци, които отразяваха доста светлина дори в плитката ми дупка.

Песъчливата земя беше мека и лесно се копаеше, но след няколко минути пръстите ми започнаха да се разраняват и аз изпълзях навън, колкото да намеря някаква пръчка. След още малко ровене стигнах до нещо твърдо; не беше кост обаче, не беше и метал. Камък, помислих си, като опипвах тъмния овал. Просто речен камък? Едва ли; беше твърде гладък, но с нещо по него; някакъв издълбан знак, макар че пръстите ми не бяха толкова чувствителни, че да разбера какво е.

Още копаене не извади нищо. Или останалото от Йорик не беше тук, или беше закопан много дълбоко и нямах шанс да го открия. Прибрах камъка в джоба си, седнах на пети и започнах да търкам ръце в полата си. Поне се бях сгряла от усилието.

Седнах отново и взех черепа в скута си. Колкото и да беше зловещо, все пак ми беше някаква компания, някакво разсейване от собствената ми участ. Напълно осъзнавах, че всичките ми действия от около час насам са единствено разсейване; за да се преборя с паниката, която усещах някъде под повърхността на съзнанието си и която всеки миг можеше да се появи като остър край на потънал клон. Това щеше да е дълга нощ.

— Добре — казах на черепа. — Да си чел нещо интересно напоследък? Не, сигурно нямаш много книги. Може би малко поезия? — Прокашлях се и започнах с Кийтс, загрях с „Написано с отвращение към вулгарното суеверие“ и продължих с „Ода за гръцката урна“.

— … ти влюбен ще пребъдеш, тя прекрасна ще пребъде! — изрецитирах аз. — Имаше и още, но го забравих. Не е зле, нали? Искаш ли да опитам нещо от Шели? „Ода на западния вятър“ е хубаво — мисля, че ще ти хареса.

Зачудих се защо реших така; нямах конкретна причина да смятам, че Йорик е индианец, а не европеец, но осъзнах, че наистина мисля така — вероятно заради камъка, който намерих с него. Свих рамене с надеждата, че великата английска поезия ще има същия защитен ефект като лагерен огън, поне що се отнася до мечките и пумите.

Като гората да съм твоя лира!

Какво че лист след лист от мене пада?

И твоят покрив, който не умира,

да опне струните ни, да изстрада

една красива в болката си песен!

О, Дух свиреп, да бъдем без пощада!

Мой дух стани! От моя глас унесен!

Със думите ми сгрей сърцата нови!

Като листа над нивите наесен

разхвърляй мислите ми по земята —

Искри от неизгаснали огньове!

Бъди в стиха ми на пророк тръбата!…

О, Ветре! Зима следва твоя полет!

Но знай — след нея пак ще дойде Пролет![26]

Последният куплет изтля на устните ми. На хребета видях светлина. Малка искра, която се разрасна в пламък. Отначало си помислих, че някой въглен от удареното от мълния дърво се е разпалил, но после тя помръдна. Плъзна се бавно по хълма към мен, като се носеше точно над храстите.

Скочих на крака и едва тогава осъзнах, че нямам обувки. Трескаво заопипвах земята, обикалях отново и отново тясното пространство. Но нямаше смисъл. Обувките ми бяха изчезнали.

Грабнах черепа и застанах боса, обърната към светлината.

Гледах как се приближава, носи се по хълма като пухче от асклепия. Една мисъл се носеше из парализирания ми ум — стих от Шели: „Див дух на ярост и на надпревара“. Някъде в дълбоките ъгълчета на съзнанието ми нещо отбеляза, че Шели е имал по-здрави нерви от мен. Стиснах по-силно черепа. Не беше кой знае какво оръжие, но някак си не мислех, че онова, което се спуска, може да бъде прогонено с ножове или пищови.

Не беше само защото заради мокрите растения бе малко вероятно някой да се спуска през гората с пламтяща факла. Светлината не приличаше на факла или фенер. Не потрепваше, а гореше с меко, стабилно сияние.

Тя се носеше на няколко стъпки над земята, точно на нивото, на което някой би носил факла. Приближаваше се бавно, с темпото на ходещ човек. Видях как подскочи леко и премина към ритъма на стабилна крачка.

Свих се в дупката си, почти скрита от насипа пръст и изтръгнатите клони. Замръзвах, но потта се стичаше по тялото ми и усещах смрадта на собствения си страх. Скованите пръсти на краката ми се свиха в пръстта от желание да избягам.

Бях виждала и преди Огън на свети Елмо, в морето. Колкото и да беше зловещо, течното му синьо сияние не приличаше на бледата светлина, която приближаваше. Тя нямаше нито искри, нито цвят; само призрачно сияние. Блатен газ, казваха хората в Крос Крийк, когато се споменеше за светлините в планината.

Ха, казах си, но беззвучно. Блатен газ друг път!

Светлината мина през малка горичка елши и излезе на полянката пред мен. И не беше блатен газ.

Той беше висок и гол. Ако не се броеше препаската, по него нямаше друго освен боя; дълги червени ивици по ръцете, краката и торса, а лицето му беше чисто черно, от брадичката до челото. Косата му беше мазна и вдигната като гребен, от който стърчаха две пачи пера.

Аз бях невидима, напълно скрита в тъмното си убежище, докато факлата в ръката му го обливаше с мека светлина, която сияеше по гладките гърди и рамене и засенчваше орбитите на очите. Но той знаеше, че съм тук.

Не смеех да помръдна. Дъхът ми звучеше болезнено силно в ушите. Той просто стоеше там, вероятно на десетина крачки от мен, и гледаше право в тъмната ми дупка, сякаш беше посред бял ден. Факлата му гореше стабилно и беззвучно, бледа като траурна свещ, без да изгаря дървото.

Не знам колко дълго съм стояла така, преди да ми хрумне, че вече не ме е страх. Още беше студено, но сърцето ми забави ритъма си, а пръстите на краката ми се отпуснаха.

— Какво искаш? — попитах аз и едва тогава осъзнах, че всъщност от известно време разговаряме безмълвно. Разговор без думи. Не продумвахме, но все пак някак разговаряхме.

Облаците се бяха вдигнали и се разкъсваха пред лекия вятър и между тях вече се виждаха черни, озарени от звездите парчета. Гората бе притихнала, но по обичайния начин за наквасена от дъжда нощна гора; високите дървета въздишаха и проскърцваха, храстите шумяха от вятъра, а на фона на всичко това бе постоянното шуртене на невидимата вода, като екот на завихрения въздух.

Поех дълбоко дъх, внезапно се почувствах много жива. Въздухът беше плътен и сладък, с дъх на зеленина, на билки и на мъртви листа, но примесен с миризмите на бурята — влажен камък, влажна земя, издигаща се мъгла и остра нотка на озон, внезапна като гръмотевицата, която бе ударила дървото.

Земя и въздух, помислих си внезапно, и огън и вода. Ето ме сред всички стихии; насред тях и оставена на милостта им.

— Какво искаш? — попитах отново, чувствах се безпомощна. — Нищо не мога да направя за теб. Знам, че си там; мога да те видя. Но това е всичко.

Нищо не помръдна, не бяха изречени думи, но в ума ми се оформи съвсем ясна мисъл, с глас, който не беше моят.

Това е достатъчно.

Без да бърза, той се обърна и си тръгна. Когато измина двайсетина крачки, светлината на факлата му изчезна, както се стапя последната светлина на деня в нощта.

— О — казах смаяно. — Господи! — Краката ми трепереха и седнах. Черепът — за който почти бях забравила — още бе в скута ми.

Седях така дълго, гледах и се ослушвах, но не се случи нищо повече. Планината около мен беше тъмна и непрогледна. Вероятно на сутринта щях да открия пътеката, но ако тръгнех да бродя в мрака, щях само да пострадам.

Вече не се страхувах; страхът ме бе напуснал по време на срещата с… каквото и да беше. Още ми беше студено обаче и бях много, много гладна. Оставих черепа, свих се до него и се покрих с влажното наметало. Заспах след доста време, лежах в мразовитата си дупка и се взирах в звездите в пролуките между облаците.

Опитах се да осмисля последния половин час, но нямаше нищо за осмисляне; нищо не се беше случило. И все пак се беше случило; той беше тук. Усещането за него остана у мен, някак смътно успокояващо, и накрая заспах, положила буза на купчина сухи листа.

Сънувах неспокойно, заради студа и глада; процесия от откъслечни образи. Ударени от мълния дървета, които сияеха като факли. Изкоренени от земята дървета, които ходеха с корените си с ужасяваща подскачаща походка.

Лежа в дъжда с прерязано гърло, топла кръв тече по гърдите ми, в изстиващата ми плът се разлива странен покой. Пръстите ми са сковани, не могат да помръднат. Дъждът жили кожата ми като градушка, всяка студена капка е като чук, а после дъждът се стопли и започна да пада меко по лицето ми. Погребана съм жива, черна пръст се сипе в отворените ми очи.

Събудих се с разтуптяно сърце. И останах да лежа тихо. Вече беше посред нощ; небето се простираше ясно и безкрайно над мен, а аз лежах в купа от мрак. След малко заспах отново, преследвана от сънища.

Вълци вият в далечината. Бягам в паника през гора от бели тополи, покрита със сняг, червената смола на дърветата сияе като кървави скъпоценни камъни по бялата кора. Един мъж стои сред кървящите дървета, главата му е съвсем гола, освен гребен от черна мазна коса. Има дълбоки очи и крива усмивка, а кръвта на гърдите му е по-ярка от смолата на дърветата.

Вълци, приближават се. Вият и лаят, аз също усещам силната миризма на топла кръв, бягам с глутницата, бягам от глутницата. Бягам. Бързонога съм, белозъба, усещам призрака на кръв в устата си, жили носа ми. Глад. Преследване, улавяне, убийство и кръв. Бумтене на сърце, препускаща кръв, паниката на преследвания.

Усетих как костта на ръката ми изпука като сух клон и усетих топлия костен мозък в устата си — солен, хлъзгав по езика ми.

Нещо докосна лицето ми и аз отворих очи. Огромни жълти очи се взираха в мен от тъмната козина на белозъб вълк. Изпищях и замахнах към него, а звярът се отдръпна със сепнато „Уаф!“.

Обърнах се на колене и се свих трепереща. Тъкмо беше съмнало. Светлината на зората беше нова и нежна, и ми показа много ясно огромния черен силует на… Роло.

— О, Господи, какво, по дяволите, правиш тук, ти проклет, ужасен… мръсен звяр! — Вероятно накрая щях да се овладея, но Джейми ме изпревари.

Големите му ръце ме издърпаха от скривалището ми, прегърнаха ме здраво и ме потупаха тревожно в търсене на увреждания. Вълната на наметалото му беше мека до лицето ми и миришеше на влага и сапун от луга, и на неговата мъжка миризма, която вдишах като кислород.

— Добре ли си? За бога, сасенак, добре ли си?

— Не. Да — казах аз и се разплаках.

Не продължи дълго; беше по-скоро от шока от облекчението. Опитах се да го кажа, но Джейми не ме слушаше. Вдигна ме на ръце, каквато си бях мръсна, и ме понесе към малкия поток.

— Тихо — каза той, притискаше се към себе си. — Тихо, mo chridhe. Вече всичко е наред, в безопасност си.

Още бях замаяна от студа и от сънищата. След като толкова дълго бях сама, без човешки глас, неговият ми се струваше странен, нереален и труден за разбиране. Но прегръдката му беше топла и реална.

— Почакай — казах и дръпнах леко ризата му. — Почакай, забравих. Трябва да…

— Господи, чичо Джейми, погледни това!

Джейми се обърна. Младия Иън стоеше пред моето убежище, обрамчено от провиснали корени, и държеше черепа.

Усетих как мускулите на Джейми се стягат.

— Господи, сасенак, какво е това?

— Искаш да кажеш кой — отвърнах аз. — Не зная. Но е добър човек, струва ми се. Не давай на Роло да припарва до него; няма да му хареса. — Роло душеше черепа в дълбока концентрация, влажните черни ноздри потрепваха от интерес.

Джейми ме погледна в лицето и се смръщи леко.

— Сигурна ли си, че си добре, сасенак?

— Не — отвърнах, вече се съвземах, защото се разбудих напълно. — Студено ми е и умирам от глад. Случайно да си донесъл закуска? — попитах с копнеж. — Мога да убия за чиния с яйца.

— Не — каза той и ме остави, докато ровеше в спорана си. — Нямах време да се занимавам с храна, но нося малко бренди. Ето, сасенак, ще ти се отрази добре. А после — изви вежда — ще ми кажеш как, по дяволите, се озова насред нищото, нали?

Смъкнах се на един камък и отпих с благодарност от брендито. Манерката се тресеше в ръцете ми, но постепенно започнах да се успокоявам, когато тъмнокехлибарената течност си проправи път през стените на празния ми стомах и навлезе в кръвообращението.

Джейми стоеше до мен, с ръка на рамото ми.

— Откога си тук, сасенак? — попита той тихо.

— Цяла нощ — отвърнах и се разтреперих отново. — От обед вчера, когато проклетият кон — мисля, че се казва Юда — ме хвърли от ръба ей там.

Кимнах към скалния ръб. Насред нищото беше добро описание на мястото. Това можеше да е всяка от хилядите безименни падинки по тези хълмове. Хрумна ми нещо — мисъл, която трябваше да ми хрумне преди доста време, ако не бях така измръзнала и замаяна.

— А ти как ме откри, по дяволите? — попитах. — Да не би някой от Мюлерови да ме е последвал или… не ми казвай, че проклетият кон те е довел при мен, като Ласи?

— Той е скопец, лельо — каза укорително Иън. — Не е момиче. Но ние изобщо не сме го виждали. Не, Роло ни доведе при теб. — Той се ухили гордо на кучето, което изглеждаше невъзмутимо, сякаш постоянно извършваше такива геройства.

— Но ако не сте видели коня ми — започнах, смаяна, — как изобщо разбрахте, че съм си тръгнала от Мюлер? И как Роло… — замълчах, защото видях, че двамата мъже се споглеждат.

Иън сви леко рамене и кимна на Джейми. Той клекна до мен и вдигна края на роклята ми, за да хване босите ми крака в големите си топли ръце.

— Краката ти са замръзнали, сасенак — каза тихо. — Къде си изгуби обувките?

— Ами там — казах и посочих към изкорененото дърво. — Сигурно още са там. Свалих ги, за да прекося потока, после ги оставих и вече не ги намерих в тъмното.

— Не са там, лельо — каза Иън. Звучеше много странно и аз го погледнах изненадана. Той още държеше черепа и го въртеше предпазливо в ръцете си.

— Не, не са — Джейми беше свел глава над краката ми и аз виждах как утринната светлина блести в косата му, която се спускаше по раменете, рошава, сякаш го бяха вдигнали набързо от леглото.

— Бях си легнал и спях — каза той, като ехо на мислите ми. — Когато този звяр внезапно пощуря. — Посочи с брадичка към Роло, без да вдига очи. — Лаеше и виеше, и се хвърляше към вратата, сякаш отвън беше самият Дявол.

— Извиках му, опитах се да го удържа и да го укротя — каза Иън, — но той не спираше, каквото и да правех.

— Да, продължи и чак слюнка хвърчеше от устата му. Бях сигурен, че е побеснял. Помислих си, че ще ни направи нещо, затова казах на Иън да отвори вратата и да го пусне навън. — Джейми седна на пети и се смръщи към краката ми, после махна едно мъртво листо от ходилото ми.

— Е, отвън наистина ли беше Дяволът? — попитах дръзко.

Джейми поклати глава.

— Обиколихме полянката от кошарата до извора и не намерихме нищо… освен това. — Той бръкна в спорана си и извади обувките ми. Погледна ме в лицето, напълно безизразен.

— Бяха на прага, една до друга.

Цялото ми тяло настръхна. Вдигнах манерката и допих брендито.

— Роло се отскубна от нас и хукна като хрътка — каза Иън, нетърпелив да продължи историята. — Но после се върна и започна да души обувките ти, да вие и да плаче.

— И аз имах чувството, че правя същото — каза Джейми, извил леко устни, но виждах, че страхът е още в очите му.

Преглътнах, но устата ми беше твърде суха, за да заговоря, въпреки брендито.

Джейми ми обу едната обувка, после и другата. Бяха влажни, но леко топли от тялото му.

— Наистина си помислих, че може да си мъртва, Пепеляшке — каза тихо, навел глава, за да скрие лицето си.

Иън не забеляза, разказваше ентусиазирано историята.

— Моето умно куче хукна, все едно е надушило заек и ние грабнахме наметалата и се втурнахме след него, като спряхме само да вземем една главня от огнището и да потушим огъня. Започнахме да го следваме, нали, момче? — Потърка ушите на Роло с обич и гордост. — И ето ни тук!

Брендито шумеше в ушите ми, потапяше ме в топло, приятно одеяло, но ми бе останал достатъчно разум, за да съобразя, че преди Роло да открие пътя към мен… някой бе изминал същия този път с моите обувки.

Бях запазила остатъци от гласа си и успях да кажа леко дрезгаво:

— А… видяхте ли нещо… по пътя?

— Не, лельо — каза Иън, внезапно сериозен. — А ти?

Джейми вдигна глава и аз видях как тревогата и изтощението са изпили лицето му и широките скули изпъкват под кожата. Не бях единствената, която бе изкарала дълга и тежка нощ.

— Да, ще ви разкажа по-късно. Сега мисля, че ще се превърна на тиква. Нека си вървим.

* * *

Джейми беше довел коне, но нямаше начин да ги свалим в падината. Трябваше да вървим по бреговете на придошлия поток, като газехме в плитчините, после да се катерим по скалистия склон до мястото, където бяха вързани животните. С омекнали крака и нестабилна след изпитанието си, аз не бях от особена помощ в това начинание, но Джейми и Иън успяваха да ме избутват през препятствията и си ме подаваха като голям и тежък пакет.

— Наистина не бива да даваш алкохол на хора, получили хипотермия — казах немощно, когато Джейми вдигна манерката до устните ми по време на една почивка.

— Не ми пука какво си получила, ще ти олекне от него — каза той. Още беше мразовито заради дъжда, но лицето му бе зачервено от изкачването. — Освен това — добави той, като попи челото си с наметалото, — ако припаднеш, поне няма да се мяташ толкова. Господи, все едно дърпам новородено теле от блато.

— Извинявай — казах аз. Лежах на земята със затворени очи, надявах се да не повърна. Небето се въртеше в една посока, а стомахът ми в друга.

— Ей, куче! — извика Иън.

Отворих око да видя какво става и видях, че Иън удържа Роло от черепа, който бях настояла да вземем с нас.

На дневна светлина той не беше така страховит. С петна и обезцветен от почвата, в която бе лежал, отдалече приличаше на изгладен от вятъра и дъжда камък. Няколко зъба се бяха отчупили, но като че ли нямаше други поражения.

— И какво точно смяташ да правиш с този Очарователен принц? — попита Джейми, като ме погледна укорително и критично. Беше пребледнял и задъхан. Погледна надолу към мен и приглади косата от очите ми. — Добре ли си, сасенак?

— По-добре — уверих го и седнах. Пейзажът не бе спрял напълно да се върти около мен, но брендито, което нахлу във вените ми, правеше това въртене малко по-приятно, като успокояващия бяг на дървета зад прозореца на влак.

— Предполагам, че трябва да го отнесем у дома и да му направим християнско погребение? — Иън огледа със съмнение черепа.

— Едва ли ще му хареса; не мисля, че е бил християнин. — Борех се с живия спомен за мъжа, когото бях видяла в падината. Макар да бе вярно, че някои индианци бяха покръстени от мисионери, точно този гол господин с боядисаното в черно лице и перата в косата определено ме остави с впечатлението, че е езичник.

Порових със сковани пръсти в джоба на полата си.

— Това беше заровено с него.

Извадих плоския камък, който бях открила. Беше мръснокафяв, неправилен овал колкото половината ми длан. Беше сплескан от едната страна, заоблен от другата и гладък, сякаш бе лежал на речно дъно. Обърнах го в дланта си и ахнах.

На плоската страна наистина имаше изображение, както си бях помислила. Беше знак с формата на спирала, която се свива в себе си. Но не тя накара Джейми и Иън да се вгледат в ръката ми, като почти удариха глави един в друг.

Там, където гладката повърхност беше отчупена, в камъка сияеше огън, малки огънчета в зелено, оранжево и червено се бореха яростно за светлината.

— Господи, какво е това? — попита смаяно Иън.

— Това е опал и то много голям — каза Джейми. Побутна камъка с големия си показалец, сякаш да провери дали е истински. Беше.

Прекара ръка през косата си, мислеше, после ме погледна.

— Казват, че опалите носят нещастие, сасенак. — Реших, че се шегува, но изглеждаше притеснен. Той беше пътувал много, образован човек, но все пак беше роден в планинска Шотландия и знаех, че у него има дълбоко суеверна жилка, макар че тя не се проявяваше често.

Ха, помислих си. Прекара нощта с призрак и си мислиш, че той е суеверен?

— Глупости — казах по-убедено, отколкото се чувствах. — Това е просто камък.

— Е, не мисля, че носят лош късмет, чичо Джейми — каза Иън. — Мама има малък пръстен с опал, който е от майка ѝ, но не прилича на този! — Той докосна почтително камъка. — Тя обаче наистина казва, че опалът поемал нещо от собственика си — ако имаш опал, който е принадлежал на добър човек, тогава всичко е наред, и ще ти носи късмет. Но иначе… — Сви рамене.

— Е, добре — рече сухо Джейми, после кимна към черепа. — Ако е бил на този човек, като че ли не му е донесъл късмет.

— Поне знаем, че не са го убили заради него — изтъкнах аз.

— Вероятно не са го искали, защото са знаели, че носи лош късмет — предположи Иън. Смръщи се към камъка, между веждите му имаше бръчка. — Може би трябва да го върнем пак там, лельо.

Потърках носа си и погледнах Джейми.

— Може да е доста ценен — казах.

— Аха. — Двамата стояха замислени, разкъсвани между суеверието и прагматизма.

— Ами добре — рече накрая Джейми, — сигурно няма да навреди да го задържим малко. — Единият край на устата му се изви в усмивка. — Нека аз го нося, сасенак; ако ме повали мълния на път към дома, ти ще можеш да го върнеш.

Станах тромаво, като се държах за ръката на Джейми. Примигнах и се олюлях, но запазих равновесие. Джейми взе камъка от ръката ми и го пъхна в спорана си.

— Ще го покажа на Наяуене — казах аз. — Тя сигурно знае какво означава този знак.

— Да, добре се сети, сасенак — съгласи се Джейми. — А ако Чаровният принц се окаже неин роднина, може да ѝ го дадеш, имаш благословията ми. — Той кимна към малката кленова горичка на стотина метра от нас, зеленото ѝ бе започнало да се опъстря в жълто.

— Конете са вързани ей там. Ще можеш ли да вървиш, сасенак?

Погледнах замислено към краката си. Те като че ли бяха много по-далече от обикновено.

— Не съм сигурна. Мисля, че съм пияна.

— О, не, лельо — увери ме любезно Иън. — Татко казва, че не си пиян, щом можеш да стоиш прав.

Джейми се засмя и преметна края на наметалото на рамото си.

— Моят татко казваше, че не си пиян, ако можеш да откриеш задника си с ръце. — Огледа гърба ми с извита вежда, но мъдро размисли и не каза това, което си беше наумил.

Иън се изхили и се закашля, после се успокои.

— О, да. Не е много далече, лельо. Сигурна ли си, че не можеш да вървиш?

— Е, аз няма да я нося пак — каза Джейми, без да изчака отговора ми. — Не искам да си сецна гърба. — Взе черепа от Иън, придържайки го с върховете на пръстите си и го положи деликатно в скута ми. — Изчакай тук с малкия си приятел, сасенак. С Иън ще доведем конете.

* * *

Беше ранен следобед, когато стигнахме на Фрейзърс Ридж. Бях измръзнала, мокра и гладна почти от два дни и определено бях замаяна; усещането се засилваше както от допълнителния прием на бренди, така и от усилията ми да обясня събитията от нощта на Иън и Джейми. Сега, на дневна светлина, всичко случило се ми изглеждаше нереално.

Но пък то всичко ми се струваше нереално, погледнато през мъглата на изтощението, глада и алкохолното опиянение. Затова, когато излязохме на поляната, си помислих, че димът от комина е просто халюцинация — докато не усетих миризмата на горяща дървесина от хикория.

— Нали казахте, че сте угасили огъня — рекох на Джейми. — Добре, че не сте изгорили къщата. — Това се случваше често; бях чувала за не една дървена хижа, изгоряла до основи в резултат на небрежно поддържано огнище.

— Наистина го угасих — каза той и слезе от седлото. — Има някой вътре. Познаваш ли коня, Иън?

Иън се надигна на стремето, за да погледне към кошарата.

— Ами това е проклетият кон на леля! — рече той с изненада. — И с него има още един, пъстър.

И наистина, новокръстеният Юда стоеше в кошарата, разседлан, и си разменяше бълхи с едър сив скопец.

— Знаеш ли чий е? — попитах аз. Още не бях слязла от седлото. Вълните на замайването ме заливаха през няколко минути и ме караха да се вкопчвам в него. Земята под коня като че ли се люлееше нагоре-надолу като океанско вълнение.

— Не, но е приятел — рече Джейми. — Нахранил е животните вместо мен и е издоил козата. — Кимна от пълната със слама ясла на конете към вратата, където на пейката стоеше ведро с мляко, покрито с четвъртита кърпа, за да не падне някоя муха в него.

— Ела, сасенак. — Посегна нагоре и ме хвана през кръста. — Ще те сложим в леглото и ще ти сварим чай.

Пристигането ни беше чуто; вратата на хижата се отвори и от нея погледна Дънкан Инес.

— О, ти си тук, Мак Дуб — рече той. — Какво е станало? Козата ти врещеше тъй, че щеше да събуди и мъртвите, и вимето ѝ щеше да се пръсне, когато дойдох по пътеката тази сутрин. — Видя ме и дългото му печално лице застина от изненада.

— Госпожо Клеър! — каза и огледа калните ми ръце и раздърпаните ми дрехи. — Да не сте имали злополука? Малко се притесних, когато видях коня сам на склона и малката ви кутия на седлото. Огледах се, виках, ама не можах да видя и следа от вас, затова доведох животното в къщата.

— Да, имах злополука — казах аз, опитвах се да стоя права и не успявах особено. — Добре съм обаче. — Не бях съвсем сигурна в това. Имах чувството, че главата ми е станала тройно по-голяма.

— Лягай — каза твърдо Джейми, като ме грабна за ръцете, преди да съм паднала. — Веднага.

— Баня — казах аз. — Първо.

Той погледна към потока.

— Ще замръзнеш или ще се удавиш. Или и двете. За бога, сасенак, хапни и лягай. Ще се измиеш утре.

— Сега. Гореща вода. Котле. — Нямах сили за дълъг спор, но бях решена. Нямаше да си легна мръсна и нямаше да пера после чаршафи.

Джейми ме погледна с раздразнение и извъртя примирено очи.

— Гореща вода, котле. Иън, донеси дърва и после идете с Дънкан да видите прасетата. Аз ще измия леля ти.

— Ще се измия сама!

— Няма да можеш.

Джейми беше прав; пръстите ми бяха така сковани, че не можех да разкопчая корсажа си. Той ме съблече като малко дете, захвърли настрани скъсаната пола и калната фуста и съблече ризата и корсета, който беше оставил червени следи по тялото ми. Изстенах заради безумната комбинация от болка и удоволствие, като потърках белезите, когато кръвта отново се върна в пристегнатия ми торс.

— Седни — каза той, бутна едно столче и аз се срутих на него. Той ме зави с юргана през раменете, после постави пред мен чиния с изсъхнала питка и отиде да рови в шкафа за сапун, изтривалка и кърпи.

— Намери зелената бутилка, моля те — казах, като отхапах от сухата овесена питка. — Ще трябва да си измия косата.

— Ммффммм. — Чуваше се още тракане и накрая той се върна прегърнал сума ти неща, сред които кърпа и бутилката с шампоана, който аз приготвях от хлорогалум, масло от лупина, орехови листа и цветове лайка — не исках да си мия косата със сапун от луга. Той остави всичко на масата, заедно с най-голямата ми купа, и внимателно я напълни с гореща вода от казана.

Остави я да изстине малко, после потопи изтривалката в нея и коленичи да измие краката ми.

Топлината по изранените ми, почти замръзнали крака беше най-близкото нещо до екстаз, което можех да очаквам от тази страна на небесата. Изморена и полупияна, аз имах чувството, че се разтапям от краката нагоре, докато той внимателно, но усърдно ме изми от глава до пети.

— Къде получи това, сасенак? — Аз се сепнах от полусънното си състояние и погледнах замислено към лявото си коляно. Беше подуто и от вътрешната страна бе тъмнолилаво на цвят.

— О… ами когато паднах от коня.

— Много небрежно от твоя страна — каза той рязко. — Не ти ли повтарям постоянно да внимаваш, особено когато си с нов кон? Не можеш да им се довериш напълно, докато не ги опознаеш. А ти не си достатъчно силна, за да се справиш с някой упорит или плашлив.

— Не беше въпрос на доверие — казах аз. Смътно се възхищавах на широките му сведени рамене, които се сгъваха гладко под памучната риза, докато миеше насиненото ми коляно. — Изплаши го мълния и аз паднах от девет метра височина.

— Можеше да си счупиш врата!

— Ами помислих, че съм го счупила — затворих очи, като се олюлявах леко.

— Трябваше да помислиш по-добре, сасенак. Изобщо не е трябвало да тръгваш по тая страна на хълма, камо ли…

— Нямаше начин — отворих очи. — Пътеката беше наводнена, трябваше да заобиколя.

Той се взираше в мен, скосените му очи се бяха свили на тъмносини цепки.

— Изобщо не е трябвало да тръгваш от Мюлерови в такъв дъжд! Нямаш ли достатъчно разум, за да знаеш, че земята ще е такава?

Изправих се с известно усилие, като придържах юргана на гърдите си. Хрумна ми, с лека изненада, че той е доста подразнен.

— Ами… не — отвърнах, опитвах се да събера мислите си. — Как бих могла да знам такова нещо? Освен това…

Той ме прекъсна, като плесна изтривалката в купата и пръсна вода по масата.

— Тихо! Не мисля да споря с теб!

Взирах се в него.

— А какво, по дяволите, мислиш да правиш? И защо ми крещиш? Нищо лошо не съм сторила!

Той вдиша силно през нос. После се изправи, взе парцала от купата и внимателно го изстиска. Издиша, коленичи пред мен и започна да бърше лицето ми.

— Не, не си — съгласи се. Ъгълчето на устата му потрепваше леко. — Но ужасно ме изплаши, сасенак, и заради това искам да ти се скарам, без значение дали го заслужаваш.

— О… — казах аз. Отначало ми стана смешно, но после усетих пробождане на разкаяние, когато видях колко изпито е лицето му. Ръкавът на ризата му беше изкалян, по чорапите му имаше тръни и осили, останали от нощта, през която ме бе търсил из тъмната планина, без да знае къде съм и дали съм жива. Наистина го бях изплашила ужасно, макар и неволно.

Докато търсех някакво извинение, установих, че и езикът ми е бавен като мислите. Накрая посегнах и махнах един жълт бодил от косата му.

— Защо не ми се скара на келтски? Така щеше да ти олекне, а аз нямаше да разбера и половината.

Той изсумтя по шотландски и завря главата ми в купата, като ме натисна силно по врата. Когато вдигнах глава, капеща, той хвърли кърпа на главата ми и започна да ми търка косата със силните си ръце, като заговори с официалния заплашителен тон на свещеник, който порицава грешниците от амвона.

— Глупава жена — каза на келтски. — Имаш мозък колкото муха! — В последвалите реплики различих думите „глупава“ и „тромава“, но бързо спрях да слушам. Затворих очи и потънах в удоволствието да ми търкат косата, а после и да я сресват.

Той ме докосваше сигурно и нежно, вероятно се беше научил да докосва така, докато е сресвал конските опашки. Бях го виждала да говори на конете, докато ги почистваше, както говореше и на мен сега, келтска утешителна литания под акомпанимента на свистенето на гребена или четката. Предполагах, че по отношение на конете се изразява по-ласкаво.

Ръцете му докосваха врата ми, голия ми гръб и раменете; мимолетни докосвания, които събуждаха размразената ми кожа. Потреперих, но оставих юргана да се плъзне в скута ми. Огънят още гореше силно. Пламъците танцуваха по котлето и стаята се беше стоплила.

Сега той описваше, с приятен, дружески тон, различните неща, които би искал да ми направи, като се започне с това да ме пребие до синьо с пръчка и се продължи нататък. Келтският беше богат език, а на Джейми никак не му липсваше въображение, станеше ли дума за насилие или секс. Без значение дали наистина го мислеше обаче, аз се радвах, че не разбирам всичко.

Усещах топлината от огъня по гърдите си, топлината на Джейми по гърба си. Ризата му се допря до кожата ми, когато се наведе да вземе една бутилка от рафта, и аз отново потреперих. Той забеляза това и прекъсна за миг тирадата си.

— Студено ли ти е?

— Не.

— Добре. — Острата миризма на камфор ужили носа ми и преди да съм помръднала една голяма ръка стисна рамото ми, задържа ме на място, а другата втри маслото в гърдите ми.

— Спри! Гъделичка ме! Спри ти казвам!

Той не спря. Аз се мятах диво, опитвах да избягам, но той беше много по-едър от мен.

— Стой мирна — каза, а пръстите му продължаваха да търкат дълбоко между ребрата ми, под ключицата, около гърдите ми, мажеха ме обилно, като прасе на шиш, преди да го сложат над огъня.

— Копеле такова! — извиках, когато ме пусна, задъхан от борбата и от смеха. Смърдях на мента и на камфор, а кожата ми се беше зачервила от брадичката до корема.

Той ми се ухили, отмъстил и напълно неразкаян.

— Ти ми го направи, когато имах треска — изтъкна, като бършеше ръце в кърпата. — Каквото за гъсока, това и за гъската, нали?

— Аз нямам треска! Дори нямам хрема!

— Но сигурно ще имаш, след като цяла нощ си спала с влажни дрехи. — Изцъка неодобрително с език като шотландска съпруга.

— Но ти никога не хващаш хрема, нали? Колко пъти си се простудявал, задето си спал навън? — попитах аз. — Господи, живял си в пещера седем години!

— И три от тях бях хремав. Все пак аз съм мъж — добави напълно нелогично. — Защо не си облечеш нощната риза, сасенак? Дрехите ти са мокри.

— Забелязах, но мокрите дрехи и студът не причиняват болест — информирах го, докато ровех под масата за падналия юрган.

Той изви вежди.

— Така ли?

— Така. — Изправих се, стиснала юргана. — Вече съм ти казвала, че бацилите причиняват болест. Ако не съм била изложена на бацили, няма да се разболея.

— Ооо, бацииииилите — каза той, завъртайки думата на езика си. — Боже, ама какъв хубав дебел задник имаш! Тогава защо хората се разболяват по-често през зимата, отколкото през пролетта? Бацилите да не се размножават на студено?

— Не точно. — И като се чувствах абсурдно срамежлива, аз разстелих юргана, за да го преметна пак на раменете си. Преди да успея да се завия, той ме хвана за ръката и ме дръпна към себе си.

— Ела тук — каза съвсем ненужно. Аз не успях да отвърна нищо, преди да ме плесне по голия задник, да ме обърне и да ме целуне силно.

После ме пусна и аз едва не паднах. Размахах ръце и той ме хвана през кръста да ме задържи.

— Не ми пука дали са бацилите, нощният въздух или кой знае какво — каза той, гледаше ме строго, отвисоко. — Не искам да се разболееш и това е. Сега скачай право в ризата и после в леглото!

Беше ми много хубаво да го прегръщам. Гладкият плат на ризата му беше хладен до сгрятото сияние на мазните ми гърди и макар че вълненият килт боцкаше бедрата и корема ми, усещането никак не беше неприятно. Потърках се бавно в него като котка в стълб.

— В леглото — каза той отново, но вече не така строго.

— Ммм — отвърнах и съвсем ясно показах, че не искам да ходя там сама.

— Не. — Загърчи се леко. Сигурно смяташе да се отдръпне, но тъй като не го пуснах, движението просто нагнети ситуацията.

— Ммххммм — рече той, като ме държеше здраво. Може и да бях опиянена, но не ми убягна факта, че Дънкан вероятно щеше да прекара нощта на чергата пред огнището. Иън на ниското легло. И макар да се чувствах малко лишена от задръжки в момента, все пак нямаше да стигна чак дотам.

— Баща ми ми е казал никога да не се възползвам от пияна жена — заяви той. Беше спрял да се движи, но сега започна отново, по-бавно, сякаш не можеше да се сдържи.

— Но на мен така ми е още по-хубаво — уверих го. — Освен това… — и се размърдах бавно и греховно. — Нали пак той беше казал, че не си пиян, ако можеш да намериш задника си с две ръце.

Той ме огледа оценяващо.

— Не искам да ти го казвам, сасенак, но не твоя задник стискаш в момента, ами моя.

— Точно така — уверих го. — Ние сме женени. Споделяме си всичко. Една плът сме; свещеникът го каза.

— Вероятно не трябваше да те мажа с онова — рече той почти на себе си. — Ама при мен няма такъв ефект!

— Е, ти си мъж.

Той направи последен галантен опит.

— Няма ли да хапнеш още малко? Сигурно умираш от глад.

— Ммххм. — Зарових лице в ризата му и го ухапах лекичко. — Умирам от глад.

* * *

Има една история за граф Монтроуз — че след битка млада жена го намерила да лежи на бойното поле полумъртъв от студ и глад. Тя свалила обувката си и смесила в нея ечемик със студена вода, за да нахрани графа, и така му спасила живота.

Купата, която завираха под носа ми, изглежда съдържаше същата живителна субстанция, с малката разлика, че моята беше топла.

— Какво е това? — попитах, като гледах бледите зърна, които плаваха в течността. Приличаше на пълна с личинки.

— Ечемичена отвара — каза Иън, взирайки се гордо в купата, сякаш беше първородното му чедо. — Сам я направих, от торбата, която донесе от Мюлерови.

— Благодаря ти — казах и отпих предпазливо. Не мислех, че я е приготвил в обувката си въпреки неприятния аромат. — Много е хубаво. Колко мило от твоя страна, Иън.

Той порозовя от удоволствие.

— О, нищо работа. Има още много, лельо. Или да ти донеса малко сирене? Мога да отрежа позеленелите парчета.

— Не, не… това е достатъчно — отвърнах бързо. — Ами… защо не вземеш пушката, Иън, и не се опиташ да отстреляш някоя катерица или заек? Сигурна съм, че ще съм в състояние да сготвя вечеря.

Той засия, усмивката преобрази дългото му костеливо лице.

— Радвам се да го чуя, лельо — рече той. — Трябваше да видиш какво ядяхме с чичо Джейми, докато те нямаше!

Остави ме да лежа на възглавниците и да се чудя какво да сторя с ечемичената отвара. Не исках да я пия, но се чувствах като локвичка топло масло — мека и почти течна — и мисълта да стана ми се струваше непосилна.

Джейми, без повече възражения, ме бе отнесъл в леглото, където довърши размразяването ми старателно и усърдно. Мислех си, че е хубаво, че няма да ловува с Иън. Смърдеше на камфор като мен; животните щяха да го усетят от цяла миля.

Той ме зави нежно с юргана, после ме остави да спя и отиде да поздрави Дънкан по-официално и да му предложи гостоприемството си. Чувах шепота им отвън; седяха на пейката пред вратата и се наслаждаваха на късното слънце. Дълги, бледи лъчи влизаха косо през прозореца и озаряваха с топло сияние бакъра и дървото вътре.

Слънцето докосна и черепа. Той стоеше на масата ми за писане в другия край на стаята, на която за домашния уют допринасяха глинена вазичка с цвета и моят дневник.

Именно дневникът ме събуди от ступора ми. Раждането, на което бях присъствала във фермата на Мюлер, ми се струваше вече далечно и смътно; реших, че ще е най-добре да запиша всички подробности, докато още можех да си ги спомня.

И така, пришпорвана от професионалния дълг, аз се протегнах, изстенах и седнах. Още се чувствах леко замаяна и ушите ми звъняха от остатъчните ефекти от брендито. Освен това ме болеше почти навсякъде — на някои места повече от други, — но общо взето бях в работно състояние. А и започвах да огладнявам.

Наистина се надявах Иън да се върне с някакво месо; знаех, че не бива да слагам в свития си стомах сирене и солена риба, но един хубав, укрепващ бульон от катерица с пресен лук и сушени гъби щеше да ми дойде много добре.

Като стана дума за бульон — плъзнах се неохотно от леглото и прекосих пода до огнището, където излях студената ечемичена супа пак в гърнето. Иън беше направил за цял полк — стига полкът да се състоеше от шотландци, разбира се. Те живееха в страна, в която вирееха малко ядливи неща, и бяха способни да се насладят на всякакви каши без никакви подправки или вкус. Аз бях от по-изнежено племе и не можех да се меря с тях.

Отвореният чувал с ечемик стоеше до огнището, зеблото му още беше влажно. Трябваше да пръсна зърното, за да изсъхне, иначе щеше да изгние. Насиненото ми коляно възрази, когато отидох да взема голяма плоска кошница от тръстика и коленичих, за да разстеля влажното зърно на тънък слой в нея.

— А дали е кротък, Дънкан? — гласът на Джейми се чуваше ясно през прозореца. Кожата беше навита нагоре, за да пропуска въздух и аз усетих миризмата на тютюн от лулата на Дънкан. — Той е едър и силен, но изглежда добродушен.

— О, много е хубав — рече Дънкан с известна гордост в гласа. — Наистина е кротичък. Госпожица Джо накара коняря си да го избере на пазара в Уилмингтън. Рекла му да намери кон, който може да се управлява с една ръка.

— Ммфффмм. Да, е, той е красиво създание. — Дървената пейка изскърца, когато един от тях се размърда. Усетих неизреченото зад комплимента на Джейми и се запитах дали и Дънкан го усети.

Отчасти го правеше просто от снизхождение; Джейми беше израснал на кон и не смяташе, че ръцете изобщо са необходими при ездата; бях го виждала да насочва коня само с колене и бедра или да го пришпорва в галоп по бойното поле с вързани на шията на коня юзди, за да са свободни ръцете му да държат меч или пищов.

Но Дънкан не беше нито ездач, нито войник. Той бе живял като рибар близо до Ардросан, докато Въстанието не го беше откъснало, като много други, от мрежите и лодката му и не го бе изпратило към Калоден и бедствието.

Джейми не беше толкова нетактичен да изтъкне нещо, което Дънкан вероятно добре съзнаваше; но определено се опитваше да намекне нещо друго. Дали Дънкан го разбра?

— Тя на теб иска да помогне, Мак Дуб, и ти го знаеш — каза много сухо Дънкан, беше го разбрал добре.

— Не съм казал друго, Дънкан — отвърна спокойно Джейми.

— Ммффммм.

Усмихнах се въпреки леката острота между тях. Дънкан владееше не по-зле от Джейми шотландското изкуство да бъде красноречив и без думи. Точно този звук съдържаше както лека обида от намека на Джейми, че не е било редно Дънкан да приема кон като подарък от Джокаста, така и желанието му да приеме последвалото извинение за оскърблението.

— Е, помисли ли? — Пейката изскърца, когато Дънкан внезапно смени темата. — Кой ще бъде — Синклер или Джорди Чизхолм?

Без да даде време на Джейми да отговори, той продължи, но личеше, че го е казвал и преди. Зачудих се дали се опитва да убеди Джейми, или себе си. Или само се опитва да помогне и на двамата да стигнат до решение, като повтаря фактите по случая.

— Вярно е, че Синклер е бъчвар, но Джорди е добро момче; работи здраво и има двама сина. Синклер не е женен, затова не се нуждае толкова да се установи, но…

— Ще му трябват обръчи, инструменти, желязо и сухо дърво — прекъсна го Джейми. — Може да спи в работилницата си, но все пак ще му трябва работилница, за да спи в нея. А ще струва много скъпо да се купи всичко необходимо за бъчварница. На Джорди ще му трябва само храна за семейството му, но ние можем да му я осигурим тук; освен това в началото ще има нужда само от няколко сечива. Той сигурно има брадва, нали?

— Да, има я още от принудителния труд, но сега е сеитба, Мак Дуб. Разчистването…

— Знам това много добре — каза Джейми леко недоволно. — Нали аз засях пет акра зърно преди месец. И разчистих преди това. — Докато Дънкан беше стоял в Ривър Рън, беше обикалял кръчмите и се бе сдобил с нов кон. Чух това, чу го и Дънкан; настъпи тишина, която говореше повече от думите.

Пейката проскърца и тогава Дънкан заговори отново, по-меко:

— Леля ти Джо ти изпраща подарък.

— О, така ли? — Остротата в гласа му беше още по-осезаема. Надявах се Дънкан да я вземе предвид.

— Бутилка уиски. — В гласа му се усещаше усмивка, на която Джейми отговори с неохотен смях.

— О, така ли? — каза отново, с доста по-различен тон. — Това е много мило.

Чу се проскърцване и шум, когато Дънкан се изправи.

— Ела с мен да я вземем, Мак Дуб. Нека пийнем малко, няма да ти навреди.

— Не, не мога — отвърна със съжаление Джейми. — Не съм спал цяла нощ и съм скапан. Моля да ме извиниш, Дънкан.

— О, дума да не става. — Чу се тих звук, когато една ръка удари по рамо и чух как прекосяват заедно двора. Отидох до прозореца да ги погледна. Косата на Джейми блестеше в тъмно бронзово на залязващото слънце, когато наклони глава да чуе нещо, което Дънкан казваше. По-ниският мъж жестикулираше оживено. Движенията на единствената му ръка не бяха в ритъма на крачките му и той вървеше някак на пресекулки, като голяма кукла.

Какво ли щеше да се случи с него, ако Джейми не го беше открил и не му бе намерил място? В Шотландия нямаше място за еднорък рибар. Там му оставаше единствено да проси. И да умре от глад, разбира се. Или да краде, за да преживява и накрая да увисне на въжето като Гавин Хейс.

Но това беше Новият свят и макар тук животът да беше опасен, той бе изпълнен с възможности. Нищо чудно, че Джейми се чудеше кой има по-голям шанс. Синклер бъчварят или Чизхолм фермерът?

Беше полезно да имаш бъчвар наблизо; това щеше да спести на мъжете от склона дългото пътуване до Крос Крийк или Аверасборо, за да купуват бъчвите, необходими за катрана и терпентина, за соленото месо и сайдера. Но беше и твърде скъпо да се устрои бъчварница, дори с най-основните сечива за занаята. А Чизхолм имаше и жена и малки деца — как ли живееха сега и какво можеше да се случи с тях, ако не получеха помощ?

Дънкан бе ходил много далече, за да открие трийсетимата от Ардсмюир; Гавин Хейс беше първият и ние бяхме сторили за него каквото можахме; погрижихме се да го предадем подобаващо на Божията милост. Трима бяха изтърпели вече присъдите си и — въоръжени само с брадва и кат дрехи, които бяха последното им заплащане — бяха успели да си намерят земя във вътрешността, където си бяха устроили малки чифлици.

От останалите вече бяхме довели двайсетима да се заселят на земята близо до реката, с помощта на Джейми. Друг беше слабоумен, но работеше за един от останалите като ратай и така си изкарваше прехраната. Това ни беше коствало всичките ни ресурси и малкото пари, които имахме в брой, както и разписки срещу стойността на все още несъществуващите реколти и едно много опасно пътуване до Крос Крийк.

Джейми беше обиколил всичките си познати там, беше заемал малки суми и ги беше отнесъл в няколко кръчми покрай реката, където за три безсънни нощи успя да ги учетвори като междувременно едва не го прободоха с нож, както научих по-късно.

Взирах се без думи в назъбената дупка на гърдите на палтото му.

— Какво… — изграчих накрая.

Той сви рамене и внезапно доби много изморен вид.

— Няма значение. Свърши се.

После се избръсна, изми се и обиколи всички плантатори, като им върна парите с благодарности и дори малка лихва, а на нас ни остана достатъчно, за да купим семена за сеитбата и още едно муле за оранта, коза и няколко прасета.

Не го попитах нищо друго; само заших палтото и го сложих да си легне, когато се прибра след връщането на дълговете си. Седях дълго време до него и гледах как изопнатите от изтощение черти на лицето му постепенно се отпускат в съня.

Само мъничко. Бях вдигнала ръката му, безжизнена и отпусната, и проследих дълбоките линии по мазолестата длан, отново и отново. Линиите на главата, сърцето и живота бяха дълги и дълбоки. Колко още животи лежаха в тези гънки сега?

Моят. На заселниците му. На Фъргъс и Марсали, които тъкмо бяха пристигнали от Ямайка, под опеката на Джърмейн, пухкаво русо ангелче, което въртеше баща си на малкото си пръстче.

При тази мисъл погледнах неволно през прозореца. Иън и Джейми им бяха помогнали да си построят малка хижа само на миля от нашата и понякога Марсали идваше вечер на гости, като носеше и бебето. Щеше ми се да ги видя, помислих си с копнеж. Понякога така тъгувах за Бри, че малкият Джърмейн беше като заместител на внучето, което никога нямаше да прегърна.

Въздъхнах и прогоних тази мисъл.

Джейми и Дънкан се върнаха с уискито; чувах ги да говорят до кошарата спокойно, напрежението между тях беше изчезнало поне засега.

Приключих с разстилането на влажния ечемик и го сложих в ъгъла на огнището да съхне, после отидох до писалището си, отворих мастилницата, а после и дневника си. Не ми отне много време да впиша подробностите от появата на най-новия член на семейство Мюлер на този свят. Раждането беше много дълго, но иначе протече без усложнения. То самото нямаше усложнения. Единствената необичайна особеност беше, че детето се роди с було…

Спрях да пиша и поклатих глава. Все още разсеяна от мислите за Джейми, бях позволила на вниманието си да се отклони. Детето на Петронела не се бе родило с було. Имах ясен спомен за главичката му, разширената червена плът бе опъната силно около малка туфичка черна коса. Бях я докоснала, усетих лекия пулс в нея, точно под кожата. Спомнях си ясно усещането за влага по пръстите си, като мократа кожа на оскубано пиле.

Беше заради съня ми. Бях сънувала в дупката и бях смесила двете раждания — това и на Бриана. Бриана се беше родила с було.

Шотландците го наричаха късметлийска качулка. Щастлив знак, защото според тях плацентата била защита от удавяне после в живота. И някои деца, родени с було, били благословени с пророческа дарба — макар че бях срещала един-двама ясновидци и не бях сигурна, че това е благословия.

Без значение дали беше късметлийка или не, Бриана не бе показвала никакви признаци за странното келтско „знание“ и аз мислех, че това е добре. Знаех достатъчно за моята собствена форма на ясновидство — знанието за онова, което ще се случи, — за да не пожелавам никому усложненията му.

Погледнах към страницата пред мен. Несъзнателно бях нарисувала груба скица на момичешка глава. Дебела ивица на къдрица, лек щрих на дълъг, прав нос. Но иначе беше безлика.

Не бях художник. Бях се научила да правя ясни клинични рисунки, точни скици на крайници и тела, но нямах дарбата на Бриана да вдъхвам живот на линиите. Тази скица бе просто помощ за паметта; можех да я погледна и да нарисувам лицето ѝ в ума си. Ако се опитвах да направя нещо повече — да създам плът от хартията, — нямаше да успея и рискувах да изгубя образа ѝ, който криех в сърцето си.

А ако можех, бих ли я призовала от плът и кръв? Не. Не бих могла. Хиляди пъти предпочитах да мисля, че е на сигурно място и в удобство в своето време, а не тук, сред трудности и опасности. Но това не означаваше, че не ми липсва.

За първи път усетих някакво леко съчувствие към Джокаста Камерън и желанието ѝ за наследник. Някой, който да остане след нея, да заеме мястото ѝ, свидетелство, че животът ѝ не е живян напразно.

Залезът се издигаше зад прозореца, от ниви, гора и река. Хората говореха за падането на нощта, но падаше ли наистина? Мракът се издигаше, изпълваше първо долините, после засенчваше склоновете, пълзеше бавно по дървесните стволове и огради, докато нощта поглъщаше земята и се издигаше, за да се слее с по-тъмното звездно небе.

Взирах се през прозореца, гледах как светлината се променя по конете в кошарата. Не толкова изтлява, колкото се променя, така че всичко — извитите гърбове, заоблените задници, дори стръкчетата трева — ставаха ярки и чисти. Реалността се освобождаваше за миг от дневните илюзии на слънце и сенки.

Прокарах пръст по линиите на рисунката отново и отново, докато мракът се издигаше около мен и реалностите в сърцето ми ставаха ясни в светлината на залеза. Не, не исках Бриана да е тук. Но това не означаваше, че не ми липсва.

* * *

Накрая довърших бележките си и останах да седя тихо. Трябваше да започна приготвянето на вечерята, но умората от изпитанието още ми тежеше и нямах желание да помръдна. Всички мускули ме боляха, а синината на коляното пулсираше. Исках само да изпълзя обратно в леглото.

Вместо това взех черепа, който бях оставила до дневника на писалището си. Прокарах леко пръст по извивката му. Беше доста мрачно украшение за писалище, не можех да не призная, но се чувствах някак свързана с него. Винаги бях смятала костите за красиви, на човек или на звяр; ярки и изящни останки от живот, доведен до самата си основа.

Внезапно си помислих нещо, за което не си бях спомняла от години; за един малък тъмен килер в Париж, скрит зад аптека. Стените бяха покрити с лавици във формата на пчелна пита и във всяка клетка имаше полиран череп. На всякакви животни, от земеровки до вълци, мишки и мечки.

И положила ръка на главата на моя неизвестен приятел, аз чух гласа на мастър Раймон така ясен, сякаш стоеше до мен.

— Съчувствие? — каза той, когато докоснах извивката на един еленски череп. — Това е необичайно чувство към кост, мадона.

Но той знаеше какво имам предвид. И аз знаех, че знае, защото, когато го попитах защо е събрал тези черепи, той ми се усмихна и отвърна: „Те са някаква компания.“

Знаех какво има предвид, защото мъжът, чийто череп държах, определено ми беше правил компания в много мрачно и самотно място. Не за първи път се зачудих дали наистина имаше нещо общо с привидението, което видях в планината; индианецът с боядисано в черно лице.

Призракът — ако беше такъв — не ми се усмихна и не ми заговори на глас. Не бях видяла зъбите му, което щеше да е единствената ми възможност за сравнение с черепа, защото установих, че съм го вдигнала и прокарвам палец по ръба на един спукан резец. Вдигнах го към прозореца и го разгледах на меката светлина на залеза.

Зъбите от едната страна бяха разбити. Спукани и начупени, сякаш беше ударен в устата, вероятно с камък или тояга — с приклад? От другата страна бяха цели; всъщност в много добро състояние. Не бях специалист, но мислех, че черепът е на зрял мъж, на трийсет или четиридесет години. Зъбите на мъж на тази възраст трябваше да са по-износени, особено като се имаше предвид диетата на индианците от смляна царевица, която — заради начина на приготвяне, чрез стриване между плоски камъни — съдържаше доста каменни частици.

Резците и кучешките зъби от здравата страна бяха почти непротрити обаче. Обърнах черепа, за да преценя изтриването на кътниците и замръзнах.

Замръзнах въпреки огъня зад гърба ми. Замръзнах както когато бях изгубена в мрака, сама в планината с главата на мъртвия мъж. Защото сега късното слънце избиваше искри от ръцете ми: от сребърната ивица на венчалната ми халка и от сребристите пломби в устата на моя покоен компаньон.

Втренчих се в тях, после обърнах черепа и го сложих внимателно на писалището, сякаш бе направен от стъкло.

— Господи — казах, забравила за умората. — Господи — взирах се в празните очи и кривата усмивка. — Кой си ти?

* * *

— Според теб кой може да е бил? — Джейми докосна леко черепа. Имахме само няколко мига. Дънкан бе отишъл до нужника, а Иън да нахрани прасето. Не можех да чакам обаче, трябваше да кажа на някого веднага.

— Нямам никаква престава. Освен, че трябва да е бил някой… като мен. — Усетих силна тръпка. Джейми ме погледна и се смръщи.

— Нали не си се простудила, сасенак?

— Не. — Усмихнах се вяло. — Може би просто настръхнах.

Взех шала си от куката до вратата и се завих с него. Ръцете му плъзнаха по раменете ми, топли и успокояващи.

— Това означава още нещо, нали? — попита той тихо. — Означава, че има още едно… място. Може би наблизо.

Още един каменен кръг или нещо като него. И аз си го бях помислила и се разтреперих отново. Джейми се взираше замислено в черепа, после извади кърпата от ръкава си и покри с нея празните очи.

— Ще го погреба след вечеря — каза той.

— О, вечерята. — Прибрах косата зад ухото си, опитвах се да насоча мислите си към храната. — Да, ще видя дали има някакви яйца. Ще стане бързо.

— Не се тревожи, сасенак. — Джейми погледна към гърнето в огнището. — Можем да ядем това.

Този път тръпката ми беше напълно престорена.

— Уф. — Той ми се усмихна.

— Че какво ѝ има на хубавата ечемичена каша?

— Ако изобщо е такава — отвърнах, като се взирах с отвращение в гърнето. — Това мирише повече на отпадък от дестилерия. — Направена с влажно зърно, недостатъчно сварена и оставена да изстине, лепкавата супа вече беше започнала да лъха на ферментация.

— Като стана дума — казах аз и побутнах с крак торбата с влажен ечемик, — това трябва да се разстели, за да изсъхне, преди да е мухлясало. Ако вече не е мухлясало.

Джейми се взираше в отвратителната супа, смръщил замислено чело.

— Така ли? — рече разсеяно, после като че ли се съвзе. — О, да. Ще го направя. — Усука отвора на торбата и я метна на рамо. По път към вратата спря и погледна към забуления череп.

— Ти каза, че не мислиш, че е християнин — рече той и ме погледна с любопитство. — Защо, сасенак?

Поколебах се, но нямаше време да му разказвам съня си — ако изобщо беше сън. Чувах Дънкан и Иън да разговарят, докато се приближаваха към къщата.

— Просто така — свих рамене.

— А, добре. Тогава просто ще приемем това.

24.

Писане на писмо; великото изкуство на любовта

Оксфорд, март 1971 г.

Роджър предполагаше, че и в Инвърнес вали също като в Оксфорд, но някак северният дъжд никога не му пречеше. Студеният шотландски вятър, който помиташе Мъри Фърт, беше ободряващ и проливният дъжд едновременно стимулираше и освежаваше духа.

Но само когато Бриана беше с него в Шотландия. Сега тя бе в Америка, той в Англия и Оксфорд беше студен и мрачен, всички улици и сгради бяха сиви като пепел от мъртви огньове. Дъжд трополеше по раменете на робата му на учен, когато хукна през двора, заслонявайки купчината документи под памучните гънки. Щом се скри в портиерната, спря да се отърси като куче, разпръсквайки капки по каменния коридор.

— Някакви писма? — попита той.

— Мисля, че да, господин Уейкфийлд. Секунда. — Мартин изчезна в светилището си и остави Роджър да чете имената на загиналите във войната учени от колежа, издълбани на каменна плоча до входа.

Джордж Ванландингам, ескуайър. Почитаемият Филип Мензис. Джоузеф Уилям Роско. Не за първи път се чудеше за тези мъртви герои и какви ли са били. Откакто срещна Бриана и майка ѝ, за него миналото започна притеснително да добива човешко лице.

— Ето, господин Уейкфийлд. — Мартин се усмихваше зад плота, държеше тънка купчинка писма. — Едното дойде от Щатите днес — добави със смигване.

Роджър усети как на лицето му се появява усмивка и топло сияние се разля от гърдите към крайниците му, прогонвайки студа на дъждовния ден.

— Ще се видите ли скоро с младата дама, господин Уейкфийлд? — Мартин проточи врат, за да надникне към писмото с американски марки. Беше видял Бриана, когато тя дойде тук с Роджър точно преди Коледа и беше очарован от нея.

— Надявам се. Вероятно през лятото. Благодаря!

Сви към стълбището, като пъхна писмата си в ръкава на робата, докато търсеше ключа си. Мисълта за лятото събуждаше у него както въодушевление, така и ужас. Тя бе казала, че ще дойде през юли, но до юли оставаха четири месеца. Понякога му се струваше, че няма да издържи и четири дни.

* * *

Роджър сгъна отново писмото и го пъхна във вътрешния си джоб, до сърцето. Тя му пишеше през няколко дни, от кратки бележки до дълги писма и всяко писмо събуждаше у него топло сияние, което обикновено го сгряваше до пристигането на следващото.

Но писмата ѝ напоследък бяха станали леко незадоволителни. Все още изпълнени с обич, тя винаги ги подписваше така, „с обич“, винаги казваше, че ѝ липсва и иска да е с нея. Но вече не бяха толкова страстни.

Вероятно беше нормално; естествен процес, защото вече се познаваха по-дълго; никой не може да пише страстни писма ден след ден, не и ако е искрен.

Без съмнение просто си въобразяваше, че Бриана като че ли започва да премълчава нещо. Е, можеше да мине и без ексцесиите на приятелката на негов познат, която режеше от срамните си косми и ги слагаше в писмата, макар че оценяваше сантимента зад този жест.

Той отхапа от сандвича си и задъвка разсеяно. Мислеше за последната статия, която Фиона му беше показала. Вече омъжена, тя се смяташе за експерт по брачните въпроси и показваше сестрински интерес към неравния курс на неговата любовна афера.

Постоянно изрязваше полезни съвети от женски списания и му ги изпращаше. Последното беше от „Май Уикли“, озаглавено „Как да привлечем интереса на един мъж“. Че да лапне въдицата — беше написала Фиона в полето.

„Споделяйте интересите му — съветваха в списанието. — Ако не се интересувате от футбол, но той е запален по него, седнете заедно и го попитайте какви са шансовете на «Арсенал» тази седмица. Ако футболът е скучен, той не е.“

Роджър се усмихна леко мрачно. Той беше споделял интересите на Бриана, ако проследяването на проклетите ѝ родители през тяхната смразяваща кръвта история можеше да се смята за някакво хоби. Само че много малко от това можеше да сподели с нея.

„Бъдете хитри — казваше списанието. — Нищо не разпалва интереса на един мъж повече от резервираното отношение. Не го допускайте твърде близо твърде бързо.“

Зачуди се дали Бриана не е прочела такава статия в американските списания, но отхвърли тази мисъл. Тя не си падаше по модни списания. Беше я виждал да чете веднъж, но Бриана Рандал не беше способна на подобни глупави игрички, както и той самият.

Не, тя не би го отблъснала само за да засили интереса му към нея. Какъв смисъл има? Знаеше колко много я обича.

Дали знаеше обаче? С леко смущение Роджър си спомни още един от съветите в „Май Уикли“:

„Не предполагайте, че може да ви чете мислите. Намекнете му как се чувствате.“

Роджър отхапа отново от сандвича и сдъвка, без да усеща вкуса му. Е, той беше намекнал, нали? Направо си беше излял шибаната душа пред нея. А тя веднага скочи на самолета и отлетя за Бостън.

— Не бъдете твърде агресивни — промърмори си, цитирайки съвет номер четиринайсет и изсумтя. Жената до него се отдръпна леко настрани.

Роджър въздъхна и хвърли нахапания сандвич на пластмасовата табла. Взе чашата с онова, което в столовата наричаха кафе, но не отпи, просто я държеше и се грееше на топлината ѝ.

Проблемът бе там, че макар да мислеше, че е успял да отклони вниманието на Бриана от миналото, той самият не можеше да го пренебрегне. Клеър и онзи проклет планинец го бяха обсебили. Като че ли бяха негово семейство, толкова много се вълнуваше от тях.

„Винаги бъдете честни“ — съвет номер три. Ако ѝ беше помогнал да разбере всичко, вероятно призракът на Джейми Фрейзър вече щеше да намери покой — както и той самият.

— О, майната му! — промърмори си.

Жената до него остави рязко чашата с кафе на таблата си и внезапно се изправи.

— Майната ти на теб! — каза сухо и си тръгна.

Роджър се взира в нея за миг.

— Ами да — каза накрая. — Точно така.

25.

Появява се змия

Октомври 1768 г.

По принцип нямах нищо против змиите. Те ядат плъхове, което беше много мило от тяхна страна, някои са и красиви, а повечето са достатъчно умни, за да стоят настрани от пътя ми. Живей и остави и другите да живеят — това беше моят основен принцип.

От друга страна, това беше на теория. На практика имах много възражения срещу огромната змия, която се беше свила на седалката в нужника. Освен факта, че значително ме затрудняваше, тя не ядеше плъхове и не беше приятна за окото, тъй като бе мътно сива с по-тъмни петна.

Основното ми възражение срещу нея обаче беше фактът, че е гърмяща змия. Предполагах, че това донякъде е добре, защото само смразяващото кръвта тракане ми попречи да седна върху нея в утринния здрач.

Звукът ме стресна точно когато влязох в малкия нужник. Протегнах крак назад, като плахо опитвах да достигна прага. Това не се хареса на змията; аз отново застинах, защото предупредителното тракане се засили. Виждах вибриращия край на опашката ѝ, стърчеше като дебел жълт пръст от сивите намотки.

Устата ми пресъхна като хартия. Прехапах вътрешността на бузата си, за да предизвикам отделянето на малко слюнка.

Откога беше тук? Като че ли си спомнях, че Бриана ми беше казала — от наръчника за момичета скаути, — че гърмящите змии са способни да нападнат на разстояние до една трета от собствената им дължина. А аз стоях само по нощна риза, на две крачки от гадната плоска глава с очи без клепачи.

Дали беше дълга шест крачки? Не можеше да се каже, но намотките изглеждаха неприятно масивни, а тялото беше дебело, мускулесто и покрито с люспи. Това беше адски голяма змия и страхът, че мога да бъда ухапана в слабините, ако помръдна, ме накара да застина неподвижно.

Но не можех да стоят така вечно. Освен всичко друго шокът от срещата не беше намалил никак настоятелния порив на естествените ми нужди.

Имах някаква смътна представа, че змиите са глухи; вероятно можех да извикам за помощ. Ами ако не бяха? Имаше една история с Шерлок Холмс за змия, която реагираше на свирене. Вероятно змията нямаше да се притесни от свирене. Предпазливо свих устни и свирнах. Нищо не излезе, освен струйка въздух.

— Клеър? — каза объркан глас зад мен. — Какво правиш, по дяволите?

Подскочих при звука, змията също — или поне се раздвижи внезапно, свивайки намотките си като че ли в подготовка за нападение.

Застинах на прага и змията спря да се движи, само продължи да трака като дразнещото жужене на будилник, който не можеш да изключиш.

— Вътре има проклета змия — казах през зъби, опитвах се да не движа дори устните си.

— Ами защо стоиш там? Отдръпни се и аз ще я извадя. — Чух стъпките на Джейми да приближават.

Змията също го чу — очевидно не беше глуха — и тракането се засили.

— О… — рече Джейми с друг тон. Шумоленето зад мен спря. — Стой неподвижно, сасенак.

Нямах време да отговоря на този щедър съвет, защото един тежък камък изсвистя покрай хълбока ми и удари змията насред намотката. Тя скочи в нещо като гордиев възел, закриви се, загърчи се и падна в нужника с едно ужасно гадно, кухо шльоп!

Не изчаках да поздравя победния воин, а се обърнах и хукнах към най-близката горичка. Мокрият от росата подгъв на ризата ми плющеше около глезените ми.

След няколко минути се върнах, малко успокоена, и видях, че Джейми и Младия Иън са се наврели заедно в нужника, което беше трудно, като се имаха предвид размерите им. И вторият беше клекнал на пейката с борова факла, докато първият се беше навел над дупката и надничаше в дълбините ѝ.

— Те могат ли да плуват? — попита Иън. Опитваше се да надникне покрай главата на Джейми, без да му подпали косата.

— Не знам — отвърна със съмнение Джейми. — Може би. Знам само, че могат да скачат.

Иън се дръпна назад, после се разсмя нервно, не беше сигурен дали Джейми се шегува.

— Не виждам нищо, дай ми светлината. — Джейми посегна към боровата пръчка и я наведе плахо в дупката.

— Ако вонята не се подпали и да лумне целият нужник — промърмори той, като се наведе още по-ниско. — Ама къде, по дяволите…

— Ето я! Виждам я — извика Иън.

И двамата се отдръпнаха и удариха глави с кух звук като разцепващи се дини. Джейми изпусна факлата, тя падна в дупката и веднага изгасна. Тънка струйка дим се вдигна от дупката като тамян.

Джейми излезе от нужника, стиснал с ръце челото си и присвил очи от болка. Младия Иън се облягаше на стената отвътре, притиснал ръце към темето си, и говореше нещо рязко и задъхано на келтски.

— Още ли е жива? — попитах тревожно и погледнах към нужника.

Джейми отвори едното си око и ме огледа под пръстите си.

— О, добре ми е главата, благодаря. Сигурно ушите ми няма да спрат да звънят цяла седмица обаче.

— Стига, стига — казах успокояващо. — Само парен чук може да ти направи дупка в главата. Дай да погледна. — Отдръпнах пръстите му и сведох главата му надолу, като опипах леко гъстата коса. Имаше малка раничка точно над линията на косата, но не и кръв.

Целунах за всеки случай мястото и го потупах по главата.

— Няма да умреш. Не и от това.

— О, хубаво — рече той сухо. — Предпочитам да умра от ухапване на змия, когато следващия път седна там да си върша работата.

— Това е вредна змия, нали? — попита Иън, който беше пуснал главата си и излизаше от нужника. Вдиша дълбоко, за да изпълни гърдите си със свеж въздух.

— Отровна е — каза Джейми. — Ако те ухапе, се разболяваш, затова е отровна; ако ти я ухапеш и се разболееш, тогава е вредна.

— А, ясно — каза Иън нехайно. — Ама си е гадна змия, нали?

— Много гадна — казах аз с леко потреперване. — Какво ще правиш? — обърнах се към Джейми.

Той изви вежда.

— Аз ли? Че защо ще трябва да правя нещо?

— Ами не можеш просто да я оставиш там!

— Защо не? — попита той и вдигна и другата вежда.

Иън се почеса разсеяно по главата, смръщи се, когато напипа цицината от удара в Джейми и спря.

— Ами не знам, чичо Джейми — каза той със съмнение. — Ако ти искаш топките ти да висят над яма със смъртоносна змия, добре, но аз целият изтръпвам при тази мисъл. Колко голяма беше?

— Много голяма, признавам. — Джейми разкърши китка и показа предмишницата си за сравнение.

— Леле! — каза Иън.

— Не знаеш дали могат да скачат — казах услужливо.

— Е, да — Джейми ме огледа цинично. — Ама самата мисъл е достатъчна да получи човек запек. Как да я извадим оттам обаче?

— Мога да я прострелям с пищова ти — предложи Иън, който засия при мисълта, че ще докопа скъпоценните пищови на Джейми. — Няма нужда да я вадим, ако я убием.

— А тя… вижда ли се? — попитах деликатно.

Джейми потри брадичка със съмнение. Не се беше избръснал още и тъмночервените бодлички дращеха под палеца му.

— Не съвсем. В ямата има само няколко инча мръсотия, но едва ли ще я видиш достатъчно добре, за да се прицелиш, а не ща да хабя патрони.

— Ами може да поканим семейство Хансен на вечеря, да сервираме бира и да я удавим — предложих аз шеговито, като имах предвид едно съседско — и многобройно — квакерско семейство.

Иън започна да се кикоти. Джейми ме погледна строго и се обърна към гората.

— Ще измисля нещо — каза той. — Ама след закуска.

* * *

Закуската за щастие не беше голям проблем, защото кокошките ме снабдиха с девет яйца, а хлябът беше втасал добре. Още се намираше масло в дъното на килера, под страховитата стража на току-що опрасената свиня, но Иън бе успял да се промъкне и да грабне гърненце със сладко от лавицата, докато аз стоях до него с метлата и я забивах към тракащите челюсти на свинята, когато правеше набези към краката му.

— Ще трябва да си направя нова метла — отбелязах и огледах рошавите останки, докато слагах яйцата в чиниите. — Сигурно ще ида до върбовата гора до потока тази сутрин.

— Ммффмм. — Джейми протегна ръка и потупа разсеяно по масата, търсеше чинията с хляба. Вниманието му беше насочено към книгата, която четеше, „Естествена история на Северна Каролина“ от Брикнел.

— Ето — каза той. — Знаех си, че съм виждал нещо за гърмящите змии. — Той откри опипом хляба, отхапа и после загреба с него голяма порция яйца в устата си. След като преглътна всичко това, прочете на глас, вдигнал книгата с една ръка и посягащ по масата с другата.

— „Индианците често вадят зъбите на гърмящите змии, за да не могат вече да хапят; това става лесно, като вържеш червен вълнен плат в горния край на дълга куха пръчка, и така караш гърмящата змия да нападне, после рязко я издърпваш и зъбите се забиват в плата.“

— Имаме ли червен плат, лельо? — попита Иън, докато прокарваше яйцата си с кафе от цикория.

Поклатих глава и бутнах последната наденица пред търсещата ръка на Джейми.

— Син, зелен, жълт, сив, бял и кафяв. Не и червен.

— Ама каква хубава книга, чичо Джейми — каза одобрително Иън. — Казва ли се още нещо за гърмящите змии? — Огледа лакомо масата в търсене на още храна. Без да кажа нищо, бръкнах в долапа, извадих чиния с царевична каша и я сложих пред него.

— Е, ами пише как гърмящите змии омагьосват катерици и зайци. — Джейми докосна чинията си, но напипа само голата ѝ повърхност. Аз бутнах кифлите към него.

— „Изненадващо е да се наблюдава как тези змии примамват и омагьосват катерици, зайци, яребици и много друго дребни зверове и птици, които после бързо поглъщат. Това влияние е толкова силно, че можеш да видиш как катерица или яребица (ако са видели тази змия), скачат или прелитат от клон на клон, докато накрая не скачат право в устата ѝ, без да могат да избегнат врага си, който дори не е помръднал, преди да налапа жертвата си.“

Ръката му, която продължаваше да посяга по масата, напипа кифлите. Взе една и ме погледна.

— Проклет да съм, ако съм виждал такова нещо. Мислиш ли, че е възможно?

— Не — казах аз и отметнах къдриците от лицето си. — А в тази книга пише ли нещо полезно за това как да се оправяш с яростни прасета?

Той махна разсеяно към мен с остатъците от кифлата.

— Не се тревожи. Аз ще се оправя с прасето. — Откъсна очи от книгата, колкото да погледне към празните чинии на масата. — Няма ли още яйца?

— Има, но ще ги занеса на госта ни в хамбара. — Добавих два резена хляб в малката кошница и бутилка чай от билки, които бях накиснала през нощта. Отвара от златник, монарда и див бергамот, която беше черно-зеленикава и миришеше на изгоряло стърнище, но може би щеше да помогне. Поне нямаше да навреди. Импулсивно взех и амулета с перата от старата Наяуене; вероятно това щеше да го успокои. Също като лекарството, нямаше да му навреди.

Нашият гост беше непознат тускарора от северно село. Беше дошъл във фермата преди няколко дни, като част от ловна дружина от Анна Оока, която преследваше мечка.

Ние им предложихме храна и питие — някои от ловците бяха приятели на Иън, — но докато се хранеха, забелязах, че мъжът се взира изцъклено в купата си. При по-близък оглед разбрах, че страда от нещо, за което бях убедена, че е морбили, много опасна болест по това време.

Той бе настоял да тръгне с останалите, но двама от тях го върнаха няколко часа по-късно, препъващ се и замаян.

Беше очевидно и притеснително заразен. Направих му удобно легло в новопостроения и засега празен хамбар и накарах другарите му да се измият в потока. Процедура, която те смятаха за безсмислена, но го направиха, за да ми угодят и оставиха болния на моите грижи.

Индианецът лежеше настрани, свит под одеялото си. Не се обърна да ме погледне, макар че сигурно бе чул стъпките ми по пътеката. За жалост нямах нужда от импровизирания си стетоскоп — хриповете в дробовете му се чуваха от шест крачки.

— Comment ça va?[27] — казах аз, като коленичих до него. Той не отговори, не беше необходимо. Стигаше ми хрипливото дишане, за да диагностицирам пневмония, и видът му го потвърди — хлътнали и мътни очи, изпито до кост лице от яростната треска.

Опитах се да го накарам да хапне — той отчаяно се нуждаеше от сили, — но дори не се обърна към мен. Бутилката с вода до него беше празна. Бях донесла още, но не му я дадох веднага, мислех си, че може да погълне отварата просто от жажда.

Той отпи няколко глътки, но после спря да преглъща и остави зеленикавочерната течност да се стича от ъгълчетата на устата му. Опитах се да го увещавам на френски, но той не реагираше. Като че ли дори не забелязваше присъствието ми, просто се взираше в утринното небе над рамото ми.

Слабото му тяло беше отпуснато от отчаяние. Явно беше решил, че е изоставен да умре в ръцете на непознати. Усетих ужасната тревога, че може да е прав — сигурно наистина щеше да умре, ако не приемаше нищо.

Поне вода пиеше. Пи жадно и пресуши бутилката и аз отидох до потока да я напълня отново. Когато се върнах, извадих амулета от кошницата си и го вдигнах пред лицето му. Стори ми се, че видях изненада да потрепва зад притворените клепачи — не нещо толкова силно като надежда, но поне за първи път съзнателно ме забеляза.

Споходена от вдъхновение, аз коленичих до него. Нямах представа каква е подходящата церемония, но бях лекар от достатъчно време, за да знам, че макар силата на внушението не може да замени антибиотиците, със сигурност е по-добре от нищо.

Вдигнах амулета с гарвановото перо, обърнах лице към небето и мрачно започнах да припявам най-монотонното нещо, което можех да си спомня, а то се оказа една рецепта на доктор Роулингс за лечение на сифилис, на латински.

Излях малко лавандулово масло на ръката си, потопих перото в него и намазах слепоочията и шията му, докато пеех „Повалете го“ с нисък и зловещ глас. Можеше да помогне при главоболието. Очите му следваха движенията на перото. Чувствах се като гърмяща змия, която върши магията си, в очакване на катерицата да скочи в устата ѝ.

Взех ръката му, сложих в нея амулета и свих пръстите му над него. После взех буркан с подправена с мента меча мас и нарисувах мистични мотиви по гърдите му, като внимавах да я втривам добре с пръсти. Миризмата прочисти моите синуси. Можех само да се надявам, че ще помогне на затрудненото му дишане.

Завърших ритуала си като сериозно благослових бутилката с отварата с In nomine patri, et Filii, et Spiritu Sancti, Amen и я вдигнах към устните на пациента си. Той наистина изглеждаше леко хипнотизиран, отвори уста и послушно изпи остатъка.

Вдигнах одеялото на раменете му, оставих храната, която бях донесла, до него и излязох, като се чувствах едновременно обнадеждена и като измамница.

Тръгнах бавно покрай потока, оглеждах се за нещо полезно, както винаги. Беше твърде рано през годината за повечето лекарства; защото колкото по-старо и по-здраво е растението, толкова по-добре; няколко сезона на борба с насекомите водеха до повишена концентрация на активните съставки в корените и стеблата им.

Освен това при много растения именно цветът, плодът или семето съдържаха полезната съставка, а макар че виждах цъфнали туфички лобелия в калта покрай пътеката, имаше много време, докато можех да събера семената. Отбелязах си мястото за бъдеща употреба и продължих.

Кресонът беше в изобилие. Цели туфички плаваха сред камъните по края на потока и имаше огромна пелена от ароматни тъмнозелени листа, които лежаха изкусително точно пред мен. Имаше и хубава туфа коприва! Бях дошла боса, защото знаех, че ще нагазя в реката; вдигнах полите си и пристъпих предпазливо в потока, стиснала ножа и кошницата и стаила дъх заради мразовитата вода.

Краката ми изтръпнаха за секунди, но не ми пукаше. Почти забравих за змията в нужника, за прасето в килера и за индианеца в хамбара. Виждах само препускащата вода, усещах мокрия студен допир на стеблата и дъхът на ароматните листа.

Водни кончета висяха в слънчевите петна в плитчините и рибки се стрелкаха покрай мен, за да лапнат насекоми, които бяха толкова малки, че не можех да ги видя. Земеродно рибарче се провикна силно и тракащо някъде напред, но преследваше по-едра плячка. Рибките се пръскаха при нахлуването ми и после се връщаха обратно, сиви и сребристи, зелени и златни, черни с бели петна, сякаш нереални в сенките на миналогодишните листа, които плаваха по водата. Брауново движение, помислих си, когато видях наноси да се носят в потока и да се завихрят около глезените ми, като скриваха рибките.

Всичко се движи, постоянно, дори най-малката молекула, но в това си движение, създава парадоксалното впечатление за неподвижност. Малък хаос, който отстъпва пред илюзията за по-голям ред.

Аз също се движех, участвах в яркия танц на потока, усещах светлината и сенките по раменете си, пръстите на краката ми търсеха опора по хлъзгавите, почти невидими камъни. Ръцете и стъпалата ми бяха изтръпнали от водата. Чувствах се наполовина вдървена и все пак изключително жива, като сребърната бреза, която сияеше над мен или като върбите, които влачеха листата си във вирчето надолу.

Вероятно легендите за зелените хора и митовете за преобразяващи се нимфи се бяха породили така: не с оживели и проходили дървета, дори не с жени, превърнали се в дърво, а чрез потапянето на топлата човешка плът в хладните селения на растенията.

Усещах как сърцето ми бие бавно, почти болезнения пулс на кръвта в пръстите ми. Жизнената сила. Вървях с ритъма на водата и вятъра, без да бързам или да мисля, част от бавния и съвършен ред на вселената.

Бях забравила за малкия местен хаос.

Точно когато стигнах до върбите, иззад дърветата се чу силен писък. Бях чувала крясъци на различни животни, от пуми до ловуващи орли, и можех да позная човешкия крясък.

Излязох бързо от потока и тръгнах през преплетените клони, като изскочих на откритото зад тях. Едно момче танцуваше по брега над мен, пляскаше диво по краката си, виеше и се въртеше напред-назад.

— Какво…? — започнах и то ме погледна, сините му очи бяха ококорени от сепване при внезапната ми поява.

Но не беше стреснато колкото мен. Беше на единайсет или дванайсет години; високо и слабо като борова фиданка, с рошава и гъста кестенява коса. Скосените сини очи се взираха в мен от двете страни на острия прав нос, който познавах като собствената си длан, макар да знаех, че никога не съм виждала това дете.

Сърцето ми се беше качило някъде около гласните струни и студ се стрелна от краката ми към стомаха. Опитах се да реагирам въпреки шока и успях да огледам и останалото от външния му вид — риза и бричове от добро качество, макар и мокри, и дълги бели прасци, осеяни с черни буци, като парчета кал.

— Пиявици — казах аз и по навик професионалното спокойствие надмогна личния смут. Не може да бъде — помислих си, макар да знаех много добре, че е точно така. — Това са само пиявици. Няма да те наранят.

— Знам какво са! — рече то. — Махни ги от мен! — започна да се пляска по прасеца, треперейки от възмущение. — Те са гадни!

— О, не са толкова гадни — казах аз, започвах да се овладявам. — Те също са полезни.

— Не ми пука дали са полезни! — изрева то и затропа от яд. — Мразя ги, махни ги от мен!

— Е, спри да тропаш тогава — казах остро. — Седни и ще ги махна.

Момчето се поколеба, погледна ме с подозрение, но неохотно седна на един камък и протегна осеяните си пиявици крака.

— Махни ги веднага! — настоя.

— Спокойно. Откъде се взе?

То ме погледна безизразно.

— Не живееш тук — казах напълно сигурна. — Откъде си?

Той направи очевидно усилие да се овладее.

— Ами… спахме на едно място, наречено Салем, преди три нощи. Това е последният град, който видях. — Размърда силно крака. — Махни ги ти казах!

Имаше различни начини за отстраняване на пиявици, повечето от които бяха по-вредни от самите пиявици. Огледах краката му; имаше четири на единия и три на другия. Едната от дебеланите вече беше почти издута и лъскава от разпъването. Пъхнах нокътя на палеца си под главата ѝ и тя падна в ръката ми, кръгла като речно камъче и натежала от кръв.

Момчето се втренчи в нея, пребледняло под загара си, и потрепери.

— Не искам да се похаби — казах небрежно и отидох да си взема кошницата, която бях изпуснала под клоните, докато си проправях път през дърветата.

Наблизо видях палтото му на земята, обувките и чорапите. Обувки с прости катарами, но сребърни, не пиринчени. Хубаво палто, не пищно, но скроено много по-стилно от онези, които бях виждала северно от Чарлстън. Всъщност нямах нужда от повече потвърждения, но ето ги.

Загребах шепа кал, притиснах внимателно пиявицата към нея и я увих с топка влажни листа, като едва тогава забелязах, че ръцете ми треперят. Идиот! Измамен, покварен, лъжлив… ама какво, по дяволите, го бе накарало да дойде тук? И какво, за бога, щеше да направи Джейми?

Върнах се при момчето, което се беше превило и се взираше с отвращение и ненавист в останалите пиявици. Още една беше на път да падне. Коленичих пред него, тя падна и подскочи леко на влажната земя.

— Оф! — рече момчето.

— Къде е вторият ти баща? — попитах рязко. Малко неща можеха да откъснат вниманието му от краката му, ала това успя. То вдигна рязко глава и се вгледа изумено в мен.

Денят беше хладен, но по лицето му сияеше лек слой пот. Беше по-тясно в бузите и слепоочията, но устата беше същата; вероятно все пак приликата не беше чак толкова голяма, колкото си мислех.

— Откъде ме познаваш? — попита момчето, като се надигна с достойнство, което щеше да е много смешно при други обстоятелства.

— Ами знам само, че се казваш Уилям. Права ли съм? — Свих ръце до тялото си, надявах се да греша. Ако наистина беше Уилям, то знаех не само това за него, но и още много други неща.

Бузите му се зачервиха, а очите му ме огледаха дръзко. Вниманието му временно бе откъснато от пиявиците заради твърде фамилиарния подход на, както внезапно осъзнах, една доста раздърпана вещица с вързани на бедрата поли. Той или беше добре възпитан, или несъответствието между гласа ми и външния ми вид го направи предпазлив, защото преглътна дръзкия отговор.

— Да, така е — рече кратко. — Уилям, виконт Ашнес, девети граф Елсмиър.

— Всичко това? — попитах любезно. — Великолепно. — Хванах едната пиявица с палец и показалец и дръпнах нежно. Тя се разпъна като дебел ластик и отказа да се откачи. Бледата кожа на момчето също се разпъна и то издаде тих, задавен звук.

— Пусни я! Ще се скъса, ще я скъсаш?

— Възможно е — признах аз. Станах, оправих полите си и се приведох в ред.

— Хайде, ела — подадох му ръка. — Ще те заведа в къщата. Ако ги поръся с малко сол, ще паднат веднага.

Отказа да хване ръката ми, но се изправи малко нестабилно. Огледа се, сякаш търсеше някого.

— Татко — обясни, когато видя изражението ми. — Изгубихме пътя и той ми каза да чакам до потока, докато провери посоката. Не искам да се притесни, ако не ме завари тук.

— Аз не бих се притеснила — казах. — Сигурно вече сам е открил къщата, тя не е далече. — Със сигурност, тъй като това бе единствената къща в околността и то в края на добре отъпкан път. Лорд Джон вероятно бе оставил момчето и беше тръгнал напред, за да открие Джейми и да го предупреди. Много съобразително. Устните ми неволно се изопнаха.

— А тя къщата на Фрейзър ли е? — попита момчето. Пристъпи плахо, леко разкрачен, за да не се търкат пиявиците една в друга. — Дойдохме да видим Джеймс Фрейзър.

— Аз съм госпожа Фрейзър — казах и му се усмихнах. Твоята мащеха — можех да добавя, но не го направих. — Ела.

* * *

Той ме последва през дърветата към къщата, като почти ме настъпваше по петите от бързане. Аз се спъвах в дървесните клони и заровените камъни, не гледах къде вървя, борех се със силния порив да се обърна и да се втренча в него. Ако Уилям, виконт Ашнес, девети граф Елсмиър не беше последният човек, когото очаквах да видя в горите на Северна Каролина, то определено беше вторият най-неочакван — все пак едва ли крал Джордж щеше да изникне на прага ни.

Какво го беше прихванало това… това… опитвах се да избера от няколко унизителни епитета по отношение на лорд Джон Грей и се отказах. Зачудих се какво да сторя, по дяволите. Отказах се и от това; защото нямаше какво да сторя.

Уилям, виконт Ашнес, девети граф Елсмиър. Или поне така си мислеше. И какво точно смяташ да правиш — обърнах се свирепо на ум към лорд Джон Грей, — когато той разбере, че наистина е копеле на един помилван шотландски престъпник? И по-важното — какво ще направи шотландският престъпник? Или какво ще почувства?

Спрях и момчето се препъна, за да не се блъсне в мен.

— Извинявай — промърморих. — Стори ми се, че видях змия — продължих, мисълта, която ме бе спряла насред крачка и все още стягаше вътрешностите ми като кисели ябълки. Нима лорд Джон бе довел момчето, за да му разкрие произхода му? Дали смяташе да го остави тук, при Джейми? При нас?

Колкото и да бе притеснителна тази мисъл, не можех да я свържа с мъжа, когото бях видяла в Ямайка. Може и да имах основателни причини да не харесвам Джон Грей — винаги е трудно да изпитваш симпатии към човек, който питае хомосексуална страст към съпруга ти, все пак, — но трябваше да призная, че не видях у него нито безразсъдство, нито жестокост. Напротив, той ми се стори чувствителен, мил и благороден човек. Или поне преди да разбера за стремленията му към Джейми.

Можеше ли да се е случило нещо? Някаква заплаха за момчето, която бе накарала лорд Джон да се страхува за сигурността му? Нямаше как някой да е разбрал истината за Уилям — никой не знаеше, освен лорд Джон и Джейми. И аз, естествено, добавих мислено. Без доказателството на приликата — отново потиснах порив да се обърна и да се втренча в него, — нямаше причина някой да подозира нещо.

Но ако ги видиш един до друг… е, аз скоро щях да ги видя един до друг. При тази мисъл усетих странна празнина под гръдната кост, почти страх, почти очакване. Наистина ли приликата беше толкова силна, колкото си мислех?

Нарочно бях заобиколила през дрянова горичка, за да имам извинение да се обърна и да го изчакам. Той идваше след мен. Наведе се тромаво да вземе обувката със сребърна катарама, която беше изпуснал.

Не, помислих си, като го гледах скришом как се изправя със зачервено лице. Не беше толкова силна, колкото си помислих отначало. Личеше си, че ще има скулите на Джейми, но още не бяха толкова проявени. Той щеше да стане много висок — това беше очевидно, — но сега беше колкото мен на ръст, слаб и строен, с много дълги крайници и достатъчно слаби, за да изглеждат почти деликатни.

Беше много по-тъмен от Джейми; в косата му на слънцето личаха червени отблясъци, но беше тъмнокестенява, нищо общо с червено-златистата коса на Джейми, а кожата му бе станала златиста от слънцето, а не като на Джейми бронзова.

Имаше котешките очи на Фрейзър обаче и нещо в наклона на главата и слабите рамене ме караше да мисля за…

Бри. Усетих слаб шок, като електричество. Той не приличаше толкова на Джейми, всъщност споменът за Бриана ме бе накарал да подскоча, когато го видях. Едва с десет години по-малък от нея, детските очертания на лицето приличаха много повече на нейните, отколкото на Джейми.

Беше спрял да разплете дълъг кичур от косата си от един клон на дряна; сега идваше към мен, извил питащо вежда.

— Далече ли е? — Лицето му беше поруменяло от усилието да върви, но все още бе леко пребледнял и поглеждаше постоянно към краката си.

— Не — казах аз. Посочих към кестеновата горичка. — Ей там е. Вижда се димът от комина.

Той не изчака да го водя, а тръгна с бърза крачка, нетърпелив да се отърве от пиявиците.

Последвах го, не исках да стигне до къщата преди мен. Бях жертва на много неприятна смесица от емоции; най-силната беше тревога за Джейми, малко след нея идваше гневът към Джон Грей. А отдолу — силно любопитство. На дъното, достатъчно дълбоко, за да се преструвам, че не съществува, беше острият копнеж по дъщеря ми, чието лице никога нямаше да видя отново.

Джейми и лорд Джон седяха на пейката до вратата. Когато чуха стъпките ни, Джейми се изправи и погледна към гората. Беше имал време да се подготви. Погледът му мина небрежно по момчето, когато се обърна към мен.

— О, Клеър. Намерила си другия ни гост. Изпратих Иън да те повика. Сигурно помниш лорд Джон?

— Как бих могла да го забравя? — отвърнах и го дарих с най-ослепителната си усмивка. Устата му потрепна леко, но запази сериозно изражение, когато се поклони дълбоко пред мен. Как бе възможно да е така безупречно изтупан след няколко дни езда и нощуване в гората?

— На вашите услуги, госпожо Фрейзър. — Погледна към момчето и се смръщи леко при раздърпания му вид. — Мога ли да ви представя заварения си син, лорд Елсмиър? И, Уилям, както виждам, си се запознал с нашата любезна домакиня. Ще поздравиш ли и домакина ни, капитан Фрейзър?

Момчето пристъпваше от крак на крак, направо танцуваше на пръсти. Въпреки това се поклони бързо към Джейми.

— На вашите услуги, капитане — каза, после ме погледна измъчено. Явно не мислеше за друго, освен за факта, че с всяка секунда му изсмукват кръвта.

— Ще ни извините ли? — казах любезно, хванах го за ръката и го поведох към хижата, после затворих здраво вратата пред лицата на изумените мъже. Уилям веднага седна на столчето, което му посочих, и протегна треперещ крака.

— Бързо! — каза той. — О, моля те, побързай!

Нямах смляна сол; взех ножа си и отчупих бързо едно парче от буцата, пуснах го в хаванчето и го смлях на гранули с бързи движения на чукчето. После наръсих сол върху всяка пиявица.

— Това е много жестоко към горките пиявици — казах, когато видях как първата се откача бавно и се свива на топка. — Все пак върши работа. — Пиявицата се откачи и се търколи от крака на Уилям, последвана от другарките си, които се загърчиха в бавна агония по пода.

Аз събрах малките им телца и ги хвърлих в огъня, после коленичих пред него. Деликатно бях свела глава, докато успее да овладее лицето си.

— Ето, дай да се погрижа за ухапванията. — Малки струйки кръв се стичаха по краката му. Попих ги с чиста кърпа, после промих малките рани с оцет и отвара от жълт кантарион, за да спра кървенето.

Той въздъхна дълго и треперливо от облекчение, докато подсушавах краката му.

— Не че се страхувам от… кръв — каза, говореше с дързост, която отричаше думите му. — Просто те са толкова гадни.

— Гаднички са — съгласих се аз. Станах, взех чиста кърпа, потопих я във вода и делово избърсах лицето му. После, без да го питам, взех четката си и започнах да сресвам оплетената му коса.

Той изглеждаше доста стреснат от тази фамилиарност, но след като се скова за миг, не възрази и аз продължих да сресвам косата му, а той издаде лека въздишка и отпусна рамене.

Косата му беше приятно топла под пръстите ми, които още бяха студени заради потока, но се стоплиха, докато подреждах меките кичури копринена кестенява коса. Беше много гъста и леко чуплива. На темето му имаше лизнато, деликатно въртопче, от което леко ми се зави свят; Джейми имаше на същото място.

— Изгубих си панделката — каза той и се огледа, сякаш си мислеше, че тя ще се материализира от долапа за хляб или мастилницата.

— Няма проблем, ще ти заема една. — Приключих със сплитането на косата му и я вързах с жълта панделка, изпълнена със странно желание да го защитавам.

Бях научила за съществуването му едва преди няколко години и ако понякога се сещах за него, то бе само с леко любопитство, примесено с негодувание. Но сега нещо — може би приликата му с моето дете, и с Джейми, или просто фактът, че се бях погрижила за него по някакъв начин — ме караше да изпитвам почти собственическо чувство.

Чувах гласовете отвън; после внезапен смях и раздразнението ми към Джон Грей се завърна на прилив. Как смееше да подлага на такъв риск както Джейми, така и Уилям — и то за какво? Защо този проклет човек беше тук, сред пустошта, която бе така очевидно неподходящо място за такъв като него…

Вратата се отвори и Джейми надникна вътре.

— Всичко наред ли е? — попита той. Погледна момчето с изражение на любезна тревога, но видях как ръката му, свита на юмрук, се опира на рамката на вратата, и напрежението в краката и раменете му. Той беше изопнат като струна; ако го докоснеш, щеше да издаде лек вибриращ звук.

— Всичко е наред — отвърнах любезно. — Лорд Джон ще желае ли нещо освежително, как мислиш?

Сложих котлето, за да направя чай, и — като въздъхнах вътрешно — извадих последния самун хляб, който бях решила да използвам за следващите си експерименти с пеницилин. И — като реших, че случаят си заслужава, — извадих и последната бутилка бренди. Когато сложих гърненце със сладко на масата, обясних, че за нещастие маслото е под опеката на прасето в момента.

— Прасе ли? — попита объркан Уилям.

— В килера — казах аз и кимнах към затворената врата.

— Защо държите… — започна, после изправи рязко гръб и стисна устни — явно беше сритан под масата от втория си баща, който се усмихваше любезно над чашата си.

— Много любезно от ваша страна да ни приемете, госпожо Фрейзър — намеси се лорд Джон и погледна предупредително сина си. — Извинявам се за неочакваната ни поява. Надявам се, че не ви причинява голямо неудобство.

— Изобщо — казах аз, като се чудех къде ще ги сложим да спят. Уилям можеше да отиде в бараката с Иън, вероятно; не беше по-зле от това да спиш на открито. Но мисълта да споделям леглото с Джейми, докато лорд Джон е на другото, само на ръка разстояние…

Иън, който винаги усещаше кога е време за ядене, се появи точно в този деликатен момент и се представи на всички, с такова объркване от обяснения и поклони в тясната стая, че преобърнаха чайника.

Аз използвах това малко бедствие за извинение и изпратих Иън да покаже на Уилям атракциите на гората и потока, като им изпратих сандвичи със сладко и бутилка сайдер, която да си поделят. После, освободена от възпиращото им присъствие, напълних чашите с бренди, седнах и присвих очи към Джон Грей.

— Какво правите тук? — попитах направо.

Той отвори много широко сините си очи, после сведе дългите си мигли и изпърха с тях към мен.

— Не съм дошъл с намерението да съблазнявам съпруга ви, уверявам ви.

— Джон! — Джейми удари с юмрук по масата така силно, че чашките се разтракаха. Скулите му бяха станали тъмночервени и той се беше смръщил гневно.

— Извинете. — Грей беше пребледнял, макар че иначе си изглеждаше невъзмутим. За първи път ми хрумна, че може би е изнервен също колкото Джейми от тази среща.

— Моите извинения, мадам — каза той и се поклони рязко. — Това беше непростимо. Бих изтъкнал обаче, че откакто се срещнахме, ме гледате така, сякаш сте ме видели да лежа в канавката пред някой бардак. — На лицето му се появи лека розовина.

— Извинете — въздъхнах аз. — Но следващия път опитайте да ни предизвестите и ще се погрижа да добия подобаващо изражение.

Той се изправи внезапно и отиде до прозореца, където застана с гръб към стаята и се хвана за перваза. Настъпи крайно неловка тишина. Не исках да поглеждам към Джейми; втренчих се с огромен интерес в бутилката със семе от копър на масата.

— Жена ми почина — каза той рязко. — На кораба от Англия към Ямайка. Беше тръгнала да дойде при мен.

— Съжалявам да го чуя — каза тихо Джейми. — Момчето с нея ли е било?

— Да. — Лорд Джон се обърна и се облегна на перваза, а пролетната светлина очерта главата му със сияещ ореол. — Уили беше… много близък с Изобел. Тя беше единствената майка, която е имал.

Истинската майка на Уили, Дженива Дънсейни, бе умряла при раждането му, а предполагаемият му баща, граф Елсмиър, бе умрял на следващия ден, при злополука. Поне Джейми ми беше казал така. Затова сестрата на Дженива, Изобел, бе осиновила осиротялото дете, а Джон Грей се бе оженил за нея, когато Уили бил на шест години — когато Джейми вече напуснал работата си при Дънсейни.

— Много съжалявам — казах искрено и нямах предвид само смъртта на съпругата му.

Грей ме погледна и кимна леко в благодарност.

— Службата ми като губернатор е почти към края си. Възнамерявах да се установя на острова, ако климатът понесе добре на семейството ми. Но после… — Сви рамене. — Уили беше съсипан от мъка заради смъртта на майка си, стори ми се подходящо да се опитам да го разсея. Почти веднага се появи такава възможност; имението на жена ми включва и голям имот във Вирджиния, който тя бе завещала на Уилям. След смъртта ѝ аз получих запитвания от управителя на плантацията, който искаше инструкции.

Той се отдалечи от прозореца и се приближи бавно към масата.

— Не можех да реша какво да направя с имота, без да го видя и да преценя условията там. Затова реших, че трябва да отплаваме за Чарлстън, а оттам по суша към Вирджиния. Надявах се новите впечатления да разсеят Уилям от скръбта му — което с удоволствие забелязвам, че се случва. През изминалите седмици е много по-ведър.

Отворих уста да му кажа, че Фрейзърс Ридж е доста встрани от пътя им, но размислих.

Той като че ли се сети за това, защото ме погледна с крива усмивка. Ама наистина трябваше да се науча да контролирам лицето си. Едно беше Джейми да ми чете мислите, и то не беше никак неприятно, общо взето, но напълно непознати да влизат и излизат от ума ми беше съвсем друго.

— Къде е плантацията? — попита Джейми, което беше по-тактичен вариант на същия въпрос.

— Най-близкият до нея град се нарича Линчбърг — на река Джеймс. — Лорд Джон ме погледна, все още предпазлив, но явно възвърнал доброто си настроение. — Всъщност се отклонихме само с няколко дни от пътя си, за да дойдем тук, въпреки отдалечеността на вашия район.

Насочи вниманието си към Джейми и се смръщи леко.

— Казах на Уили, че си стар мой познат от дните ми на военен. Надявам се, че няма да осуетиш тази измама?

Джейми поклати глава, едното ъгълче на устата му се изви леко.

— Измама ли е? Не мисля, че имам нещо против при сегашните обстоятелства. А и в общи линии е вярно.

— Не мислиш ли, че те помни? — попитах Джейми. Той бе работил като коняр в имението на Уили; затворник там, след якобитското въстание.

Поколеба се, после поклати глава.

— Не мисля. Той беше едва на шест, когато напуснах Хелуотър; преди половината му живот. За едно момче това е много време. А и няма причина да си спомня коняр на име Макензи, камо ли да го свърже с мен.

Уили не беше разпознал Джейми веднага, разбира се, но пък беше твърде притеснен заради пиявиците, за да обърне голямо внимание. Хрумна ми нещо и погледнах към лорд Джон, който се занимаваше с кутийка за енфие, която бе извадил от джоба си.

— Кажете ми — казах, движена от внезапен импулс, — не искам да ви разстройвам, но… знаете ли как почина съпругата ви?

— Как ли? — Той изглеждаше стреснат от въпроса, но веднага се овладя. — Ами от кървава диария, поне така каза прислужницата ѝ. — Устата му се изви леко. — Това май… не е приятна смърт.

Кървава диария ли? Така наричаха всичко, от дизентерия до холера.

— Имало ли е лекар? Имало ли е някой на кораба, който да се грижи за нея?

— Да — отвърна той малко рязко. — Какво намеквате, мадам?

— Нищо. Само се чудех дали там Уили е видял да се използват пиявици.

Искра на разбиране мина по лицето му.

— О, ясно. Не се бях сетил…

В този момент забелязах Иън, който стоеше на прага, очевидно не искаше да ни прекъсва, но изглеждаше притеснен.

— Искаш ли нещо, Иън? — попитах го.

Той поклати глава и кафявата му коса се разлетя.

— Не, благодаря, лельо, просто… — Погледна безпомощно към Джейми. — Съжалявам, чичо, знаех, че не бива да му позволявам, но…

— Какво? — Притесненият тон на Иън беше накарал Джейми да скочи на крака. — Какво си направил?

Момчето започна да кърши едрите си ръце, като пукаше кокалчета от смущение.

— Ами, негово благородие попита за нужника и аз му казах за змията и че по-добре да отиде в гората. Той отиде, но после поиска да види змията и… и…

— Не го е ухапала, нали? — попита тревожно Джейми. Лорд Джон, който очевидно щеше да попита същото, само го погледна.

— О, не! — Иън изглеждаше изненадан. — Отначало не можехме да я видим, защото беше много тъмно долу. Затова свалихме седалката, за да влезе повече светлина. И тогава я видяхме добре и той започва да я мушка с един клон, а тя се размята както пишеше в оная книга, но като че ли не искаше да го хапе. И… и… — Той погледна към лорд Джон и преглътна шумно.

— Аз съм виновен — каза и смело изпъна рамене, готов да поеме вината. — Казах му, че съм искал да я застрелям, но ми е било жал да хабя барута. И тогава негово благородие рече, че ще вземе пищова на баща си от дисагите и ще се оправи с нея. И…

— Иън — процеди Джейми през зъби. — Веднага спри да дърдориш и ми кажи направо какво си направил с момчето. Да не го простреля погрешка?

Иън изглеждаше крайно засегнат от тази преценка за мерника му.

— Разбира се, че не!

Джон Лорд се прокашля любезно и прекрати по-нататъшните обвинения.

— Вероятно ще бъдеш така добър да ми кажеш къде е синът ми в момента?

Иън си пое дълбоко дъх, явно готов да предаде Богу дух.

— Ами на дъното на нужника — каза той. — Имаш ли някакво въже, чичо Джейми?

С възхитителна икономия на думи и движения Джейми стигна до вратата на две крачки и изчезна, следван от лорд Джон.

— Той със змията ли е вътре? — попитах, като бързо ровех из кошницата си, за да намеря нещо, което може да се използва като турникет, за всеки случай.

— О, не, лельо — увери ме Иън. — Нали не мислиш, че щях да го оставя там, ако змията беше още вътре? Май ще е най-добре да ида да помогна — добави и изчезна.

Забързах след него и видях Джейми и лорд Джон рамо до рамо на прага на нужника и да разговарят с дълбините му. Застанах на пръсти да погледна над рамото на лорд Джон и видях отчупения край на дълъг тънък клон хикория, който се подаваше на няколко инча от ръба на овалната дупка. Стаих дъх; движенията на лорд Елсмиър бяха разровили съдържанието на нужника и смрадта можеше да изпепели назалните ми мембрани.

— Казва, че не е ранен — увери ме Джейми, като се извърна от дупката и свали намотаното въже от рамото си.

— Добре — казах аз. — Но къде е змията? — Огледах се притеснено, но не виждах нищо освен сребристи кедрови дъски и тъмните дълбини на дупката.

— Тя тръгна натам — каза Иън и посочи по пътеката, по която бяхме дошли. — Момчето не можа да стреля много точно, затова аз я халосах с пръчката и проклет да съм, ако тя не се обърна и не тръгна към мен, направо по пръта! Тъй се изплаших, че извиках и го пуснах, блъснах се в момчето и… ами така се случи — добави той вяло.

За да избегне погледа на Джейми, той се промъкна към ямата, наведе се и извика смутено:

— Ей! Радвам се, че не си си строшил врата!

Джейми го погледна красноречиво в смисъл, че ако ще се трошат някакви вратове… но всякакви по-нататъшни забележки бяха прекъснати в полза на скорошното изваждане на Уилям от неговата обител. Процедурата бе проведена без повече инциденти и кандидат-стрелецът беше изваден, увиснал на въжето като гъсеница на конец.

Слава богу, в дупката имаше достатъчно изпражнения, за да омекотят падането му. По всичко личеше, че деветият граф Елсмиър беше паднал по лице. Лорд Джон постоя за миг на пътеката, като бършеше ръцете си в панталоните и оглеждаше кафявия обект пред себе си. Потърка уста с опакото на дланта си, за да скрие усмивка или да потисне миризмата.

После раменете му започнаха да се тресат.

— Какви са новините от Подземния свят, Персефона? — каза той, неспособен да скрие трептенето на смеха в гласа си.

Две скосени сини очи го изгледаха убийствено от лайняната маска, която скриваше чертите на Негово Благородие. Това беше типично за Фрейзър изражение и аз усетих как потръпвам. До мен Иън също се сепна. Погледна бързо към Джейми и отново към графа, но после ме видя и лицето му застина напълно безизразно.

Джейми каза нещо на гръцки, на което лорд Джон отговори на същия език и двамата се засмяха като откачени. Опитвах се да не обръщам внимание на Иън и погледнах към Джейми. Раменете му се тресяха от потиснат смях и той реши да ме просветли:

— Епихарм — обясни. — В Делфийския оракул онези, които търсели просветление, хвърляли мъртъв питон в ямата, а после стояли там и вдишвали изпаренията от разложението му.

Лорд Джон издекламира с величествен жест:

— „Духът към небесата, тялото към земята.“

Уилям издиша силно през носа си точно когато Джейми направи същото, в опит да се овладее. Иън потрепна до мен. Господи, помислих си, това момче нищо ли не беше наследило от майка си?

— А ти имаш ли някакви духовни просветления след това мистично преживяване, Уилям? — попита лорд Джон, като направи неуспешен опит да се овладее. С Джейми се бяха зачервили от смях, който според мен се дължеше повече на нервното напрежение и на брендито, отколкото на веселие.

Негово Благородие ги гледаше кръвнишки, свали шалчето си и го хвърли с влажен плясък на пътеката. Сега и Иън се изкикоти нервно, неспособен да се спре. Моите коремни мускули буквално се гърчеха от напрежението, но виждах, че чистите от изпражнения части над яката на Уилям са с цвета на зрелите домати до нужника. Знаех много добре какво се случва с един Фрейзър, когато достигне такова ниво на раздразнение, и си помислих, че е време да разваля тоалетното парти.

— Хм — прокашлях се аз. — Ще ми позволите ли, господа? Не съм много веща в гръцката философия, но знам една малка епиграма.

Подадох на Уилям гърненце сапун от луга, който бях взела заедно с турникета.

— Пиндар — казах аз. — „Водата е най-доброто.“

Лек проблясък на благодарност се появи сред мръсотията. Негово Благородие ми се поклони, после се обърна, погледна крадешком Иън и тръгна през тревата към потока. Като че ли си беше изгубил едната обувка.

— Бедният нещастник — каза Иън, клатейки печално глава. — Ще минат дни, преди да спре да смърди.

— Без съмнение. — Устните на лорд Джон още потрепваха, но поривът да декламира гръцка поезия като че ли го беше напуснал, заменен от притеснение. — Между другото, какво стана с пищова ми? Онзи, който Уилям е използвал преди този нещастен инцидент?

— О… — Иън като че ли се притесни. Вирна брадичка към нужника. — Ами… е, опасявам се, че…

— Разбирам. — Лорд Джон потърка безупречно избръснатата си брадичка.

Джейми се втренчи в Иън.

— Ама… — започна Иън и отстъпи крачка-две.

— Извади го — каза Джейми с тон, който не търпеше възражения.

— Ама…

— Веднага — каза чичо му и хвърли мръсното въже в краката му.

Адамовата ябълка на Иън подскочи, веднъж. Той ме погледна, ококорен като заек.

— Първо си свали дрехите — казах аз услужливо. — Не искаме да се наложи да ги изгорим, нали?

26.

Зараза и мор

Излязох от къщата точно преди залез, за да проверя пациента си в хамбара. Не беше по-добре, но и не беше видимо по-зле; същото затруднено дишане и треска. Този път обаче хлътналите очи срещнаха моите, когато влязох в бараката и не се откъснаха от лицето ми, докато го преглеждах.

Още стискаше в ръката си амулета с гарвановото перо. Докоснах го и се усмихнах, после му дадох да пие. Той още отказваше да приема храна, но пийна малко мляко и преглътна без възражения поредната доза от моята отвара. Лежеше неподвижно по време на прегледа и храненето, но докато слагах напоената в гореща отвара кърпа на гърдите му, внезапно посегна и стисна ръката ми.

Удари се по гърдите с другата ръка и издаде странен жужащ звук. Това ме обърка за миг, докато не осъзнах, че тананика.

— Наистина ли? — казах. Посегнах към пакета с билки и ги увих в кърпата. — Добре тогава, нека да помисля.

Спрях се на „Напред, християнски воини“, която като че ли му хареса. Изпях я три пъти, преди да остане доволен и да потъне пак на одеялото, с лека кашлица и обвит от камфорни пари.

Спрях пред къщата и почистих ръцете си с бутилката алкохол, която носех. Бях сигурна, че не мога да се заразя — бях изкарала морбили като дете, — но не исках да заразя останалите.

— Говори се, че има епидемия от червена шарка в Крос Крийк — каза лорд Джон, когато докладвах на Джейми какво е състоянието на госта ни. — Вярно ли е, госпожо Фрейзър, че диваците са по-податливи към заразите от европейците, докато африканските роби са по-устойчиви от господарите си?

— Зависи за каква зараза говорим — казах аз, надникнах в казана и разбърках предпазливо гърнето с пръчка. — Индианците са много по-устойчиви на паразитни заболявания — малария, да кажем, — предизвиквани от тукашните организми, а африканците се справят по-добре с неща като треска денга, която дойде с тях от Африка все пак. Но индианците нямат защита срещу европейските болести като едра шарка и сифилис.

Лорд Джон ме погледна смаян, което ме накара да изпитам известно задоволство. Явно беше попитал само от любезност — не очакваше да знам нещо.

— Колко интересно — отвърна, наистина звучеше заинтригуван. — Говорите за организми? Поддържате ли теорията на господин Еван Хънтър за миазматичните създания?

Сега беше мой ред да се смая.

— Ами… не съвсем, не — казах и смених темата.

Прекарахме приятна вечер, Джейми и лорд Джон си разказваха случки от лов и риболов, като отбелязваха изумителното изобилие на тази земя, а аз кърпех чорапи.

Уили и Иън играеха шах, като вторият победи за свое огромно задоволство. Негово Благородие се прозя широко, после видя погледа на баща си и направи закъснял опит да си покрие устата. Отпусна се с усмивка от задоволство, породена от ситост; с Иън бяха унищожили цял кейк със стафиди след обилна вечеря.

Джейми видя това и изви вежда към Иън, който послушно стана и поведе Негово Благородие да сподели сламеника му в бараката с билките. Двама са уредени, помислих си, като се опитвах да не поглеждам към леглото, остават трима.

Деликатният проблем с лягането беше разрешен чрез оттеглянето ми, обвито в скромност или поне в нощна риза, докато Джейми и лорд Джон се настаниха до масата за шах и продължиха да пият бренди на светлината на огъня.

Лорд Джон беше много по-добър шахматист от мен или поне така разбрах от факта, че играта продължи цял час. Джейми обикновено ме биеше за двайсет минути. Те играеха мълчаливо, но от време на време си разменяха по някоя дума.

Накрая лорд Джон направи ход, облегна се назад и се протегна, сякаш приключваше нещо.

— Разбрах, че тук, в планинското ви убежище, не усещате смущения в политически смисъл? — каза той небрежно. Присви замислено очи към дъската. — Завиждам ти, Джейми, че си така далече от трудностите, които срещат търговците и благородниците в низините. Животът ти е труден — няма как да не го отбележа, — но поне имаш значителната утеха да знаеш, че усилията ти са значими и героични.

Джейми изсумтя.

— О, да. Много героични. В момента моята героична борба се свежда до това да се оправям с прасето в килера. — Кимна към дъската и вдигна вежда. — Наистина ли смяташ да направиш този ход?

Грей присви очи към него, после погледна надолу и сви устни.

— Да, смятам — отвърна твърдо.

— По дяволите! — каза Джейми с усмивка и събори примирено царя си.

Грей се засмя и посегна към бутилката с бренди.

— По дяволите! — каза и той, когато видя, че е празна. Джейми се засмя, стана и тръгна към шкафа.

— Опитай от това. — Чух мелодичното гъргорене на течност в чаша.

Грей вдигна чашата към носа си, вдиша и кихна силно, като разпръсна капки по масата.

— Това не е вино, Джон — отбеляза тихо. — Направено е за пиене, не за вдъхване на букета.

— Забелязах. Господи, какво е това? — Грей помириса отново, по-предпазливо, и отпи пробно. Задави се и преглътна.

— Господи! — Гласът му беше дрезгав. Закашля се, прочисти си гърлото и остави колебливо чашата на масата, като я гледаше така, сякаш щеше да гръмне.

— Не ми казвай — рече, — нека позная. Това сигурно е шотландско уиски?

— След десетина години ще бъде — отвърна Джейми и си сипа малко. Отпи леко, завъртя го из устата си и преглътна, като клатеше глава. — В момента е алкохол и само това мога да кажа за него.

— Да, така е — съгласи се Грей и отпи отново. — Откъде го взе?

— Аз го направих — каза Джейми със скромната гордост на майстор. — Имам дванайсет бурета.

Светлите вежди на Грей се стрелнаха нагоре.

— Сигурно нямаш намерение да си чистиш ботушите с него, може ли да попитам какво смяташ да правиш с дванайсет бурета от това?

Джейми се засмя.

— Ще го продавам. Ще го продавам, когато мога. Митата и лицензът за производство на алкохол са един от малките политически проблеми, от които не съм засегнат благодарение на отдалечеността ми — добави той иронично.

Лорд Джон изсумтя, опита отново и остави чашата.

— Е, може да си далеч от митниците — най-близкият агент е в Крос Крийк, — но не мисля, че това занимание е безопасно. На кого, ако смея да попитам, смяташ да продаваш тази забележителна течност? Не на диваците, предполагам?

Джейми сви рамене.

— Само малки количества — по една-две манерки, като подарък или размяна. Никога повече, отколкото може да изпие един човек.

— Много мъдро. Сигурно си чувал историите. Говорих с един човек, който е оцелял след клането при Мичилимакинак по време на войната с французите. То донякъде било предизвикано от голямо количество алкохол, който попаднал в ръцете на индианско сборище до форта.

— Чувал съм — увери го сухо Джейми. — Но ние се разбираме добре с индианците тук, а и те не са толкова много. Освен това внимавам.

— Ммм. — Той отпи отново и направи гримаса. — Сигурно рискуваш повече с това, че можеш да ги отровиш, отколкото от пияна тълпа. — Той остави чашата и смени темата.

— Чух в Уилмингтън да говорят за някаква група мъже, наречени регулаторите, които тероризират по-вътрешните райони и се опитват да предизвикат въстание. Срещал ли си такъв тук?

Джейми изсумтя.

— Какво ще тероризират? Катериците? Това са вътрешните райони, Джон, а после следва пустошта. Сигурно си забелязал липсата на селища по пътя насам.

— Наистина забелязах нещо такова — съгласи се лорд Джон. — И все пак чух слухове относно присъствието ти тук — че донякъде то действа възпиращо пред нарастването на беззаконието.

Джейми се засмя.

— Мисля, че ще измине известно време, преди да се появи беззаконие, което да възпирам. Макар че наистина халосах един стар немски фермер, който тормозеше млада жена в мелницата до реката. Беше си наумил, че го лъже в теглото, което не беше вярно, и не можах да го убедя. Но това е единственият ми опит да поддържам обществения ред.

Грей се засмя и взе падналия цар.

— Радвам се да го чуя. Ще ми окажеш ли честта да изиграем още една партия? Едва ли номерът ми ще мине втори път.

Аз се обърнах настрани, към стената, и се вгледах в гредите. Светлината на огъня блещукаше по следите от брадвата по всеки ствол, които приличаха на пясъчни вълнички по бряг.

Опитах се да не обръщам внимание на разговора зад мен, да потъна в спомена как Джейми сваляше кората и правеше трупите четвъртити, как спях в прегръдките му до недостроената стена и усещах как къщата се издига около мен, обгражда ме с топлина и сигурност, постоянно въплъщение на прегръдката му. Винаги се успокоявах от този образ, дори когато бях сама в планината, защото знаех, че съм защитена от къщата, която той бе построил за мен. Тази нощ обаче не се получи.

Лежах неподвижно, чудех се какво точно ми става. Или не какво, а защо. Знаех много добре какво е; беше ревност.

Наистина ревнувах; чувство, което не бях изпитвала от години и което ненавиждах сега. Обърнах се по гръб и затворих очи, опитвах се да не слушам тихия разговор.

Лорд Джон беше много любезен с мен. Нещо повече, той беше интелигентен, разсъдлив — очарователен всъщност. И като го слушах как води интелигентен, разсъдлив и очарователен разговор с Джейми, всичко в мен се свиваше и стисках ръце под юргана.

Ти си идиотка — казвах си яростно. — Какво ти става?

Опитах да се отпусна, дишах дълбоко през носа, със затворени очи.

Част от проблема беше Уили, разбира се. Джейми много внимаваше, но бях забелязала изражението му, когато гледаше момчето. Цялото му тяло излъчваше радост, гордост, примесена с неувереност и това също ме тормозеше.

Той никога нямаше да погледне Бриана, първородната, така. Никога нямаше да я види. Не беше виновен той и все пак ми се струваше нечестно. В същото време не можех да му се сърдя за радостта, която изпитваше заради сина си. И не се сърдех, казвах си твърдо. Фактът, че това предизвикваше у мен ужасен копнеж да погледна към момчето, с това дръзко, красиво лице, което толкова приличаше на сестра си, си беше мой проблем. Нямаше нищо общо с Джейми или с Уили. Или с Джон Грей, който го беше довел тук.

Защо? Ето какво си мислех, откакто се съвзех след първия шок от появата им, и все още се чудех. Какво беше намислил този човек, по дяволите?

Историята за имението във Вирджиния може и да беше вярна или бе само извинение. Дори да беше така, отклонението към Фрейзърс Ридж бе значително. Защо ще си прави толкова труд, за да доведе момчето? И да рискува толкова? Уили явно не съзнаваше приликата, която дори Иън бе забелязал, но ако я забележеше? Нима Грей искаше да подчертае задължението на Джейми към него?

Обърнах се настрани и отворих единия си клепач, за да ги видя над шахматната дъска, червенокоса и руса глава, сведени замислено. Грей премести офицер и се облегна назад, търкаше тила си и се усмихваше заради хода си. Той беше хубав мъж; строен, с фини кости, но силни черти на лицето и красива чувствена уста, за която много жени биха му завидели.

Грей обаче беше дори по-добър от Джейми в прикриването на израженията си. Не бях видяла нито едно уличаващо такова на лицето му. Но веднъж, в Ямайка, го видях и нямах никакви съмнения относно чувствата му към Джейми.

От друга страна, нямах никакви съмнения относно чувствата на Джейми към него. Възелът под сърцето ми се разхлаби малко и аз си поех дълбоко дъх. Колкото и до късно да седяха над шахматната дъска, да пият и да разговарят, Джейми щеше да дойде в моето легло.

Отпуснах юмруци и тогава, когато потърках скришом длани по бедрата си, осъзнах с шок точно защо лорд Джон има такова силно въздействие върху мен.

Ноктите ми бяха издълбали малки полумесеци в дланите ми, пулсиращи полумесеци. С години бях усещала тези малки полумесеци след всяко вечерно парти, след всяка нощ, когато Франк трябваше „да работи в кабинета си“. С години бях лежала ужасно сама в двойното легло, будна в мрака, със забити в дланите нокти, и го чаках да се върне.

И той се връщаше. Трябва да му призная, че винаги се връщаше преди зазоряване. Понякога се обръщах с гръб към него в нямо обвинение, понякога се обръщах дръзко към него, като безмълвно го предизвиквах да отрече, да докаже невинността с тялото си — чрез битка. Той често приемаше предизвикателството, но това не помагаше.

И двамата не говорехме за това денем. Аз не можех — нямах право. Франк също — той си отмъщаваше.

Понякога минаваха месеци — дори година или повече — между тези епизоди и ние си живеехме в мир. Но после се случваше отново; тихи телефонни разговори, твърде много извинения за отсъствията, късно прибиране. Никога не усетих нещо така открито като чужд парфюм, червило по яката му — той беше дискретен. Но винаги усещах призрака на другата жена, която и да беше; някоя безлика и неразличима Тя.

Знаех, че няма значение коя е — бяха няколко. Важно беше само, че Тя не бях аз. И лежах будна и стисках юмруци, като оставях по дланите си следите от нокти — малко разпятие.

Разговорът до огъня почти притихна; чуваше се само тракането на фигурите по дъската.

— Чувстваш ли се доволен? — попита внезапно лорд Джон.

Джейми спря за миг.

— Имам всичко, което един мъж би могъл да иска — рече той тихо. — Дом, честна работа. Жена ми е до мен. Знам, че синът ми е в безопасност и се грижат добре за него. — Погледна към Грей. — И добър приятел. — Посегна, стисна ръката му и я пусна. — Не искам нищо повече.

Затворих решително очи и започнах да броя, за да заспя.

* * *

Иън ме събуди преди зазоряване, клечеше до леглото ми.

— Лельо — каза тихо с ръка на рамото ми. — Най-добре ела. Мъжът в хамбара е много зле.

Веднага скочих, завих се с наметалото и тръгнах боса след Иън, преди съзнанието ми да е започнало да функционира напълно. Не че щяха да са ми нужни огромни диагностични умения; чувах дълбокото тракащо дишане от десет крачки.

Графът стоеше до прага, слабото му лице беше изплашено в сивата светлина.

— Махай се — казах му рязко. — Не се приближавай до него; нито ти Иън! И двамата вървете в къщата и ми донесете гореща вода от казана, кутията ми и чисти кърпи.

Уили веднага се задейства, нетърпелив да се отдалечи от плашещите звуци, които идваха от бараката. Иън се застоя обаче, изглеждаше притеснен.

— Не мисля, че можеш да му помогнеш, лельо — каза той тихо. Срещна погледа ми с дълбокото разбиране на възрастен.

— Вероятно — казах, — но не мога да не сторя нищо.

Той пое дълбоко дъх и кимна.

— Да, но мисля, че… — поколеба се, после продължи, когато му кимнах. — Мисля, че не бива да го мъчиш с лекарства. Той ще умре, лельо; чухме сова през нощта — и той я е чул. За тях това е прокоба за смърт.

Погледнах към тъмния отвор на вратата и прехапах устна. Дишането беше плитко и свистящо, с притеснително дълги паузи. Погледнах пак към Иън.

— Какво правят индианците, когато някой умира? Знаеш ли?

— Пеят — каза веднага. — Шаманът си маже лицето с боя и пее, за да може душата да си отиде в безопасност и демоните да не я вземат.

Поколебах се, инстинктите ми, настояващи да направя нещо, бяха във война с убеждението, че няма смисъл. Имах ли право да отнема покоя на умиращ човек? И по-лошо — да събудя страха му, че душата му ще бъде изгубена заради моята намеса?

Иън не изчака да реша. Наведе се и вдигна малко пръст от земята, плю върху нея и я размаза на кал. Без да каже нищо, потопи палец в нея и прокара една линия от челото по носа.

— Иън!

— Тихо — каза той, смръщен от концентрация. — Мисля, че го правят така. — Добави две линии по всяка скула и груб зигзаг по лявата страна на челюстта ми. — Толкова мога да си спомня. Виждал съм го само веднъж, и то отдалече.

— Иън, това не е…

— Тихо — рече той отново и сложи ръка върху моята, за да потуши възраженията ми. — Върви при него, лельо. Няма да го изплашиш, той е свикнал с теб, нали?

Избърсах капка кал от края на носа си, чувствах се като пълна идиотка. Нямаше време да споря обаче. Иън ме бутна леко и аз се обърнах към вратата. Влязох в мрака на хамбара, наведох се и сложих ръка върху мъжа. Кожата му беше гореща и суха, ръката му бе отпусната.

— Иън, можеш ли да говориш с него? Кажи името му, кажи му, че всичко е наред.

— Не бива да изричаш името му, лельо; това ще призове демоните.

Иън прочисти гърлото си и каза няколко гърлени думи. Ръката в моята потрепна леко. Очите ми вече свикваха с тъмното и видях лицето му, на него беше изписана лека изненада, когато видя шарките от кал.

— Пей, лельо — каза тихо Иън. — Tantum ergo може би; звучи малко като тяхната песен.

Все пак нямаше какво друго да сторя. И започнах почти безсилно.

— Tantum ergo, sacramentum…

След секунди гласът ми укрепна и аз седнах на пети, пеех бавно и държах ръката му. Тежките вежди се отпуснаха и нещо като спокойствие се настани в хлътналите очи.

Бях присъствала на много смърт, при злополука, на бойното поле, от болест или по естествени причини, и бях виждала как хората я посрещат по много начини — от философско приемане до яростен протест. Но никога не бях виждала някой да умира така.

Той просто чакаше, вперил очи в моите, докато не стигнах до края на песента. После обърна лице към вратата и когато изгряващото слънце го достигна, напусна тялото си, без да помръдне и мускул или да си поеме последен дъх.

Седях неподвижно, държах отпуснатата му ръка, докато не осъзнах, че съм стаила дъха си.

Въздухът около мен беше странно неподвижен, сякаш времето бе спряло за миг. Разбира се, че беше, помислих си и се насилих да поема дъх. Беше спряло за него, завинаги.

* * *

— Какво ще правим с него?

Нямаше какво повече да сторим за нашия гост; единственият въпрос в момента беше как да постъпим с тленните му останки.

Бях си поговорила с лорд Джон и той заведе Уили да берат късни ягоди по хребета. Макар че в смъртта на индианеца нямаше нищо зловещо, не исках Уили да я види; това не беше гледка за дете, което бе видяло как майка му умира само преди няколко месеца. Лорд Джон също изглеждаше разстроен. Вероятно малко слънце и свеж въздух щяха да им се отразят добре.

Джейми се смръщи и прокара ръка по лицето си. Не се беше избръснал още и се чу дращещ звук.

— Трябва да го погребем както трябва, нали?

— Е, не смятам да го оставим да лежи в хамбара, но дали неговите хора няма да имат нещо против, ако го погребем тук? Знаеш ли какво правят с мъртвите си, Иън?

Той още беше леко блед, но изненадващо овладян. Поклати глава и отпи мляко.

— Не знам много, лельо. Но видях как един от тях умря. Увиха го в еленска кожа и обиколиха селото, като пееха, после отнесоха тялото навътре в гората, сложиха го на една платформа над земята и го оставиха да изсъхне там.

Джейми не изглеждаше възхитен от мисълта да имаме мумифицирани тела сред дърветата около фермата.

— Мисля, че ще е най-добре да увием добре тялото и да го отнесем в селото му, за да могат неговите хора да го погребат както трябва.

— Не, не можеш да направиш това. — Извадих тавата с кифли от фурната, взех пръчка и я забодох в една кифличка. Излезе чиста, затова оставих тавата на масата и седнах. Смръщих се разсеяно над гърненцето с мед, който сияеше златист в късната утрин.

— Проблемът е, че тялото със сигурност още е заразно. Ти не си го пипал, нали, Иън? — Погледнах го, а той поклати глава много сериозно.

— Не, лельо. Не и след като се разболя; преди това не си спомням. Всички бяхме заедно, ловувахме.

— И ти не си боледувал от морбили. — Прекарах ръка през косата си. — Боледувал ли си? — попитах Джейми. Той кимна и аз се успокоих.

— Да, когато бях на пет и нещо. Ти нали казваш, че не може да се разболееш от същата болест два пъти. Значи няма да ми пречи, ако докосна тялото?

— Не, както и на мен. И аз съм боледувала. Работата е там, че не можем да го отнесем в селото. Не знаем колко дълго може да оцелее вирусът — това е вид бацил — в дрехите или в тялото, но как ще обясним на неговите хора, че не бива да го пипат или да се доближават до него? Не можем да рискуваме да се заразят.

— Тревожи ме — каза внезапно Иън, — че той не е от Анна Оока, а от едно село на север. Ако го погребем тук по обичайния начин, неговите хора може да разберат и да решат, че сме го убили и после сме го погребали, за да скрием това.

Това бе зловеща вероятност, която не ми беше хрумнала, и аз усетих студената ръка на страха да ляга на тила ми.

— Нали не мислиш, че ще стане така?

Иън сви рамене, отчупи една кифла и я поръси с мед.

— Хората на Накогнауето ни вярват, но Майърс каза, че много други няма да ни повярват. Имат си причини да са подозрителни, нали?

Много тускарора бяха избити в ужасната война със заселниците в Северна Каролина преди по-малко от петдесет години и затова реших, че има право.

Джейми преглътна последния залък от кифлата си и седна назад с въздишка.

— Ами тогава мисля, че ще е най-добре да увием горкия човек в саван и да го оставим в пещерата на хълма над къщата. Вече сложих колове за конюшня пред отвора; те ще спрат зверовете. А после ние с Иън ще отидем при Анна Оока и ще обясним всичко на Накогнауето. Вероятно той ще изпрати някого да погледне тялото и да увери неговите хора, че не сме му причинили нищо — а после ще можем да го погребем.

Преди да отговоря на това, чух тичащи стъпки през двора. Бях оставила вратата открехната, за да влиза светлина и въздух. Когато се обърнах, видях лицето на Уили в процепа, беше бледо и изплашено.

— Господин Фрейзър! Ще дойдете ли, ако обичате? Татко е болен.

* * *

— Да не го е прихванал от индианеца? — смръщи се Джейми към лорд Джон, на когото бяхме съблекли ризата и го сложихме да легне. Лицето му ту се зачервяваше, ту пребледняваше — симптоми, които преди това бяха приписала на емоционален стрес.

— Не, няма как. Инкубационният период е от една до две седмици. Къде сте били… — обърнах се към Уили, после свих рамене. Те бяха пътували; нямаше как да ми каже къде или кога Грей е срещнал вируса. Пътниците обикновено спяха по няколко в легло в хановете, а одеялата рядко се сменяха; лесно можеше да се събудиш заразен с всичко — от морбили до хепатит.

— Не казахте ли, че има епидемия от морбили в Крос Крийк? — Сложих ръка на челото на Грей. Умеех да преценявам температурата по допир и реших, че неговата е почти трийсет и девет и пет.

— Да — каза той дрезгаво и се закашля. — От това ли съм болен? Трябва да държите Уили настрани.

— Иън — изведи Уили, ако обичаш. — Изстисках кърпа, напоена в отвара от бъз, и избърсах лицето и врата на Грей. Още нямаше обрив по лицето, но когато отвори устата си, видях малките белезникави петна на Коплик по лигавицата.

— Да, болен сте от морбили — казах аз. — Откога се чувствате зле?

— Ами снощи, когато си легнах, усетих замайване — каза той и се изкашля отново. — Събудих се със силно главоболие през нощта, но си помислих, че е от така нареченото уиски на Джейми. — Усмихна му се леко. — После тази сутрин… — Кихна и аз бързо посегнах към чиста кърпичка.

— Да, точно така. Е, опитайте да си починете. Ще накисна малко върбова кора; това ще помогне за главоболието. — Станах и извих вежда към Джейми, който ме последва навън.

— Не можем да пускаме Уили до него — казах тихо, за да не ме чуят; Уили и Иън бяха до кошарата и хвърляха слама в яслата на конете. — Или Иън. Много е заразно.

Джейми се смръщи.

— Да. Това, което каза за инкубацията…

— Да. Иън може да се е заразил от мъртвия индианец, Уили може да се е заразил от същия източник като лорд Джон. И двамата може да са болни, но още да нямат признаци. — Обърнах се към двете момчета, изглеждаха здрави като конете, които хранеха.

— Мисля — започнах аз, в главата ми се оформяше смътен план, — че вероятно тази нощ е най-добре да си направиш лагер навън с момчетата — може да спите в бараката с билки или в гората. Да изчакаме ден-два. Ако Уили е заразен от същия източник като лорд Джон, вероятно дотогава ще има симптоми. Ако не е, значи всичко е наред. Ако той е добре, тогава двамата можете да отидете при Анна Оока да кажете на Накогнауето за мъртвия. Така ще държим Уили далеч от опасността.

— А Иън може да остане тук, за да се грижи за теб? — Той се смръщи при тази мисъл и кимна. — Да, мисля, че ще стане.

Той се обърна да погледне Уили. Можеше да не показва емоции, когато решеше, но го познавах достатъчно добре, за да доловя чувството, което мина по лицето му.

В наклона на веждите му имаше тревога — тревога за Джон Грей и вероятно за мен и за Иън. Но освен това имаше и нещо друго — интерес, примесен с очакване, от мисълта да прекара няколко дни сам с момчето.

— Ако не е забелязал вече, няма да забележи — казах тихо и сложих длан на ръката му.

— Да — прошепна той и обърна гръб на момчето. — Сигурно е безопасно.

— Нали казват, че вятърът на болестта не носи никому добро — казах за. — Ще можеш да поговориш с него, без да изглежда странно. — Замълчах. — Само едно нещо, преди да тръгнеш.

Той сложи ръка върху моята и ми се усмихна.

— Да, какво е то?

— Извади прасето от килера, ако обичаш.

27.

Риболов на пъстърва в Америка

Пътуването започна необещаващо. Първо, валеше. Второ, той не искаше да оставя Клеър, особено в такива трудни обстоятелства. Трето, много се тревожеше за Джон; никак не му хареса видът му, когато го остави, беше почти в безсъзнание и свистеше като делфин. Лицето му беше обезобразено от червени обриви.

И четвърто, деветият граф Елсмиър току-що го беше ударил в челюстта. Той хвана здраво малкия негодник и го разтърси така силно, че зъбите му изтракаха.

— Слушай — каза и го пусна. Момчето залитна и седна в калта до кошарата, защото изгуби равновесие. Той се вгледа в него, водеха този спор на промеждутъци през последните двайсет и четири часа и вече му беше писнало. — Много добре знам какво казваш, но аз казвам, че ще дойдеш с мен. Обясних ти защо и това е.

Момчето се смръщи яростно. Не се плашеше лесно, но Джейми предполагаше, че графовете не са свикнали с такова отношение.

— Няма да тръгна! — повтори момчето. — Не можеш да ме принудиш! — Стана, стиснало зъби, и се обърна към хижата.

Джейми го хвана за яката и го дръпна обратно. Като видя, че момчето се кани да го ритне, той сви юмрук и го заби право в корема му. Очите на Уилям изскочиха и той се преви от болка.

— Не ритай — каза тихо Джейми. — Не е възпитано. А колкото до принудата — разбира се, че мога.

Лицето на графа стана ярко червено, устата му се отвори и затвори като на стресната златна рибка. Шапката му падна и дъждът залепи тъмните кичури за главата му.

— Много предано от твоя страна да искаш да останеш при втория си баща — каза Джейми, като избърса водата от лицето си, — но не можем да му помогнем и ти самият можеш да се заразиш, ако останеш. Така че тръгваш. — С ъгълчето на окото си видя движение, когато намаслената кожа на прозореца на хижата помръдна. Клеър без съмнение се чудеше защо още не са тръгнали.

Джейми хвана ръката на графа и го поведе към оседланите коне.

— Качвай се. — И със задоволство видя как момчето слага неохотно крак в стремето и се премята на седлото. Джейми му хвърли шапката, сложи си своята и също се качи. За всеки случай държеше и двете юзди, когато тръгнаха.

— Ти, сър — рече задъхано и вбесено момчето зад него, — си простак!

Разкъсваше се между раздразнението и порива да се разсмее, но успя да ги потисне. Хвърли поглед през рамо, видя, че Уилям също се е обърнал и се е килнал опасно на седлото.

— Недей — посъветва го и момчето рязко се изправи и се втренчи в него. — Не бих искал да връзвам краката ти за стремето, но ще го направя, сигурен бъди.

Момчето присви очи в ярки сини триъгълници, но явно разбра, че Джейми говори сериозно. Челюстта му оставаше стисната, но раменете се отпуснаха леко във временно поражение.

Пътуваха в мълчание почти цялата сутрин, дъждът се сипеше по вратовете им и наметалата им натежаваха. Уили може и да призна поражението си, но с неохота. Още беше намусен, когато слязоха да ядат, но поне донесе вода без възражения и опакова остатъка от храната, докато Джейми напои конете.

Джейми го гледаше скришом, нямаше никакви симптоми на болестта. Лицето на графа беше смръщено, но без обриви и макар че носът му течеше, това като че ли беше просто от лошото време.

— Колко далече е? — Беше средата на следобеда, когато любопитството му надделя над ината. Джейми отдавна беше пуснал юздите на коня му — нямаше опасност да се опита да се върне сам.

— Два дни вероятно. — При такъв планински терен с коне не се движеха много по-бързо, отколкото пеша. С конете обаче можеха да носят някои неща, като котле, още храна и две въдици. Както и дребни дарове за индианците, включително домашно сварено уиски, за да улеснят съобщаването на лошата новина.

Нямаше смисъл да бързат, а и Клеър му бе казала да не връща Уили поне шест дни. Дотогава Джон вече нямаше да е заразен. Или щеше да се възстановява, или да умре.

Клеър изглеждаше убедена, когато увери Уили, че баща му ще се оправи, но той бе видял тревогата в очите ѝ. Тя го накара да усети празнота точно под ребрата. Вероятно беше добре, че заминаваше. Нямаше да е от полза, а и болестта винаги го караше да се чувства безсилен, изпълваше го едновременно със страх и гняв.

— Тези индианци… те дружелюбни ли са? — Чу съмнението в гласа на Уили.

— Да. — Усещаше, че Уили очаква да добави „милорд“ и извлече малко, гадно удоволствие от факта, че не го направи. Поведе коня си настрани и забави ход. Покана за Уили да язди до него. Усмихна се, когато момчето го направи.

— Познаваме ги повече от година и сме им гостували — да, хората от Анна Оока са много по-любезни и гостоприемни от повечето хора, които съм срещал в Англия.

— Живял си в Англия? — Момчето го погледна изненадано и той се прокле за небрежността си, но за щастие Уили бе по-заинтригуван от индианците, отколкото от личната му история и не продължи да го разпитва за това.

Джейми се радваше, че момчето вече не се цупи и започна да проявява интерес към обкръжението си. Опитваше се да го окуражава, разказваше му истории за индианците и му сочеше следи от животни, и с радост наблюдаваше как момчето започва да се държи възпитано.

Той също имаше нужда да се разсейва с разговори. Умът му бе твърде зает с мисли, за да понесе добре тишината. Ако се случеше най-лошото — ако Джон умреше, — тогава какво щеше да стане с Уили? Без съмнение щеше да се върне в Англия при баба си и Джейми вече нямаше да чуе нищо за него.

Джон беше единственият, освен Клеър, който знаеше истината за бащинството на Уили, без никакво съмнение. Вероятно и бабата на Уили я подозираше, но тя никога, при никакви обстоятелства, нямаше да признае, че внукът ѝ е копеле на якобитски предател, а не законен наследник на граф.

Той каза мислено молитва към света Бриджит за изцелението на Джон Грей и се опита да прогони ужасната тревога от ума си. Въпреки притесненията си започваше да се наслаждава на пътуването. Дъждът бе отслабнал до ситен ръмеж и гората ухаеше на мокри, свежи листа и мъх.

— Виждаш ли онези следи по ствола на дървото? — Посочи с брадичка към голяма хикория, чиято кора висеше на парцали и разкриваше много дълги, успоредни бели разрези, някои на около шест стъпки от земята.

— Да. — Уили свали шапката си и я удари в бедрото си, за да изтърси водата, после се наведе напред да огледа по-добре. — Животно ли ги е направило?

— Мечка — каза Джейми. — Пресни са — виждаш ли, че смолата още не е изсъхнала.

— Наблизо ли е? — Уили се огледа, изглеждаше по-скоро любопитен, отколкото притеснен.

— Не е близо — рече Джейми, — иначе конете щяха да я усетят. Но все пак достатъчно близо, да. Оглеждай се; вероятно ще видим лайната ѝ или следите.

Не, ако Джон умреше, крехката му връзка с Уилям щеше да се прекъсне. Отдавна се беше примирил със ситуацията и бе приел необходимостта, без да се оплаква — но въпреки това щеше да се чувства ужасно, ако болестта му отнемеше най-близкия му приятел и единствената му връзка със сина му.

Спря да вали. Докато заобикаляха един склон и излязоха над долина, Уили възкликна изненадано и се изправи на седлото. На фона на тъмните дъждовни облаци се извиваше дъга, от склона на далечната планина до долината, в блестяща цветна арка.

— О, великолепна е! — каза Уили. Обърна се с широка усмивка към Джейми, забравил за спора им. — Някога виждал ли сте такава, сър?

— Никога — каза Джейми и му се усмихна. Хрумна му, с лек шок, че тези няколко дни в пустошта може да са последните, в които ще вижда и чува Уили. Надяваше се да не се налага да го удря отново.

* * *

Винаги спеше леко в гората и звукът го събуди веднага. Лежа неподвижен за миг, не знаеше какво е. После чу тих, задавен шум и разпозна потиснат плач.

Не се поддаде на порива да се обърне и да докосне момчето за утеха. Той правеше усилия да не го чуят; заслужаваше да опази гордостта му. Лежеше неподвижен и гледаше към огромното нощно небе, и слушаше.

Не беше от страх; Уилям не беше показал страх, че ще спи в тъмната гора, и то с голямо животно наблизо, момчето не би плакало за това. Да не би да му беше зле? Звуците приличаха на тежко дишане — вероятно го болеше нещо и бе твърде горд, за да каже. Точно този страх го накара да проговори; ако момчето беше болно, нямаше време за губене; трябваше да го заведе веднага при Клеър.

— Милорд? — каза тихо.

Плачът внезапно спря. Чу се преглъщане и триене на плат по кожа, когато момчето избърса лицето си с ръкав.

— Да? — отвърна графът с достоен опит да запази хладнокръвие, осуетен единствено от надебелелия му глас.

— Да не би да ви е зле, милорд? — Вече знаеше, че не е това, но щеше да го използва като претекст. — Да не би да ви свива стомахът? Понякога сушените ябълки не понасят добре на човека.

Дълбок дъх се чу от другата страна на огъня и подсмърчане, явно се опитваше да прочисти запушения си нос. Огънят бе догорял до въглени; все пак Джейми видя как тъмната фигура седна и клекна от другата страна.

— Ами да, май ме свива… нещо такова.

Джейми също седна и наметалото падна от раменете му.

— Няма страшно — рече утешително. — Имам отвара, която ще излекува всякакви стомашни болежки. Ти полежи спокойно, милорд; ей сега ще донеса вода.

Стана и се отдалечи, като внимаваше да не поглежда към момчето. Когато се върна с напълнено от потока котле, Уили си беше издухал носа и си бе избърсал лицето. Седеше със свити колене и опряна на тях глава.

Не се сдържа и го докосна по главата на минаване. По дяволите възпитанието. Тъмната коса беше мека, топла и леко влажна от пот.

— Стяга те в червата, а? — попита Джейми, коленичи и сложи котлето да заври.

— Аха. — Гласът му беше приглушен от одеялото върху коленете му.

— Скоро ще ти мине. — Бръкна в спорана си и зарови из дреболиите вътре, докато не извади малка платнена торбичка със сушени листа и цветя, които Клеър му беше дала. Не знаеше как бе разбрала, че ще му потрябват, но отдавна не поставяше под съмнение лечителските ѝ способности — дали за болежките на сърцето, или на тялото.

За миг изпита страстна благодарност към нея. Беше я видял как гледа момчето и предполагаше как се чувства. Знаеше за детето, разбира се, но да види доказателство от плът и кръв, че съпругът ѝ е лягал с друга жена, не беше нещо, което една съпруга би понесла добре. Нищо чудно, че все искаше да боде Джон с иглите, след като ѝ беше заврял момчето под носа.

— След малко ще заври — успокои той Уили и стри ароматната смес между дланите си в дървена купа, както бе виждал Клеър да прави.

Тя не го укори. Поне не за това, помисли си, когато внезапно си спомни как бе реагирала, когато разбра за Лери. Тогава беше обезумяла, а после научи и за Дженива Дънсейни… вероятно съжаляваше момчето, задето е останало без майка?

И тогава осъзнаването премина през него като меч. Майката на момчето беше мъртва. Не само истинската му майка, която бе умряла в деня на раждането му — но и жената, която той бе наричал „мамо“ през целия си живот. А сега и баща му — мъжа, когото наричаше баща, помисли си Джейми и несъзнателно изви уста — беше повален от болест, която бе убила друг човек пред очите на момчето само преди дни.

Не, не от страх плачеше детето в тъмното. Плачеше от мъка и Джейми Фрейзър, който бе изгубил майка си като дете, трябваше да се досети за това от самото начало.

Уили не от инат, дори не от лоялност отказваше да напусне Ридж. Отказваше от обич към Джон Грей и от страх, че ще го загуби. И пак тази обич го бе накарала да плаче нощем, защото отчаяно се тревожеше за баща си.

Странният плевел на ревността покълна в сърцето на Джейми и го ужили като коприва. Той го стъпка яростно; всъщност трябваше да се радва, че синът му има такава силна връзка с втория си баща. Ето, плевелът беше стъпкан. Но и стъпкан като че ли остави малка рана в сърцето му; усещаше я при всяко вдишване.

Водата започна да ври в котлето. Той изсипа внимателно билките и се вдигна сладък аромат. Валериан, беше му казала тя, и непета. Корен от страстоцвет, накиснат в мед и смелен на ситно. И сладкият аромат на лавандула.

— Не го пий ти — каза му, когато му го даде. — В него има лавандула.

Всъщност не му пречеше, ако бе предупреден. Само че понякога дъхът на лавандула го сварваше неподготвен и внезапно му прилошаваше. Клеър бе виждала тези ефекти твърде често, за да не го предупреди.

— Ето. — Наведе се напред и подаде чашата на момчето, като се питаше дали оттук насетне то също няма да понася аромата на лавандула, или този спомен ще му носи утеха. Вероятно зависеше от това дали Джон Грей щеше да оживее.

Уили се беше овладял, но лицето му още беше помръкнало от мъка. Джейми му се усмихна, скривайки тревогата си. Той познаваше добре Джон и Клеър и не се страхуваше толкова за него, но все пак се страхуваше. Страхът бе като упорит бодил в стъпалото му.

— Това ще те облекчи — каза той и кимна към чашата. — Жена ми го направи; тя е много добър лечител.

— Така ли? — Момчето вдиша дълбоко и треперливо парата и докосна предпазливо с език горещата течност. — Видях я да прави разни неща. С индианеца, който умря. — Укорът прозвуча съвсем ясно; тя беше направила много неща, а пък той все пак беше умрял.

И Клеър, и Иън не говореха за това, нито Джейми можеше да я попита какво се е случило — тя само изви вежда и го погледна със златните си очи, за да му каже да не говори повече за това пред Уили, който се върна с нея от хамбара пребледнял и потен.

— Така ли? — попита с интерес. — И какви неща?

Какво беше сторила, за бога? Нищо, което да предизвика смъртта на човека, разбира се; той щеше да разбере веднага. Тя не се чувстваше виновна или безсилна — беше я прегръщал неведнъж, за да я успокои, докато плачеше за онези, които не е могла да спаси. Този път беше потисната, тиха като Иън, но не и дълбоко разстроена. Изглеждаше и леко объркана.

— Ами имаше кал по лицето. И му пя. Мисля, че му изпя папистка песен на латински, май е свързана с причастието.

— Така ли? — Джейми потисна изумлението си при това описание. — Ами да. Вероятно е искала да му даде утеха, ако е видяла, че не може да го спаси. Индианците са много по-податливи към тази болест. Зараза, която би убила някой от тях, за бял човек е нищо работа. Аз самият съм боледувал от това, когато бях малък, и нищо ми няма. — Усмихна се и се протегна, демонстрирайки чудесното си здраве.

Напрегнатото лице на момчето се отпусна леко и то отпи предпазливо от горещия чай.

— Така каза и госпожа Фрейзър. Каза, че татко ще се оправи. Тя… тя ми даде думата си.

— Тогава можеш да разчиташ на това — рече Джейми твърдо. — Госпожа Фрейзър е много почтена жена. — Изкашля се и се зави с наметалото си. Не беше студена нощ, но от хълма духаше вятър. — Отварата помага ли малко?

Уили го погледна неразбиращо, после сведе очи към чашата в ръката си.

— О! Да. Да, благодаря, много е добра. Чувствам се много по-добре. Вероятно все пак не е било от сушените ябълки.

— Сигурно — съгласи се Джейми и сведе глава, за да скрие усмивката си. — Все пак мисля утре да имаме по-хубава вечеря. Ако ни провърви, ще хапнем пъстърва.

Този опит за разсейване беше успешен. Уили вдигна дълбоко заинтригуван глава от чашата.

— Пъстърва? Ще ловим риба?

— Ловил ли си риба в Англия? Сигурно там потоците не могат да се сравняват с тези, но знам, че в Езерната област се лови много риба — поне баща ти така ми каза.

Той стаи дъх. Защо, за бога, беше попитал това? Той самият бе водил петгодишния Уили на риболов на езерото близо до Елсмиър, когато беше коняр там. Нима искаше момчето да си спомни?

— О… да. Приятно е при езерата… но не прилича на това. — Махна към потока. Лицето му се беше изгладило и в очите му вече проблясваше искрата на оживление. — Никога не съм виждал такова място. Не е като в Англия!

— Така е — съгласи се развеселен Джейми. — Англия не ти ли липсва?

Уили се замисли за момент, докато допиваше чая си.

— Не мисля — рече и решително поклати глава. — Понякога ми липсва баба, и конете ми, но нищо друго. Там имаше възпитатели, уроци по танци, латински и гръцки… уф! — Сбърчи нос и Джейми се засмя.

— Не обичаш ли танците?

— Не. Трябва да го правиш с момичета. — Погледна Джейми изпод фините си тъмни вежди. — А вие обичате ли музиката, господин Фрейзър?

— Не — усмихна се Джейми. — Но пък обичам момичетата. — Момичетата щяха да харесат много това момче, помисли си той, като скришом огледа широките рамене и дългите крака, както и дългите тъмни мигли, които криеха хубави сини очи.

— Да, е, госпожа Фрейзър е много красива — каза любезно графът. Устата му се изви внезапно в единия край. — Макар че беше малко смешна с калта по лицето.

— Сигурно. Искаш ли още една чаша, милорд?

Клеър му бе казала, че отварата е за успокояване; като че ли действаше. Докато говореха за индианците и странните им вярвания, очите на Уилям започнаха да се затварят и той се прозя неведнъж. Накрая Джейми посегна и взе празната чаша от ръката му.

— Нощта е студена, милорд. Искате ли да легнете до мен, за да се топлим?

Нощта беше хладна, но не и студена. Той обаче бе отгатнал, че Уили ще приеме това извинение веднага. Не можеше да го прегърне, за да го утеши, нито пък един млад граф би признал, че иска утеха. Двама мъже обаче можеха да спят един до друг без проблеми, за да се стоплят.

Уили заспа веднага, сгушен до него. Джейми още дълго лежа буден, преметнал леко ръка върху спящия си син.

* * *

— Сега малкото петнисто. Отгоре, и я задръж с пръст. — Уви нишката около малкото топче бяла вълна, като едва пропусна пръста на Уили, но хвана края на перото от кълвач, за да могат пухкавите топки да се издигнат, потрепвайки на светлината.

— Видя ли? Прилича на малка мушица, която лети.

Уили кимна. Двете малки жълти опашни перца легнаха под пухчето, симулирайки разперени крилца на бръмбар.

— Ясно. Цветът ли има значение или формата?

— И двете, но повече формата, струва ми се — усмихна се Джейми на момчето. — Най-важно е колко гладна е рибата. Ако уцелиш правилния момент, ще захапят всичко — дори гола кукичка. Не уцелиш ли, все едно чакаш да клъвнат на пуха от пъпа ти. Не казвай това на въдичар на муха обаче; те искат да си припишат цялата заслуга и да не оставят нищо за рибата.

Уили не се засмя — момчето не се смееше много, — но се усмихна и взе върбовата въдица с вързаната за нея изкуствена муха.

— Сега моментът подходящ ли е, господин Фрейзър? — Заслони очите си и погледна към водата. Стояха в хладната сянка на горичка от черни върби, но слънцето още беше високо над хоризонта и водата от потока блещукаше като метал.

— Да, пъстървата се храни по залез. Виждаш ли онези кръгчета във водата?

Повърхността на вирчето бе неспокойна. По водата имаше десетки малки вълнички, които се застигаха и преплитаха в обръчи от светлина и сенки, разливащи се и прекъсващи в безкрайна поредица.

— Пръстените ли? Да. Това риба ли е?

— Още не. Това са ларви, които се излюпват и излизат на повърхността за въздух. Пъстървата ще ги види и ще дойде да се храни.

Внезапно нещо сребристо се стрелна във въздуха и падна с плясък. Уили ахна.

— Това е рибата — каза ненужно Джейми. Той бързо прокара влакното през извитите водачи, върза мухата и пристъпи напред. — Гледай сега.

Отметна ръка и се олюля от кръста, напред-назад, като опъваше все повече влакно с всяко завъртане на ръката, докато не раздвижи рязко китката си и влакното полетя лениво, а мухата се понесе надолу. Той усещаше погледа на момчето и беше доволен, че е заметнал добре.

Остави мухата да се поноси малко по водата — тя трудно се забелязваше сред ярките отблясъци, — после започна бавно да дърпа влакното. И тогава мухата потъна. Кръгчето след нея дори не бе започнало да се разширява, когато Джейми дръпна рязко влакното и усети ответното силно дърпане.

— Хвана една! Хвана една! — Уили танцуваше по брега от вълнение, но Джейми бе приковал вниманието си в рибата.

Нямаше макара; имаше само вейката, на която бе намотано влакното. Дръпна върха на пръта назад, после го пусна да падне напред и събра влакното с ръка. Отново, събиране, после силен тласък разви отново нишката.

Не виждаше нищо заради искрите по водата, но дърпането, което усещаше, беше добър знак. Почувства тръпка, сякаш вече държеше рибата в ръцете си, гърчеща се, бореща се…

Свободна. Влакното се отпусна и той остана неподвижен за миг, вибрациите от борбата отмираха в мускулите на ръцете му, пое дъх, беше забравил да диша по време на битката.

— Избяга! О, лош късмет, сър! — Уили се смъкна по брега с въдица в ръка и съчувствено изражение.

— Ама късмет за рибата. — Все още развълнуван от схватката, Джейми се усмихна и прокара влажна ръка по лицето си. — Ще опиташ ли, момче? — Твърде късно си спомни, че трябва да го нарича „милорд“, но Уили беше твърде нетърпелив, за да забележи това.

Със смръщено в концентрация лице, той отдръпна ръка, присви очи към водата и метна рязко китка. Въдицата излетя от пръстите му и се понесе към вира.

Момчето ахна и се обърна смаяно към Джейми, който не направи опит да сдържи смеха си. Младият лорд изглеждаше крайно стъписан и недоволен, но след миг устните му се извиха и посочи към въдицата, която се носеше на десет стъпки от брега.

— Ще изплаша ли рибата, ако ида да я взема?

— Да. Вземи моята; аз ще я взема по-късно.

Уили облиза устни и стисна зъби в концентрация, хвана здраво въдицата и я размърда леко за проба. Обърна се към вира, размята ръка напред-назад, после рязко замахна. Застина. Върхът на въдицата приличаше на съвършено продължение на ръката му. Влакното се разви около нея и се опъна над главата му.

— Много добро хвърляне, милорд — каза Джейми, като потърка устата си с кокалчетата на пръстите. — Но мисля, че първо трябва да сложим нова муха.

— О… — Уили бавно се отпусна и погледна смутено Джейми. — Не се сетих.

Леко притеснен от тази неудача, графът позволи на Джейми да завърже нова муха и после да го хване за китката, за да му покаже как се хвърля.

Джейми застана зад момчето, хвана китката на дясната му ръка, като се дивеше на тънките кости и кокалчетата на китката, която обещаваше да стане широка и силна. Кожата на момчето беше хладна от пот и усещането бе подобно на това да почувства пъстървата на влакното, жива и мускулеста. Тогава Уили замахна и Джейми усети миг на объркване, странно усещане за загуба при прекъсването на краткия им контакт.

— Не е така — каза Уили и се обърна да го погледне. — Ти замахна с лявата ръка. Видях те.

— Да, но защото съм левичар, милорд. Повечето мъже замахват с дясната.

— Левичар ли? — Устните му се извиха отново.

— Ами по-лесно ми е да си служа с лявата ръка, милорд.

— И аз така си помислих. Аз съм същият. — Уили изглеждаше доста доволен и леко засрамен от думите си. — Моята… майка ми каза, че не трябва така и трябва да се науча да използвам другата като джентълмен. Но татко отказа и ги накара да ме оставят да се науча да пиша с лявата ръка. Той рече, че няма значение, че ще изглежда странно, когато държа перото. В битка с меч щяло да е от полза.

— Баща ти е мъдър човек. — Сърцето му се сви от нещо средно между ревност и благодарност — но благодарността беше много по-силна.

— Татко е бил войник. — Уили се изправи още и изпъна рамене от несъзнателна гордост. — Той се е бил в Шотландия, на Въс… — закашля се, лицето му стана червено, когато зърна килта на Джейми и осъзна, че вероятно говори с човек от победените в тази битка. Завъртя въдицата в ръката си, не знаеше накъде да гледа.

— Да, знам. Там го срещнах за първи път. — Джейми внимаваше да не показва, че е развеселен. Изкуши се да каже на детето обстоятелствата при първата им среща, но това нямаше да е честна отплата за безценния дар от страна на Джон — тези скъпоценни дни със сина му.

— Той наистина беше много смел войник — съгласи се Джейми с безизразна физиономия. — И си служеше добре и с двете ръце. Ти започна ли да се учиш да въртиш меча?

— Малко. — Уили беше забравил смущението си заради ентусиазма от новата тема. — Ами, тренирам по малко откакто станах на осем и се научих да парирам и да нападам. Татко казва, че трябва да имам хубав меч, когато стигнем във Вирджиния, защото вече съм достатъчно висок.

— О… Ами тогава, ако държиш меча с лявата ръка, няма да имаш проблеми и с въдицата. Ето, нека опитаме отново, иначе ще стоим гладни.

На третия опит мухата кацна леко на водата и се понесе по нея няколко секунди преди малка, но гладна пъстърва да се издигне на повърхността и да я лапне. Уили изписка от вълнение и дръпна въдицата толкова силно, че изумената пъстърва полетя във въздуха покрай главата му и падна с плясък на брега зад тях.

— Успях! Успях! Улових риба! — Уили размахваше въдицата и тичаше в кръгчета от радост, забравил за гордостта, възрастта и титлата си.

— Наистина успя. — Джейми взе пъстървата, която бе горе-долу двайсетина сантиметра от носа до опашката и потупа ликуващия граф по гърба. — Браво, момче! Като че ли вече кълве добре, нека хванем още една-две, а?

Пъстървата наистина кълвеше добре. Когато слънцето залезе зад далечните черни планини и сребърната вода стана калаена, те вече имаха доста риба. И двамата бяха мокри, изтощени, почти ослепели от взиране, но все пак щастливи.

— Никога не съм опитвал нещо толкова вкусно — каза замечтано Уили. — Никога. — Беше гол, увит с одеяло. Ризата, бричовете и чорапите му бяха окачени на един клон да съхнат. Той легна с доволна въздишка и се оригна леко.

Джейми просна влажното си наметало на храст и сложи още едно дърво в огъня. Времето беше хубаво, слава богу, но все пак бе хладно след залез и нощта се спускаше. Той стоеше близо до огъня, за да навлиза топлият въздух под ризата му. Топлината се издигаше по бедрата му и докосваше гърдите и корема, успокояващо като ръцете на Клеър по хладната плът между краката му.

Той стоя тихо известно време, гледаше момчето сякаш без да го вижда. Ако оставеше суетата настрани, смяташе, че Уилям е хубаво момче. Може би малко слабичък — ребрата му се брояха, но с мускулести крайници и добре оформен.

Момчето обърна глава да се вгледа в огъня и сега можеше да го види по-добре. Смолата в боровата дървесина изпука и заля лицето на Уили със златиста светлина.

Джейми беше неподвижен, чувстваше биенето на сърцето си и гледаше. Това бе от онези странни моменти, които му се случваха много рядко. Момент, който се отпечатва в сърцето и в ума с всеки детайл, завинаги.

Не можеше да се каже какво прави тези моменти различни от останалите, макар да ги разпознаваше, когато се случеха. Беше виждал много по-страховити и по-красиви гледки, които бяха оставили само мимолетен спомен. Но тези тихи моменти, както ги наричаше, идваха изневиделица и отпечатваха случаен образ на най-обикновени неща в ума му, неизличими. Те бяха като снимките, които Клеър му бе донесла, съхранили миговете по-добре от представите.

Той имаше един такъв спомен за баща си, леко мъгляв, как седи на стената на пасището и студен шотландски вятър развява черната му коса. Можеше да призове този спомен и да усети миризмата на сухо сено, на тор. Да усети как пръстите му изстиват от вятъра, а сърцето му се сгрява от светлината на бащините очи.

Имаше такива спомени за Клеър, за сестра си, за Иън… малки моменти, откъслеци от време, съвършено съхранени по някаква странна алхимия на паметта, фиксирани в ума му като насекоми в кехлибар. А сега се сдоби с още един.

Докато беше жив щеше да си спомня този момент. Щеше да усеща студения вятър в лицето си, настръхването на космите по бедрата си, полузатихналия огън. Усещаше миризмата на пържената в царевично брашно пъстърва и лекото боцкане на погълната кост, тънка като косъм в гърлото му.

Чуваше мрачната тишина на гората зад себе си, тихото шумене на близкия поток. И винаги щеше да помни златната светлина по скъпото, дръзко лице на сина му.

— Deo gratias — промълви той и осъзна, че го е изрекъл на глас, когато момчето се обърна сепнато към него.

— Какво?

— Нищо. — Обърна се и свали полуизсъхналото си наметало от храста. Дори подгизнала, шотландската вълна можеше да задържи телесната топлина и да те предпази от студа.

— Трябва да поспим, милорд — рече. Седна и разстели наметалото около себе си. — Утре ни чака дълъг ден.

— Не ми се спи. — И сякаш за да го докаже, Уили седна и прокара ръце през косата си, а гъстата кестенява маса щръкна като грива около главата му.

Джейми усети пробождане на тревога; разпозна жеста твърде добре. Всъщност тъкмо щеше да направи същото и с усилие се сдържа.

Преглътна сърцето, което се беше изкачило в гърлото му, и посегна към спорана си. Не. Момчето никога нямаше да се досети. На тази възраст момчетата не обръщаха внимание на думите на възрастните, камо ли да се вгледат по-внимателно в тях. Все пак това беше ужасен риск; изражението на Клеър бе достатъчно, за да му каже колко поразителна е приликата.

Той пое дълбоко дъх и започна да вади малките торбички, в които държеше такъмите си. Бяха използвали всичките мухи и ако искаха да имат риба за закуска, трябваше да приготви още.

— Може ли да помогна? — Уили не изчака позволение, а заобиколи огъня и седна до него. Без да каже нищо, Джейми му подаде малката дървена кутийка с птичи пера и взе кукичка от парчето корк, на което бяха забодени.

Работиха известно време в мълчание, като спираха само да се възхитят на някоя готова изкуствена муха или Джейми да го посъветва как да ги върже. Уили скоро се измори обаче, остави недовършената зелена муха и започна да задава въпроси за риболова, лова и гората, както и за индианците, с които щяха да се срещнат.

— Не — каза Джейми на един от тях. — Никога не съм виждал скалп в селото. Те са много добри хора, повечето. Но ако им навредиш, сигурно ще ти отмъстят. — Усмихна се накриво. — Напомнят ми малко за шотландците в това отношение.

— Баба казва, че шотландците се множат като… — започна момчето, но внезапно замълча. Джейми го погледна и видя, че яростно се е концентрирал върху недовършената муха в пръстите си, а лицето му е зачервено не само от светлината на огъня.

— Като зайци? — попита с ирония Джейми. Уили погледна предпазливо към него.

— Шотландските семейства понякога са големи, да. — Джейми взе перо от орехче от малката кутийка и внимателно го сложи до дръжката на кукичката. — Ние смятаме децата за благословия.

Червенината изтляваше от бузите на Уили. Той седна малко по-изправен.

— Разбирам. А вие имате ли много деца, господин Фрейзър?

Джейми изпусна перото.

— Не, не много — каза той, като се взираше в гнилите листа.

— Съжалявам… не исках… — Джейми погледна към Уили, пак се беше зачервил, а пръстите му мачкаха изкуствената муха.

— Защо? — попита той объркан.

Уили пое дълбоко дъх.

— Ами… болестта… Не видях деца там, не помислих… искам да кажа… може би сте имали, но те…

— О, не. — Джейми му се усмихна успокояващо. — Дъщеря ми вече е голяма и живее далече оттук, в Бостън.

— О… — Уили издиша с огромно облекчение. — Така ли?

Падналото перо се понесе с вятъра, издавайки присъствието си в сенките. Джейми го хвана с два пръста и го вдигна от земята.

— Не. Имам и син — каза той. Гледаше кукичката, която се беше забила леко в пръста му. Капка кръв се събираше около лъскавия метал. — Хубаво момче и много го обичам, макар че той е далече от дома сега.

28.

Напрегнат разговор

До вечерта очите на Иън бяха лъснали и той гореше на допир. Седна на сламеника си да ме поздрави, но се олюля притеснително, очите му бяха разфокусирани. Нямах никакво съмнение. Все пак погледнах в устата му за потвърждение. Да, малките диагностични петна на Коплик се белееха по тъмнорозовата лигавица. Макар че кожата по врата му още беше светла и детска, по нея личаха уж безобидни на вид малки розови петънца.

— Ясно — казах, примирено. — Заразен си. Най-добре ела в къщата, за да мога да се грижа по-лесно за теб.

— Имам морбили? Ще умра ли? — попита той. Изглеждаше само леко заинтригуван, вниманието му бе концентрирано в някакъв вътрешен образ.

— Не — казах делово, надявах се да съм права. — Но се чувстваш доста зле, нали?

— Главата малко ме боли. — И сама виждах това; веждите му бяха смръщени и той беше присвил очи дори при слабата светлина от свещта ми.

Все пак можеше да ходи и това беше добре, помислих си, докато го гледах как слиза нестабилно по стълбата от тавана. Макар и кльощав, той беше почти с двайсет сантиметра по-висок от мен и поне с петнайсет килограма по-тежък.

До хижата имаше двайсетина метра, но Иън трепереше от изтощение, когато влезе вътре. Лорд Джон седна и понечи да стане от леглото, но аз му махнах да ляга отново.

— Стойте там — казах и настаних Иън на един стол. — Аз ще се справя.

Бях спала на ниското легло. То вече беше застлано с чаршафи, завивки и възглавница. Събух бричовете и чорапите на Иън и веднага го накарах да легне. Той беше зачервен, с потни бузи, и изглеждаше много по-зле, отколкото в сумрачния таван.

Отварата от върбова кора, която бях оставила да се кисне, бе тъмна и ароматна; готова за пиене. Излях я внимателно в чаша и погледнах към лорд Джон.

— Трябваше да е за вас — казах аз. — Но ако можете да почакате…

— Разбира се, дайте я на момчето — махна той с ръка. — Аз мога да почакам. Да помогна ли някак?

Мислех си да му кажа, че ако наистина иска да помогне, може да ходи до нужника, вместо да използва нощното гърне, което трябваше да изхвърлям, но виждах, че още не е в състояние да обикаля сам в нощта. Не исках да обяснявам на младия Уилям, че съм позволила единственият му жив родител — или поне той така си мислеше, — да бъде изяден от мечки или да хване пневмония.

Затова само поклатих любезно глава и коленичих до ниското легло, за да дам отварата на Иън. Той явно имаше все пак сили, за да прави физиономии и да се оплаква от вкуса, което сметнах за добър знак. Все пак главоболието му явно беше много силно; бръчката между веждите му не изчезваше, сякаш беше издълбана с нож.

Седнах на леглото му и сложих главата му в скута си, като леко масажирах слепоочията. После притиснах палци над очите му и ги прокарах по веждите. Той издаде тих стон, отпусна се и главата му натежа на бедрото ми.

— Просто дишай — казах аз. — Не се тревожи, ако отначало малко те боли, това означава, че съм напипала правилното място.

— Добре — промърмори леко завалено. Ръката му стисна китката ми, голяма и много топла. — Така прави китаецът, нали?

— Точно така. Така правеше И Тиен Чо — господин Уилъби — обясних на лорд Джон, който ни гледаше смръщен от объркване. — Това е начин да се облекчи болката чрез натиск на някои точки от тялото. Много помага при главоболие. Китаецът ме научи.

Усетих известна неохота у лорд Джон при споменаването на малкия китаец, като се има предвид, че при последната ни среща в Ямайка лорд Джон беше изпратил четиристотин войници и моряци да претърсват острова за господин Уилъби, заподозрян в много жестоко убийство.

— Не го е направил — казах аз. Лорд Джон изви вежда към мен.

— Дано — каза тихо той, — защото така и не го заловихме.

— О, много се радвам. — Погледнах към Иън, преместих палците си малко и натиснах отново. Лицето му още беше изопнато от болка, но ъгълчетата на устата му вече не бяха така побелели.

— Аз… ами… предполагам, че не знаете кой наистина уби госпожа Алкът? — попита небрежно лорд Джон. Погледнах го, но покритото с петна лице не издаваше нещо повече от просто любопитство.

— Да, знам — казах колебливо, — но…

— Знаеш? Убиец? Кой е той? Какво се е случило, лельо? Ох! — Иън отвори очи под пръстите ми, после ги затвори с гримаса заради светлината на огъня.

— Стой мирен — казах аз и забих палци в мускулите пред ушите. — Болен си.

— Ух! — изпъшка той, но се подчини и се отпусна, дюшекът изшумоля силно под тънкото му тяло. — Добре, лельо, но кой беше? Не можеш да казваш такива неща и да очакваш да заспя, без да науча останалото. Нали? — отвори леко око към лорд Джон, който се усмихна.

— Този въпрос вече не е моя отговорност — увери ме лорд Джон. — Обаче — заговори по-твърдо на Иън — човек може да си помисли, че вероятно истината уличава някого, когото леля ти иска да защити. И тогава би било нередно да се настоява за подробности.

— Ох, не, не е това — увери го Иън със затворени очи. — Чичо Джейми не би убил никого, ако няма основателна причина.

С ъгълчето на окото си видях как лорд Джон леко се сепна. Явно не му беше хрумнало, че може да е Джейми.

— Не — уверих го аз, като видях как смръщва русите си вежди. — Не е той.

— Е, не съм и аз — каза самодоволно Иън. — Кого друг би защитавала леля?

— Ласкаеш се, Иън — казах сухо. — Но щом настояваш…

Всъщност исках да защитя именно Младия Иън. Никой не можеше вече да пострада от тази история — убиецът беше мъртъв, а вероятно и господин Уилъби беше умрял сред джунглите на Ямайка, макар искрено да се надявах на противното.

Но историята включваше още някого; жената, която познавах като Гейлис Дънкан, а по-късно и като Гейлис Абърнати, и заради която бяха отвлекли Иън от Шотландия и го държаха затворен в Ямайка, където бе изстрадал неща, за които едва напоследък започна да ни разказва.

Все пак като че ли нямаше начин да си замълча — Иън беше настоятелен като дете, което иска приказка за лека нощ, а лорд Джон седеше на леглото като бурундук, очакващ орехчета, със светнали от интерес очи.

И така, изкушена да започна с „Имало едно време…“, аз се облегнах на стената и с главата на Иън в скута си започнах да разказвам историята за Роуз Хил и неговата господарка, вещицата Гейлис Дънкан; за преподобния Арчибалд Кембъл и странната му сестра Маргарет, за Единбургския демон и за пророчеството за Фрейзър; и за нощта на огън и крокодилска кръв, когато робите от шест плантации по река Ялахс се разбунтуваха и избиха господарите си, водени от хунгана Исмаил.

По-късните събития в пещерата Абандаве в Хаити премълчах. Иън все пак беше там. И случилото се в нея нямаше нищо общо с убийството на Мина Алкът.

— Крокодил — промърмори Иън. Очите му бяха затворени, а лицето му се беше отпуснало под пръстите ми въпреки мрачната история. — Ти наистина ли го видя, лельо?

— Не само го видях, ами се и спънах в него — уверих го. — По-скоро първо се спънах в него и после го видях. Ако първо го бях видяла, щях да избягам в другата посока.

От леглото се чу тих смях. Лорд Джон почеса ръката си усмихнат.

— Сигурно животът тук ви се струва доста скучен, госпожо Фрейзър, след такива приключения в Индиите.

— Нямам нищо против малко скука от време на време — казах аз почти с копнеж.

Неволно погледнах към залостената врата, където бях опряла мускета на Иън. Бях го взела от склада, когато го доведох. Джейми бе взел пушката си, но пищовите му лежаха на бюфета, заредени за мен, с кутия патрони и рог с барут до тях.

В хижата беше уютно, огънят блещукаше златночервен по грубите стени, въздухът бе изпълнен с топлата миризма на яхния от катерица и тиквен хляб, подправен с горчивата нотка на чай от върбова кора. Прокарах пръсти по челюстта на Иън. Още нямаше обриви, но кожата бе изопната и гореща — много гореща, въпреки отварата.

Разказът за Ямайка ме беше разсеял малко от тревогата ми за него. Главоболието не беше необичаен симптом за тази болест; но дългото и тежко главоболие беше. Менингитът и енцефалитът бяха опасни и възможни усложнения.

— Как ти е главата? — попитах.

— Малко по-добре. — Той се закашля и присви очи, когато усети спазъм. Спря и ги отвори леко, тъмни процепи, сияещи от треската. — Много ми е горещо, лельо.

Станах от леглото и отидох да намокря кърпа със студена вода. Иън се размърда леко, когато избърсах лицето му, и пак затвори очи.

— Госпожа Абърнати ми даваше да пия аметисти за главоболието — промърмори сънливо.

— Аметисти ли? — попитах стресната, като говорех тихо и успокоително. — Пил си аметисти?

— Стрити в оцет — каза той. — И перли в сладко вино, но това беше за леглото. — Лицето му беше червено и подпухнало, той изви глава към хладната възглавница. — Тя много разбираше от камъни. Гореше стрити на прах смарагди на огъня на черна свещ и втриваше в оная ми работа диамант, за да остане твърда.

От леглото се чу тих звук, погледнах и видях, че лорд Джон се е надигнал на лакът с широко отворени очи.

— И аметистите подействаха ли? — обърсах леко лицето на Иън с кърпата.

— Диамантът подейства. — Той се опита да се засмее многозначително, като възрастен, но успя само да се изкашля.

— Тук няма аметисти, опасявам се — казах аз. — Но има вино, ако искаш. — Искаше и аз му помогнах да отпие — добре разредено с вода, — после го отпуснах пак на възглавницата. Беше зачервен и с натежали клепачи.

Лорд Джон също легна и продължи да ни гледа. Гъстата му руса коса беше разпусната и се пръсна на възглавницата зад него.

— Тя това искаше от момчетата — каза Иън. Очите му бяха затворени заради светлината, но явно виждаше нещо, макар и в мъглите на паметта си. Облиза устни; започваха да стават сухи и напукани, а носът му протече.

— Каза, че камъкът расте в червата на момче — онзи, който тя искаше. Каза, че трябва да е момче, което никога не е било с момиче обаче, много било важно. Ако е било, камъкът няма да е какъвто трябва. — Той се закашля, задъха се и носът му продължи да тече. Аз му подадох кърпичка да се изсекне.

— За какво ѝ е бил този камък? — Лицето на лорд Джон излъчваше съчувствие — той много добре знаеше как се чувства Иън в момента, но любопитството му надделяваше. Не възразих; и аз исках да разбера.

Иън започна да клати глава и спря със стон.

— Ох! О, Боже, главата ми ще се разцепи! Не знам. Тя не каза. Каза само, че ѝ трябва; трябвало да го има. — Той едва изрече последната дума, преди да се закашля отново, по-тежко от преди. Звучеше като лаещо куче.

— Най-добре не говори… — започнах аз, но ме прекъсна тихо тупване по вратата.

Веднага застинах с мократа кърпа в ръка. Лорд Джон се надигна бързо от леглото и взе пищова от високите си кавалерийски ботуши на пода. Сложи пръст на устните си и кимна към пищовите на Джейми. Тръгнах тихо към бюфета, грабнах единия и гладката му тежест в ръката ми веднага ме успокои.

— Кой е? — извика лорд Джон с изненадващо силен глас.

Не се чу отговор, освен тихо дращене и слаб вой. Въздъхнах и оставих пищова, подразнена, облекчена и леко развеселена.

— Това е проклетото ти куче, Иън.

— Сигурна ли сте? — попита тихо лорд Джон, който още се целеше във вратата. — Може да е индиански номер.

Иън се обърна с усилие към вратата.

— Роло! — извика, с дрезгав и пресекващ глас.

Дрезгав или не, Роло веднага го позна; чу се дълбоко и радостно ДЖАФ!, последвано от трескаво дращене на височина около четири стъпки от земята.

— Проклето куче — казах аз и забързах да отворя вратата. — Престани или ще те направя на килимче, палто или нещо друго!

Роло не прие заплахата сериозно, а скочи покрай мен в стаята. Полудял от радост, той изстреля седемдесетте си килограма от пода и се стовари право на ниското легло, което се олюля опасно и изскърца в протест. Без да обръща внимание на задавения вик на обитателя му, Роло продължи да ближе диво Иън по лицето и ръцете, които бяха вдигнати в напълно недостатъчна самозащита при тази атака.

— Лошо куче — каза Иън, който правеше безплодни усилия да отблъсне Роло от гърдите си и се кикотеше безпомощно въпреки болката. — Лошо куче, слизай, сър!

— Слизай, сър! — повтори строго лорд Джон. Роло, прекъснат в демонстрацията на обич, се обърна към лорд Джон и присви уши. Оголи зъби и ги показа хубавичко на Негово Благородие. Лорд Джон се стресна и вдигна конвулсивно пищова.

— Долу, a dhiobhuil! — каза Иън и побутна Роло в хълбоците. — Разкарай косматия си задник от лицето ми, проклет звяр!

Роло веднага забрави за лорд Джон и тръгна по леглото, завъртя се три пъти и започна да го меси с лапи, преди да се стовари до господаря си. Облиза ухото на Иън, въздъхна дълбоко и положи нос между огромните си кални лапи на възглавницата.

— Искаш ли да го изведа, Иън? — попитах, щом видях лапите. Не бях сигурна дали ще мога да се справя с куче с размерите и темперамента на Роло, освен да го прострелям с пищова на Джейми и да извлека трупа му от леглото, затова бях облекчена, когато Иън поклати глава.

— Не, нека остане, лельо — изграчи леко той. — Той е добро момче. Нали, a charaid? — Сложи ръка на врата на кучето и се обърна, за да положи буза на възглавницата до козината на Роло.

— Добре тогава. — Тръгнах бавно, без да откъсвам поглед от немигащите жълти очи, приближих се до леглото и погалих Иън по косата. Челото му още беше горещо, но треската бе леко отслабнала. Ако преминеше тази нощ, вероятно щеше да бъде последвана от силно треперене — когато топлата козина на Роло можеше да се окаже от полза.

— Наспи се добре.

— Oidche mhath. — Вече се унасяше в ярките сънища на треската и неговото „лека нощ“ бе едва прошепнато.

Тръгнах тихо из стаята, разчиствах остатъците от ежедневните дейности; кошница със събрани наскоро фъстъци, които трябваше да бъдат измити, изсушени и складирани; панер със суха тръстика, покрита със слой свинска мас, за да направя факли. Отидох и до килера, където разбърках бирената каша, която ферментираше в бурето си, махнах пресечената извара от мекото сирене и забих пръст в бавно втасващия хляб, готов да бъде омесен на самуни и изпечен на сутринта, когато малката фурна, вградена до огнището, щеше да се е загряла от тихия огън през нощта.

Иън беше заспал, когато се върнах в главното помещение; Роло също беше затворил очи, макар че едното се открехна леко при появата ми. Погледнах към лорд Джон; беше буден, но не се обърна към мен.

Седнах до пейката пред огъня и взех голямата кошница със зелено-черен индиански мотив — Слънцеяд, така го наричаше Габриел.

Джейми и Уили бяха тръгнали преди два дни. До селото на тускарора имаше два дни път. И два дни на връщане. Ако нищо не ги спреше.

— Глупости — промърморих си под нос. Нищо не можеше да ги спре. Скоро щяха да се върнат у дома.

Кошницата беше пълна с боядисани гранчета вълнена и памучна нишка. Някои бяха от Джокаста, други бях изпрела сама. Разликата бе очевидна, но дори неравните нишки, които бях произвела, можеха да послужат за нещо. Не за чорапи или фланели; вероятно можех да изплета маншон за чайника — струваше ми се подходящо безформен, за да прикрие липсата ми на умения.

Джейми беше едновременно шокиран и развеселен, когато научи, че не знам да плета. Този въпрос не беше повдиган в Лалиброх, където Джени и слугините се занимаваха с плетенето. Аз работех в билкарницата и в градината, и никога не се занимавах с ръкоделие, освен да закърпя нещо.

— Ама изобщо ли не можеш да плетеш? — попита той невярващо. — Ами как правеше зимните чорапи в Бостън?

— Купувах ги — отвърнах.

Той огледа полянката, където седяхме, възхищавайки се на недовършената хижа.

— Не виждам магазини наблизо, тъй че ще е най-добре да се научиш, нали?

— Сигурно. — Погледнах със съмнение кошницата за плетиво, която Джокаста ми беше дала. Тя бе добре заредена, с три дълги обръча в различни размери, и четири зловещи на вид закривени в двата края игли от слонова кост, бяха тънки и знаех, че се използват по мистериозен начин, за изплитане на петите на чорапите.

— Ще помоля Джокаста да ми покаже следващия път, когато отидем в Ривър Рън. Вероятно догодина.

Джейми изсумтя, взе една игла и кълбо прежда.

— Не е много трудно, сасенак. Виж — ето така се правят бримките. — Прокара нишката през свития си юмрук, после направи примка около палеца си, плъзна я върху иглата и с бързо движение намота редица бримки само за секунди. После ми подаде иглата и друго кълбо прежда. — Ето, опитай.

Гледах го напълно смаяна.

— Можеш да плетеш?

— Е, разбира се, че мога — погледна ме той объркан. — Знам да плета от седемгодишен. В твоето време на нищо ли не учат децата?

— Ами — казах, леко смутена, — понякога учат момиченцата да плетат, но не и момчетата.

— Ама теб не са те научили, а? Пък и това е съвсем проста плетка, сасенак. Ето, вдигни палец и го наклони така…

И така той и Иън — който, оказа се, също можеше да плете и се просна от смях, когато разбра за невежеството ми — ме научиха на основните плетки и намотки, като обясниха, сумтейки от възмущение при усилията ми, че в планинска Шотландия всички момчета се учат да плетат, за да могат да вършат нещо полезно през дългите часове, докато пасат стадата.

— Щом един мъж порасне и си вземе жена и му се роди син, който да гледа овцете, вече няма нужда сам да си плете чорапите — каза Иън, докато сръчно изплиташе петата на чорапа, преди да ми го подаде, — но дори малките момчета могат, лельо.

Погледнах настоящия си проект, вълнен шал, дълъг около трийсетина сантиметра, който лежеше на купчина в дъното на кошницата. Бях научила основните плетки, но все още ми беше трудно, нишката се оплиташе, иглите се изплъзваха, изобщо не беше успокояващата, сънлива дейност, както когато го правеха Джейми и Иън. Иглите тракаха в големите им ръце до огъня, утешаващо като звука на щурчета.

Но не и тази нощ. Тази нощ нямаше да плета. Трябваше да правя нещо по-лесно, например да навивам кълбета прежда. Това го можех. Оставих настрана недовършените чорапи, които Джейми си плетеше — на райета — и извадих тежкото чиле от прясно боядисана синя вълна, която още миришеше на багрилото.

Обикновено обичах миризмата на свежа вълна, с лекия дъх на овце, землистата миризма на индиго, острата нотка на оцет, който се използваше при боядисването. Тази нощ обаче беше задушаваща, като че ли се смеси с миризмата на дим, на восък, на острата миризма на мъжки тела и смрадта на болест — смесен дъх на потни чаршафи и използвани нощни гърнета, пленени в застоялия въздух на стаята.

Оставих чилето в скута си и затворих очи за миг. Исках само да се съблека, да се избърша с хладна вода, после да се плъзна гола между чистите чаршафи на леглото си и да застина неподвижно, да оставя свежия въздух от отворения прозорец да облъхва лицето ми, докато заспя.

Но в едно от леглата ми имаше потен англичанин, а в другото мръсно куче, да не говорим за тийнейджъра, когото очевидно го чакаше тежка нощ. Чаршафите не бяха прани с дни и прането им беше много тежка работа — изваряване, вдигане и изстискване. Леглото ми за тази нощ, ако изобщо щях да спя — щеше да бъде сгъната завивка с възглавница от торба изпредена вълна. Цяла нощ щеше да ми мирише на овце.

Грижата за болен е трудна работа и внезапно се почувствах ужасно изморена. За миг силно ми се прииска просто да се махна. Отворих очи и погледнах с негодувание лорд Джон. И тогава избликът на самосъжаление изчезна. Той лежеше по гръб, с ръка зад главата и се взираше мрачно в тавана. Може да беше само от светлината на огъня, но ми се стори, че лицето му е белязано от тревога и мъка, очите тъмнееха от страдание.

Веднага се засрамих от мислите си. Да, не го бях искала тук. Да, подразних се от това натрапване в живота ми и от бремето на болестта му, което се стовари върху мен. Самото му присъствие ме изнервяше — да не говорим за присъствието на Уилям. Те скоро щяха да си тръгнат. Джейми щеше да се прибере, Иън щеше да оздравее и аз щях да си върна покоя, щастието и чистите чаршафи. Но онова, което се беше случило с него, щеше да остане завинаги.

Джон Грей беше изгубил съпругата си — както и да я възприемаше. А и се искаше нещо повече от кураж, за да доведе Уилям тук и да го изпрати с Джейми. Предполагах и че не беше виновен, че се е заразил с морбили.

Оставих вълната настрани и станах да сложа чайника. Като че ли всички имахме нужда от чаша хубав чай. Когато се изправих от огнището, видях, че лорд Джон обръща глава, движението ми беше прекъснало мислите му.

— Чай — казах аз, не смеех да срещна очите му след неприятните си мисли. Направих лек, смутен жест към чайника.

Той се усмихна леко и кимна.

— Благодаря ви, госпожо Фрейзър.

Взех кутия с чай от шкафа, сложих две чаши и лъжици, добавих и купа със захар. Тази нощ нямаше меласа.

Когато приготвих чая, седнах близо до леглото да го изпия. Отпивахме мълчаливо, между нас витаеше странно смущение.

Накрая оставих чашата и се прокашлях.

— Съжалявам. Не ви изказах съболезнованията си за загубата на съпругата ви — казах малко официално.

Той като че ли се изненада, после кимна, също толкова официално.

— Странно, че го казвате точно сега — рече той. — Тъкмо мислех за нея.

Бях свикнала хората да разгадават мислите ми само като хвърлят един поглед към лицето ми, затова бях странно доволна, че и аз съм успяла поне веднъж.

— Много ли ви липсва… съпругата ви? — Притеснявах се да го попитам това, но той като че ли не сметна въпроса за прекалено вмешателство. Вероятно и сам си го беше задавал, защото отговори веднага, макар и замислено.

— Всъщност не знам. — Погледна ме и вдигна вежда. — Безчувствено ли звучи?

— Не зная — отвърнах леко сопнато. — Вие би трябвало да знаете по-добре дали сте имали чувства към нея.

— Да, имах. — Отпусна глава на възглавницата, гъстата светла коса се спусна по раменете му. — Или по-скоро още имам. Затова дойдох, разбирате ли?

— Не, не мисля, че разбирам.

Чух Иън да кашля и станах да го погледна, но той се обърна в съня си. Легна по корем, дългата му ръка висеше от леглото. Аз я хванах — още беше гореща, но не така опасно — и я сложих на възглавницата до лицето му. Косата му бе паднала над очите и аз я пригладих леко назад.

— Много сте добра с него; имате ли свои деца?

Сепнах се, вдигнах глава и видях, че ме гледа, опрял брадичка на юмрука си.

— Имам… имаме… дъщеря.

Той отвори широко очи.

— Имате? — попита рязко. — Момичето е от Джейми?

— Не я наричайте „момичето“ — казах необяснимо подразнена. — Казва се Бриана. И да, от Джейми е.

— Моите извинения — рече сковано.

— Не исках да ви обидя — добави след малко, по-меко. — Просто съм изненадан.

Погледнах го директно. Бях твърде уморена за деликатности.

— И малко ревнив вероятно?

Той имаше лице на дипломат; почти нищо не пролича зад приятната фасада. Продължих да се взирам в него обаче и той свали маската — искра на признание блесна в сините очи, заедно с малко хумор.

— Е, още нещо общо между нас. — Стреснах се от думите му, макар че не биваше. Винаги е притеснително да откриеш, че чувства, които си мислиш, че криеш, всъщност са очевидни за всички.

— Не ми казвайте, че не сте се сетили за това, когато сте решили да дойдете тук. — Чаят беше свършил. Прибрах чашите и пак грабнах чилето вълна.

Той ме огледа за миг с присвити очи.

— Да, сетих се — каза накрая. Отпусна глава на възглавницата и се вгледа в ниския таван. — Все пак, ако е човешко — макар и жалко — да съм наясно, че може да ви засегна, като доведа Уилям тук, ще ви помоля да ми повярвате, че не това беше мотивът ми.

Сложих готовото кълбо в кошницата и взех друго чиле, разпънах го на облегалката на един стол.

— Вярвам ви — казах, като гледах вълната. — Би било твърде голямо усилие, за да е само заради това. А какъв беше мотивът ви?

Усетих движението, когато сви рамене.

— Очевидното — да може Джейми да види момчето.

— И другото очевидно — да можете вие да видите Джейми.

Настъпи тишина. Аз не откъсвах очи от чилето, въртях нишката на кълбото, като го преобръщах постепенно в сложната кръстоска, която щеше да доведе до съвършена сфера от вълна.

— Вие сте забележителна жена — каза той накрая с равен тон.

— Нима. — Не го погледнах. — В какъв смисъл?

Той се облегна назад; чух как леглото изшумоля.

— Не сте нито предпазлива, нито обичате заобикалките. Всъщност не мисля, че съм срещал друг толкова прям — мъж или жена.

— Е, не е нарочно — казах аз. Стигнах до края на нишката и я подпъхнах прилежно в кълбото. — Така съм родена.

— Аз също — каза той много тихо.

Не отговорих; не мислех, че го каза на мен.

Станах и отидох до шкафа. Взех три бурканчета: непета, валериан и див джинджифил. Взех мраморното хаванче и изсипах сушените листа и корени в него. Капнах малко гореща вода от чайника.

— Какво правите? — попита лорд Джон.

— Настойка за Иън — казах аз и кимнах към него. — Същата, каквато дадох и на вас преди четири дни.

— Чухме за вас по пътя от Уилмингтън — каза Грей. Говореше небрежно сега, просто за да завърже разговор. — Добре известна сте с уменията си в околността.

— Ммм. — Удрях и смилах, наситената миризма на див джинджифил изпълни стаята.

— Казват, че сте знахарка. Какво е това?

— Ами всичко от акушерка през лекар до заклинател и гадател — казах аз. — Зависи с кого говорите.

Той издаде някакъв звук, може би смях, и после притихна.

— Мислите, че са в безопасност. — Това бе заявление, но и въпрос.

— Да. Джейми не би завел момчето, ако мислеше, че има някаква опасност. Сигурно знаете това, ако изобщо го познавате? — добавих и го погледнах.

— Познавам го.

— Така е.

Той замълча и се почеса.

— Познавам го достатъчно добре — или така си мисля, — за да рискувам да изпратя Уили с него, сам. И да съм сигурен, че той няма да му каже истината.

Изсипах зелено-жълтия прах на малко парче памучна марля и го вързах на торбичка.

— Не, за това сте прав.

— А вие?

Погледнах го сепната.

— Наистина ли мислите, че бих му казала? — Той се вгледа внимателно в лицето ми, после се усмихна.

— Не — каза тихо. — Благодаря ви.

Изсумтях и пуснах торбичката в чайника. Сложих бурканите с билки в шкафа и се захванах отново с вълната.

— Беше много мило от ваша страна да позволите на Уили да отиде с Джейми. Много смело — добавих, малко неохотно. Погледнах го. Той се взираше в покрития с кожа прозорец, сякаш можеше да види отвъд нея двете фигури в гората.

— Преди много години Джейми държеше живота ми в ръцете си — каза той тихо. — Мога да му поверя Уили.

— Ами ако Уили помни коняря Макензи по-добре, отколкото си мислите? Или пък забележи приликата си с Джейми?

— Дванайсетгодишните момчета не са особено наблюдателни в това отношение — каза той сухо. — И мисля, че ако едно момче е живяло цял живот с мисълта, че е деветият граф Елсмиър идеята, че може да е незаконен син на шотландски коняр, няма да му влезе в главата — или поне да се задържи дълго там.

Навивах кълбото в мълчание, слушах пращенето на огъня. Иън пак кашляше, но не се събуди. Кучето се беше размърдало и сега се сви до краката му, тъмна купчина от козина.

Приключих и второто кълбо прежда и започнах ново. Още едно и отварата щеше да е готова. Ако Иън нямаше нужда от мен, можех да си легна.

Грей мълча толкова дълго, че се изненадах, когато заговори отново. Не гледаше към мен, а се взираше нагоре, търсеше отново видения по опушените греди.

— Казах ви, че имах чувства към жена си — рече тихо. — Така е. Обич. Близост. Преданост. Познаваме се цял живот; бащите ни бяха приятели; познавах брат ѝ. Тя ми беше нещо като сестра.

— И задоволи ли се с това — да бъде ваша сестра?

Той ме погледна с гняв и интерес.

— С вас сигурно не се живее лесно. — Затвори уста, но не се сдържа. Сви нетърпеливо рамене. — Да, мисля, че беше доволна от живота си. Никога не каза друго.

Не отговорих на това, но издишах малко силно през нос. Той сви смутено рамене и се почеса по ключицата.

— Аз бях добър съпруг — каза отбранително. — Това, че нямахме други деца… не беше по моя вина…

— Наистина не искам да слушам това!

— О, нима? — Гласът му още беше нисък, за да не събуди Иън, но беше изгубил дипломатичността си; сега бе гневен.

— Попитахте ме защо дойдох; съмнявате се в мотивите ми; обвинявате ме в ревност. Вероятно не искате да знаете, защото ако узнаете, вече няма да можете да мислите за мен както сте решили.

— И откъде, по дяволите, знаете как искам да мисля за вас?

Устата му потрепна в изражение, което можеше да е подигравателна усмивка.

— Наистина ли мислите, че не знам?

Обърнах се към него и го гледах цяла минута, без да крия нищо.

— Наистина споменахте за ревност — каза той тихо след миг.

— Така е. Вие също.

Той извърна глава, но продължи след миг:

— Когато разбрах, че Изобел е мъртва… не почувствах нищо. Бяхме живели заедно с години, но не се бяхме виждали почти от две години. Споделяхме едно легло, мислех си, че споделяме живота си. Трябваше да ме заболи. Но не беше така.

Той пое дълбоко дъх. Видях как завивките се размърдват, докато се наместваше.

— Споменахте за щедрост. Не беше това. Дойдох да разбера… дали още мога да чувствам — каза той. Главата му беше извърната, взираше се в покрития с кожа прозорец, зад който вече притъмняваше. — Дали собствените ми чувства са умрели или само Изобел.

— Само Изобел? — повторих аз.

Той лежа неподвижно за миг, извърнат настрани.

— Е, поне все още мога да изпитвам срам — каза съвсем тихо.

Усещах, че вече е много късно. Огънят догаряше и болките в мускулите ми казваха, че отдавна е минало време за лягане.

Иън стана неспокоен; мърдаше в съня си, стенеше. Роло стана и го подуши, като скимтеше тихичко. Отидох при него и пак му избърсах лицето, разбухах възглавницата и изпънах чаршафите, като му шепнех утешително. Той беше полубуден. Вдигнах главата му и го накарах да изпие топлата отвара, глътка по глътка.

— На сутринта ще си по-добре. — По шията му се виждаха петна — само няколко, — но треската беше отслабнала и бръчката между веждите му се бе изгладила.

Избърсах отново лицето му и го отпуснах на възглавницата, той обърна буза към хладния плат и заспа отново.

Беше останала доста отвара. Налях една чаша и я подадох на лорд Джон. Изненадан, той седна и я взе.

— И сега, когато дойдохте и го видяхте — разбрахте ли дали още можете да чувствате? — попитах аз.

Той се вгледа в мен, не примигваше на светлината на свещите.

— Да, мога. — Със стабилна ръка вдигна чашата и я изпи. — Бог да ми е на помощ — добави съвсем небрежно.

* * *

Иън изкара тежка нощ, но призори се унесе в неспокойна дрямка. Възползвах се от шанса да си почина малко и успях да поспя няколко часа на пода, преди да ме събуди силният рев на мулето Кларънс.

Дружелюбно животно, Кларънс беше крайно зарадван от приближаването на всеки, когото смяташе за приятел — тази категория включваше буквално всичко на четири крака. Даваше израз на радостта си с рев, от който кънтеше цялата планина. Роло, засегнат, че е така изместен от службата на пазач, скочи от леглото на Иън, прескочи ме и излезе през отворения прозорец, виейки като върколак.

Стресната от дрямката си, аз станах. Лорд Джон, който седеше по риза до масата, също изглеждаше стреснат. Дали от суматохата или от моя вид обаче, не мога да кажа. Излязох, като прокарвах бързо ръце през рошавите си кичури, сърцето ми биеше по-бързо заради надеждата, че Джейми се връща.

Сърцето ми веднага се сви, когато видях, че не са Джейми и Уили, но разочарованието ми бързо беше заменено от изумление, защото посетителят бе пастор Готфрид, водачът на лутеранската църква в Салем. Бях го срещала няколко пъти в домовете на енориашите си, където се отбивах като лекар, но бях повече от изненадана да го видя толкова далеч от дома му.

От Салем до Ридж бяха поне два дни път езда и най-близката немска лутеранска ферма се намираше на поне петнайсет мили оттук по тежък терен. Пасторът не беше роден за ездач — виждах кал и пръст по пешовете на черното му палто — и си помислих, че сигурно нещо много спешно го е довело чак тук в планината.

— Тихо, куче проклето! — казах остро на Роло, който беше оголил зъби и ръмжеше към посетителя за голямо неудоволствие на коня на пастора. — Тихо ти казвам!

Роло извъртя жълтия си поглед към мен и се оттегли с вид на накърнено достойнство, сякаш да намекне, че ако аз държа да пускам очевидни злодеи в имота, той няма да отговаря за последствията.

Пасторът беше дребен дебел човек с огромна къдрава сива брада, която обгръщаше лицето му като буреносен облак и обичайно сред нея грееше усмивка. Тази сутрин обаче не се усмихваше. Кръглите му бузи бях с цвят на лой, дебелите устни бяха бледи, а очите зачервени от умора.

— Meine Dame — поздрави ме той, като свали широкополата си шапка и се поклони от кръста. — Ist Euer Mann hier?

Знаех само няколко думи на немски, но разбрах, че търси Джейми. Поклатих глава и посочих към гората, за да обясня, че отсъства.

Пасторът се притесни още повече, почти започна да кърши ръце. Каза нещо трескаво на немски, после видя, че не го разбирам, и повтори по-бавно и по-високо, а дебелото му тяло се изопна от усилието, сякаш се опитваше да ме накара да разбера само със силата на волята си.

Пак поклатих безпомощно глава и в този миг един глас заговори зад мен:

— Was ist los? — попита лорд Джон, като се появи на двора. — Was habt Ihr gesagt?[28] — Беше си обул бричовете, макар че беше бос, а светлата му коса се спускаше по раменете.

Пасторът ме погледна скандализирано, явно си помисли най-лошото, но изражението му изчезна, когато лорд Джон продължи да говори на немски като картечен откос. Пасторът ми се поклони извинително, после се обърна към англичанина, размаха ръце и заекна от бързане да разкаже историята си.

— Какво? — попитах, защото не успях да разбера повече от две думи. — Какво казва, за бога?

Грей обърна мрачното си лице към мен.

— Познавате ли семейство Мюлер?

— Да. — Веднага усетих тревога. — Петронела Мюлер роди дете преди три седмици.

— О… — Грей облиза сухите си устни и сведе поглед към земята; не искаше да ми казва. — Детето… е мъртво, опасявам се. Майката също.

— О, не. — Седнах на пейката до вратата, пометена от вълна на отрицание. — Не. Не може да бъде.

Грей потърка с ръка устата си и кимна, когато пасторът продължи, размахвайки малките си дебели ръчички от вълнение.

— Казва, че било Masern, мисля, че това означава морбили. Flecken, so ähnlich wie diese?[29] — попита той и посочи остатъците от обриви по лицето си.

Пасторът кимна и повтори:

— Flechen, Masern, ja! — и потупа бузите си.

— Но за какво му е Джейми? — попитах. Към ужаса се добави и изумлението.

— Явно смята, че Джейми може да вразуми мъжа… хер Мюлер. Приятели ли са?

— Не точно, не. Джейми удари Герхард Мюлер в устата и го събори пред мелницата миналата пролет.

Едно мускулче потрепна на пъпчивата буза на лорд Джон.

— Разбирам. Предполагам, че използва думата „вразуми“ в по-общ смисъл.

— Мюлер не може да бъде вразумен с по-изтънчени методи от дръжка на брадва — казах аз. — Но защо трябва да бъде вразумяван?

Грей се смръщи, поколеба се, после се обърна към дребния свещеник и попита нещо, изслуша внимателно многословния му отговор.

Малко по малко, с прекъсвания и много жестикулация, историята започна да се изяснява.

В Крос Крийк, както лорд Джон ни беше казал, имало епидемия от морбили. Тя очевидно се беше разпространила и към вътрешността. Няколко домакинства в Салем били засегнати, но Мюлерови, поради изолираността си, прихванали заразата наскоро.

Така или иначе в деня преди първите симптоми малка група индианци се отбили във фермата на Мюлер да молят за храна и вода. Мюлер, чието мнение за индианците ми беше съвсем ясно, ги прогонил доста свирепо. Обидени, индианците направили някакви — според Мюлер — мистериозни знаци към къщата и си тръгнали.

Когато се появили симптомите на болестта на следващия ден, Мюлер бил сигурен, че са резултат от индианското проклятие. Веднага нарисувал защитни символи по стените и извикал пастора от Салем, за да извърши екзорсизъм…

— Мисля, че така го каза — добави със съмнение лорд Джон. — Макар че не съм съвсем сигурен дали има предвид…

— Няма значение — казах нетърпеливо. — Продължавайте!

Но нито една от предпазните мерки не успокоила Мюлер и когато Петронела и новороденото се разболели, старецът изгубил напълно разсъдъка си. За да отмъсти на диваците, които донесли мор за семейството му, той принудил синовете и зетьовете си да тръгнат с него в гората.

От тази експедиция се върнали преди три дни, синовете били мълчаливи и бледи, а старецът горял от студено удовлетворение.

— Ich war dort. Ich habe ihn geschen — каза хер Готфрид, по бузите му се стичаше пот при спомена. Аз бях там. Видях.

Призован с истерично послание от жените, пасторът влязъл в конюшнята и намерил две дълги плитки черна коса да висят на вратата на обора, поклащани от вятъра над надрасканата с боя дума Rache.

— Това означава „отмъщение“ — преведе ми лорд Джон.

— Знам — казах аз, устата му беше така пресъхнала, че не можех да говоря. — Чела съм Шерлок Холмс. Искате да кажете, че той…

— Очевидно.

Пасторът още говореше; хвана ме за ръката и я разтърси, явно за да покаже, че е спешно. Грей изглежда се сепна от думите му и го прекъсна с въпрос, на който пасторът закима трескаво.

— Той идва тук. Мюлер. — Грей се обърна към мен с тревожно изражение.

Ужасно притеснен заради скалповете, пасторът отишъл да търси хер Мюлер, само за да разбере, че старецът е заковал ужасните си трофеи в обора, напуснал фермата и тръгнал — както сам казал — към Фрейзърс Ридж, за да ме види.

Ако не бях вече седнала, вероятно щях да падна при тези думи. Усетих как кръвта се оттече от бузите ми и бях сигурна, че съм пребледняла като пастора.

— Защо? — попитах. — Той нали не… не може да бъде! Нали не мисли, че съм направила нещо на Петронела или на бебето. Нали? — Обърнах се към пастора, който прокарваше треперещата си ръка през посивялата си коса и разрошваше намазаните с лой кичури.

— Свещеникът не знае какво е намислил Мюлер или с каква цел идва тук — каза лорд Джон. Хвърли поглед към невнушителната осанка на пастора. — Трябва да му се признае, че е тръгнал сам след Мюлер и го открил след два часа в безсъзнание до пътя.

Огромният фермер явно беше изкарал дни без храна по време на отмъщението си. Невъздържаността не се срещаше често сред лутераните, но под въздействието на умората и емоциите Мюлер се напил сериозно след завръщането си и явно огромните количества бира му дошли в повече. Известно време се крепил на мулето, но накрая се увил с наметалото си и заспал до пътя.

Пасторът не направил опит да го събуди, тъй като добре познавал нрава му и чувствал, че той едва ли се е подобрил от алкохола. Вместо това се качил на коня си и препуснал възможно най-бързо, като се надявал Провидението да го доведе тук навреме, за да ни предупреди.

Нямал никакви съмнения, че моят Мапп ще може да се справи с Мюлер, без значение от състоянието и намеренията му, но щом Джейми го нямало…

Пастор Готфрид гледаше безпомощно ту мен, ту лорд Джон.

— Vielleicht solten Sie gehen?[30] — предположи той, като кимна към кошарата.

— Не мога да си тръгна — казах аз и посочих към къщата. — Mein — Господи, как е „племенник“? Mein junger Mann ist nicht gut.

— Ihr Neffe ist krank — поправи ме бързо лорд Джон. — Haben Sie jemals Masern gehabt?[31]

Пасторът поклати глава, притеснението му нарастваше.

— Той не е карал морбили — каза лорд Джон, като се обърна към мен. — Не бива да остава тук, иначе може да се зарази, нали?

— Да. — Шокът започваше да отминава и аз се съвземах. — Да, трябва да си тръгне веднага. Вие вече не сте заразен, но Иън е. — Направих вял опит да пригладя косата си, която беше щръкнала — нищо чудно. Когато си помислих за скалповете в обора на Мюлер и моят скалп изтръпна от ужас.

Лорд Джон говореше авторитетно на дребния пастор и го водеше към коня му, като го държеше за ръкава. Готфрид възразяваше, но все по-вяло. Погледна към мен, кръглото му лице бе изкривено от тревога.

Опитах да му се усмихна успокояващо, макар че бях не по-малко притеснена от него.

— Danke — казах аз. — Кажете му, че всичко ще бъде наред — обърнах се към лорд Джон. — Иначе няма да си тръгне. — Той кимна рязко.

— Казах му, че съм войник и няма да позволя да пострадате.

Пасторът постоя още миг, хванал оглавника на коня, говореше разпалено на лорд Джон. После пусна оглавника, обърна се решително и прекоси двора към мен. Посегна и сложи нежно ръка на рошавата ми глава.

— Seid gesegnet[32] — каза той. — Benedicte.

— Той каза… — започна лорд Джон.

— Разбрах.

Стояхме притихнали в двора, гледахме как Готфрид се отдалечава през кестеновата гора. Всичко беше така спокойно, мекото есенно слънце топлеше раменете ни, птиците си вършеха работата в короните на дърветата. Чувах далечното чукане на кълвач и дует присмехулници, които живееха в големия син смърч. Нямаше сови, но нищо чудно — беше сутрин.

Кой? — запитах се, когато осъзнах със закъснение още един аспект от трагедията. Кой беше станал обект на сляпото отмъщение на Мюлер? Фермата му беше на няколко дни път езда от планинската граница, която разделяше територията на индианците от селищата на белите, но можеше да е стигнал до няколко села на тускарора или чероки, зависи в коя посока бе тръгнал.

Дали бе навлязъл в село? В такъв случай каква касапница бяха оставили той и синовете му след себе си? И дори по-лошо — каква касапница предстоеше?

Потреперих от студ въпреки слънцето. Мюлер не беше единственият, който вярваше в отмъщението. Семейството, родът, селото на убитите — те също щяха да потърсят отмъщение; и вероятно нямаше да спрат със семейство Мюлер — ако изобщо знаеха самоличността на убийците.

Ако не знаеха кои са, че са просто бели… Потреперих отново. Бях чувала достатъчно истории за кланета, за да знам, че жертвите рядко са заслужили с нещо съдбата си; обикновено просто се бяха озовавали на погрешното място в погрешното време. Фрейзърс Ридж се намираше точно между фермата на Мюлер и индианските села, което в момента ми се струваше много погрешно място.

— Господи, ще ми се Джейми да беше тук. — Не бях усетила, че съм го казала на глас, докато лорд Джон не отговори:

— На мен също. Макар че може би Уилям ще е в по-голяма безопасност с него, отколкото ако беше тук — и не само заради болестта.

Погледнах го и внезапно съзнах колко слаб е още; за първи път от седмица ставаше от леглото. Беше пребледнял под остатъците от обривите и се държеше за рамката на вратата, за да не падне.

— Не биваше да ставате! — възкликнах аз и го хванах за ръката. — Веднага вървете да легнете.

— Добре съм — рече подразнено, но не се отдръпна и не възрази, когато настоях да си легне.

Коленичих да проверя Иън, който се мяташе неспокойно, защото гореше от треска. Очите му бяха затворени, чертите му бяха подпухнали и безформени от появилия се обрив, лимфните възли бяха едри и твърди като яйца.

Роло пъхна нос под лакътя ми, побутна леко господаря си и изскимтя.

— Той ще се оправи — казах твърдо. — Защо не излезеш навън да наглеждаш за посетители, а?

Роло не ми обърна внимание, а се настани търпеливо да гледа как изстисквам кърпа със студена вода и мия Иън. После го събудих, сресах му косата и му подадох нощното гърне, а след това го накарах да изпие сироп от монарда, като постоянно се ослушвах за тропот на копита и за радостния рев на Кларънс, който ще обяви появата на посетител.

* * *

Това беше дълъг ден. След няколко часа сепване при всеки звук и озъртане през рамо, аз най-сетне се заех с работата си. Нахраних Иън, който беше трескав и нещастен, нахраних добитъка, оплевих градината, откъснах няколко млади краставици за салата и дадох на лорд Джон, който искаше да помогне, да лющи боб.

По пътя от нужника към кошарата на козата погледнах с копнеж към гората. Какво не бих дала просто да навляза в тези хладни зелени дълбини. Не за първи път изпитвах такъв порив. Но есенното слънце прежуряше над Ридж и часовете се нижеха бавно, без никакъв помен от Герхард Мюлер.

— Разкажете ми за този Мюлер — каза лорд Джон. Апетитът му се връщаше, беше изял кашата си, макар че не докосна салатата от стъбла на глухарче и винобой.

Взех един нежен стрък от купата и започнах да го дъвча, наслаждавайки се на острия му вкус.

— Той е глава на голямо семейство немски лутерани, както сигурно вече знаете. Живеят на петнайсет мили оттук, в долината на реката.

— Да?

— Герхард е едър и много упорит, както сигурно се досещате. Знае само няколко думи английски. Той е стар, но много силен! — Още виждах стареца с изпънати мускулести рамене как хвърля тежките чували с брашно в каруцата си.

— Дали таи омраза заради сбиването с Джейми?

— Определено е човек, който таи омраза, но не и за това. То не беше точно сбиване. Просто… — поклатих глава, търсех начин да обясня. — Разбирате ли нещо от мулета?

Той изви светлите си вежди и се усмихна.

— Малко.

— Ами Герхард Мюлер е муле. Не е точно лош и не е точно глупав, но не обръща голямо внимание на нищо друго, освен на онова, което си е набил в главата, и са нужни големи усилия, за да промениш това.

Не бях присъствала на случая в мелницата, но Иън ми го описа. Старецът си бил втълпил, че Фелиша Улам, една от трите дъщери на собственика на мелницата, го е излъгала в теглото и му дължи още един чувал брашно.

Фелиша напразно твърдяла, че той ѝ е занесъл пет чувала жито; тя ги смелила и му напълнила четири чувала с полученото брашно. Разликата според нея се дължала на това, че люспата на зърното е премахната. Пет чувала жито се равнявали на четири чувала брашно.

— Fünf! — казал Мюлер, като размахал отворената си длан пред лицето ѝ. — Es gibt fünf! — И нищо не можело да го разубеди, затова започнал да проклина на немски, да се звери и притиснал момичето в ъгъла.

Иън, който се опитал безуспешно да отвлече вниманието му, изтичал навън да доведе Джейми, който пък разговарял с господин Улам. Двамата влезли бързо вътре, но не успели да убедят Мюлер, че не е измамен.

Без да обръща внимание на усилията им, той пристъпвал към Фелиша, явно с намерението да си вземе насила още един чувал брашно от купчината зад нея.

В този момент Джейми се отказал да го убеждава и го ударил.

Отначало не искал да го прави, Мюлер беше почти на седемдесет, но бързо размислил, когато първият му удар отскочил от челюстта му като от дъбова дървесина.

Старецът се обърнал към него като разярена мечка, Джейми го ударил в стомаха, а после и в устата с всички сили, повалил го и разранил кокалчетата си в зъбите му.

Казал нещо на Улам — който беше квакер и противник на насилието, — после хванал Мюлер за краката и го извлякъл навън, където един от синовете му търпеливо чакал в каруцата.

Джейми хванал стареца за яката, притиснал го до каруцата и му заговорил любезно на немски, докато господин Улам, който бързо пресипал брашното в други чували изнесъл пет чувала към каруцата под зоркия поглед на стареца.

Мюлер ги преброил два пъти, внимателно, после се обърнал към Джейми и казал с достойнство:

— Danke, mein Herr. — После се качил в каруцата до смаяния си син и потеглили.

Грей почеса обрива си, усмихнат.

— Разбирам. Значи той явно не таи омраза?

Поклатих глава, дъвчейки, после преглътнах.

— Изобщо. Беше много мил с мен, когато отидох във фермата му, за да помогна с израждането на бебето на Петронела. — Гърлото ми се сви внезапно при осъзнаването, че вече ги няма, и се задавих от горчивия вкус на листата от глухарче и надигналата се жлъчка.

— Ето — каза Грей и ми подаде гърненцето с ейл през масата.

Отпих дълбоко, хладната горчивина успокои за миг по-дълбоката вътрешна горчилка. Оставих гърнето и поседях със затворени очи. От прозореца влизаше свеж бриз, но слънцето бе загряло масата под ръцете ми. Все още усещах всички малки радости на физическото съществуване, и то по-осезаемо, заради мисълта, че така внезапно са били отнети на други — на онези, които едва са ги вкусили.

— Благодаря — казах и отворих очи.

Грей ме наблюдаваше с дълбоко съчувствие.

— Би трябвало да не е такъв шок — казах, изпитвайки внезапната нужда да обясня. — Тук се умира лесно. Особено децата. Не че не съм го виждала и преди. И рядко мога да сторя нещо.

Усетих нещо топло на бузата си и с изненада видях, че е сълза. Той посегна в ръкава си, извади кърпа и ми я подаде. Не беше точно чиста, но нямах нищо против.

— Понякога съм се чудил какво е видял у вас — каза той с нарочно лековат тон. — Джейми.

— О, така ли? Колко ласкателно. — Подсмръкнах и си издухах носа.

— Когато започна да говори за вас и двамата ви мислехме за мъртва — изтъкна той. — И макар че вие без съмнение сте хубава жена, той никога не говореше за външния ви вид.

За моя изненада той хвана ръката ми и я задържа леко.

— Вие имате неговата смелост.

Това ме разсмя, макар и безрадостно.

— Само да знаехте — отвърнах.

Той не отговори на това, но се усмихна леко. Прокара палец по дланта ми, допирът му бе лек и топъл.

— Той не се плаши, че ще си ожули кокалчетата — каза Грей. — Явно вие също.

— Няма как. — Поех дълбоко дъх и си избърсах носа. Сълзите бяха спрели. — Аз съм лекар.

— Така е — каза той тихо и замълча. — Не ви благодарих, че ми спасихте живота.

— Не е моя заслугата. Всъщност не мога да сторя много при такава болест. Мога просто да бъда… тук.

— И нещо повече — каза той сухо и пусна ръката ми. — Искате ли още ейл?

Започвах вече да разбирам какво е видял Джейми у Джон Грей.

Следобедът отминаваше тихо. Иън се мяташе и стенеше, но по-късно обривът изби напълно и треската му като че ли отслабна. Нямаше да иска храна, но може би щях да го уговоря да изпие малко млечна супа. Тази мисъл ми напомни, че е време за доене, и станах, като казах това на лорд Джон и оставих настрани ръкоделието си.

Отворих вратата на хижата и пристъпих навън, право пред Герхард Мюлер, който стоеше на двора.

Очите му бяха червеникавокафяви и като че ли горяха с някакъв вътрешен огън. Сега пламтяха още по-силно, заради насинената плът около тях. Дълбоко поставените очи се втренчиха в мен и той кимна, веднъж, после отново.

Мюлер се беше смалил, откакто го видях за последно. Цялата му плът се бе стопила; все още беше огромен, но вече по-скоро кокалест, отколкото мускулест. Взираше се в очите ми и те бяха единствената искра живот на лицето, което бе сбръчкано като смачкана хартия.

— Хер Мюлер — казах аз. Гласът ми прозвуча спокоен в собствените ми уши; надявах се и в неговите. — Wie geht Euch?[33]

Старецът се олюляваше пред мен, сякаш вечерният бриз можеше да го повали. Не знаех дали е изгубил коня си, или го е оставил под склона, но нямаше и следа от кон или муле.

Той пристъпи към мен и аз неволно отстъпих.

— Фрау Клара — каза и в гласа му имаше умолителна нотка.

Спрях, исках да извикам лорд Джон, но се поколебах. Нямаше да ме нарече по малко име, ако искаше да ме нарани.

— Те са мъртви — каза той. — Mein Mädchen. Mein Kind.[34] — Внезапно в кървясалите очи се събраха сълзи и се стекоха бавно по гънките на грубото му лице. Нещастието в очите му бе така огромно, че посегнах да хвана голямата му, осеяна с белези стара ръка.

— Знам — казах аз. — Съжалявам.

Той кимна отново, устата му се движеше. Остави ме да го отведа до пейката до вратата, където седна някак внезапно, сякаш краката вече не го държаха.

Вратата се отвори и Джон Грей излезе. Държеше пищова си, но когато поклатих глава, го плъзна веднага в ризата си. Старецът не беше пуснал ръката ми; дръпна я и ме накара да седна до него.

— Gnädige Frau — каза той, внезапно се обърна и ме прегърна, притисна ме здраво към мръсното си палто. Тресеше се от беззвучен плач и макар да знаех какво е сторил, аз също го прегърнах.

Миришеше ужасно, на киселата смрад на старост и на мъка, бира, пот и мръсотия, и накъде под всички тези миризми се усещаше дъх на засъхнала кръв. Потреперих, оплетена в мрежа от жалост, ужас и отвращение, но не можех да се отдръпна.

Накрая ме пусна и като че ли внезапно видя Джон Грей, който стоеше наблизо и не знаеше дали да се намеси. Старецът се стресна.

— Mein Gott! — възкликна той с ужас. — Er hat Masern![35] — Слънцето залязваше бързо, къпеше двора с кървава светлина. То озари лицето на Грей и подчерта тъмните петна по лицето му, озарявайки кожата му в червено.

Мюлер се обърна към мен и трескаво хвана лицето ми между огромните си грапави длани. Палците му галеха бузите ми и в хлътналите очи се появи облекчение, когато видя, че кожата ми е още чиста.

— Gott sei dank[36] — каза той и ме пусна. После започна да рови в палтото си, като трескаво добави нещо на немски, но не можах да разбера нищо.

— Казва, че се е страхувал, че ще е твърде късно, и се радва, че не е — каза Грей, щом видя изумлението ми. Огледа стария фермер с подозрение. — Казва, че ви е донесъл нещо… някакъв амулет. Той ще ви пази от проклятието и от болестта.

Старецът извади нещо увито в плат от дълбините на палтото си, сложи го в скута ми, като още дърдореше на немски.

— Благодари ви за помощта към семейството му — мисли, че вие сте добра жена, и сте му скъпа като негова снаха — казва, че… — Мюлер разви плата с треперещи ръце и Грей замълча.

Отворих уста, но не издадох звук. Сигурно съм направила някакво неволно движение, защото платът внезапно се плъзна към земята и от него се изсипа прошарена коса с малко сребърно украшение, което още бе закачено за нея. Вътре имаше и кожена кесия, пера от кълвач, покрити с кръв.

Мюлер още говореше и Грей се опитваше да превежда, но аз едва съзнавах думите им. В ушите ми отекваха думи, които бях чула преди година, покрай потока, с тихия глас на Габриел, която превеждаше на Наяуене.

Нейното име означаваше „Ако е речено; ще стане“. Беше се случило и единствената утеха, която ми оставаше, бяха нейните думи: „Тя казва, че не бива да се тревожите; болестта е изпратена от боговете. Няма да е по ваша вина.“

29.

Костници

Джейми усети дима много преди да види селото. Уили забеляза сковаването му, напрегна се на седлото и се озърна притеснено.

— Какво? — прошепна момчето. — Какво има?

— Не знам. — Говореше тихо, макар да нямаше признаци, че някой може да ги чуе. Слезе от коня си и подаде юздите на Уили, после кимна към покритата с лози скала, чието подножие беше затулено от храсти.

— Заведи конете зад скалата, момче — каза той. — Там има еленска пътека, която води към една смърчова горичка. Навлез дълбоко сред дърветата и ме чакай. — Поколеба се, не искаше да плаши момчето, но нямаше как.

— Ако не се върна до мръкнало, веднага тръгвай. Не чакай до сутринта; върни се до малкия поток, който наскоро прекосихме, завий вляво и го следвай до един водопад — ще го чуеш дори в тъмното. Зад водопада има малка пещера; индианците я използват, когато ловуват.

Около сините ириси на момчето се появиха бели кръгчета. Джейми стисна здраво крака му, точно над коляното, за да го накара да запомни всичко, и усети тръпката, която мина през дългия мускул на бедрото.

— Стой там до сутринта и, ако не дойда при теб дотогава, върви у дома. Цялата сутрин слънцето да ти е отляво, а следобед да е от дясната ти страна. След два дни остави коня да води; ще си достатъчно близо до дома, за да намери пътя.

Пое дълбоко дъх, питаше се какво още да му каже, но нямаше какво.

— Сега върви, момче. — Усмихна му се успокояващо, плесна коня по задницата, за да го подкара и се обърна към миризмата на изгоряло.

* * *

Това не беше обичайната миризма на огньовете в селото; не беше дори като на големите ритуални огньове, за които Иън му бе казал — когато изгаряха цели дървета в яма в центъра на селото. Иън твърдеше, че са големи като на Белтейн, а Джейми познаваше пукането и размерите на такъв пламък. Този беше много по-голям.

Много предпазливо описа широк кръг и накрая стигна до малък хълм, от който знаеше, че може да види селото. Още щом излезе от гората обаче, го видя. Кълбета сив дим се издигаха от черните останки на всяка дълга колиба на селото.

Дебела, кафеникава плащаница от дим висеше над гората, докъдето поглед стигаше. Той си пое рязко дъх и се закашля, после бързо покри с наметалото носа и устата си и се прекръсти с другата ръка. И преди бе усещал миризмата на изгоряла плът и внезапно го обля студена пот при спомена за погребалните клади на Калоден.

Душата му посърна от опустошението долу, но той се взираше внимателно. Присвиваше очи през жилещата мъгла за някаква следа от живот сред руините. Нищо не помръдваше, освен димът. Духовете му се плъзгаха тихи, носени от вятъра през почернелите къщи. Дали беше дело на чероки или на крийк, които са дошли от юг? Или някое от оцелелите племена алгонкин на север, нантикок или тутелое?

Порив на вятъра запрати в лицето му смрад на изгоряла плът. Наведе се и повърна, опитваше да се отърве от мисълта за изгорените чифлици и избитите семейства. Когато се изправи, обърса уста с ръкава си и чу куче да лае в далечината.

Обърна се и тръгна бързо по хълма към звука. Сърцето му биеше бързо. Нападателите не биха довели кучета. Ако имаше оцелели от касапницата, кучето щеше да е при тях.

Той все пак вървеше възможно най-тихо, не смееше да извика. Огънят гореше по-малко от ден; половината стени още стояха. Онзи, който го бе запалил, беше все още наблизо, без съмнение.

Кучето го посрещна; голям жълт пес, който принадлежеше на един приятел на Иън, Онакара. Извън обичайната си територия кучето не излая, нито се спусна към него. Стоеше в сянката на един бор с присвити уши и ръмжеше тихо. Той тръгна бавно към него, като му подаде свития си юмрук.

— Balach math — прошепна му. — Къде са твоите хора?

Кучето изпъна муцуна, все още ръмжейки и подуши ръката му. Ноздрите му потрепнаха и се отпуснаха леко, когато го разпозна.

По-скоро усети, отколкото видя човешко присъствие и вдигна глава към лицето на собственика на кучето. Лицето на Онакара беше боядисано с бели линии, които минаваха от косата до брадичката. Зад тях очите му бяха като мъртви.

— Кой враг стори това? — попита Джейми, знаеше малко езика им. — Чичо ти жив ли е?

Онакара не отговори, обърна се и тръгна през гората, следван от кучето си. Джейми го последва и след половин час излязоха на малка полянка, където оцелелите бяха устроили временен лагер.

Когато мина през лагера, видя познати лица. Някои като че ли регистрираха присъствието му; другите се взираха невиждащо в далечина, която той познаваше много добре — безкрая на мъката и отчаянието. Но страшно много хора липсваха.

Вече беше виждал това, призраците на войната и убийството се влачеха по стъпките му. Беше видял млада жена в Северна Шотландия да седи на прага на димящата си къща, а в краката ѝ беше проснато тялото на мъртвия ѝ съпруг; тя имаше същото потресено изражение като младата индианка до един явор.

Постепенно започна да усеща, че тук има нещо различно. Вигвамите осейваха поляната; вързопи лежаха на купчини по края ѝ, коне и понита бяха вързани сред дърветата. Това не беше бягство на опустошени хора, които опитват да се спасят — това беше стройно отстъпление, вещите им бяха събрани и опаковани. Какво бе станало с Анна Оока този ден, за бога?

Накогнауето беше във вигвам в другия край на поляната. Онакара вдигна покривалото и кимна на Джейми да влезе.

Искра подскочи в очите на възрастния мъж при появата му, но бързо изгасна, когато Накогнауето видя, че лицето му е засенчено от мъка. Вождът затвори очи за миг, отвори ги и се овладя.

— Да си виждал онази, която лекува или жената, в чиято къща живях?

Свикнал с индианското вярване, че е грубо да се изрича името на човек освен при ритуал, Джейми веднага разбра, че става дума за Габриел и старата Наяуене. Поклати глава, макар да знаеше, че този жест ще унищожи и последната надежда на индианеца. Нямаше да е утеха, но откачи манерката с бренди от колана си и му я предложи като безмълвно извинение, че не е донесъл добри новини.

Накогнауето я прие и наклони глава, за да извика една жена, която зарови из кожен вързоп до стената и извади чаша от кратуна. Индианецът сипа в нея количество алкохол, което би повалило шотландец и отпи дълбоко, преди да подаде кратуната на Джейми.

Той отпи малко от любезност и му я върна. Не беше възпитано веднага да минаваш към повода за посещението си, но той нямаше време за любезности и виждаше, че и вождът няма сили за това.

— Какво се е случило? — попита рязко.

— Болест — отвърна бавно Накогнауето. Очите му светеха от влага, насълзени от изпаренията от брендито. — Ние сме прокълнати.

Бавно, с прекъсвания между глътките бренди му разказа историята. Заразата от морбили се появила в селото и го помела като огън. През първата седмица една четвърт от хората се разболели и накрая не повече от четвърт от тях останали живи.

Когато болестта започнала, Наяуене пяла над болните. Когато още хора се разболели, тя отишла в гората да търси… Джейми не знаеше така добре езика и не разбра думите. Амулет, помисли си той — някакво растение? Или може би е чакала видение, което да им каже какво да сторят, как да поправят злото, заради което им е изпратена болестта, или името на врага, който ги е проклел. Габриел и Берт тръгнали с нея, защото тя била стара и не бивало да отива сама. И трите не се върнали.

Накогнауето се олюля леко, макар да седеше, стиснал здраво кратуната. Жената се наведе над него, опита се да я вземе, но той я отблъсна и тя го остави.

Търсили жените, но нямало и следа от тях. Вероятно били нападнати, може би и те се разболели и са умрели в гората. Но селото останало без шаман, който да говори с боговете, и те не ги слушали.

— Прокълнати сме.

Накогнауето завалваше думите и чашата се наклони опасно в ръцете му. Жената коленичи до него и сложи ръце на раменете му, за да го закрепи.

— Оставихме мъртвите в къщите и ги подпалихме — каза жената. Очите ѝ бяха потъмнели от мъка, но все пак в тях се спотайваше някакъв живот. — Сега ще отидем на север, при огланетака. — Ръцете ѝ се стегнаха на раменете на вожда и тя кимна към Джейми. — Ти си върви.

Той излезе, мъката се бе полепила по него като дима в дрехите и косата му. Но докато напускаше лагера, в потъмнялото му сърце изникна малката зелена фиданка на егоизма, облекчението, че тази мъка — този път — не е негова. Жена му още беше жива. Децата му бяха на сигурно място.

Погледна към небето и видя мътното сияние на потъващото слънце, отразено в пелената от дим. Разшири крачка до темпото на опитен планинец. Нямаше много време. Скоро щеше да мръкне.

Осма част

Beaucoup[37]

30.

Изчезване

Оксфорд, април 1971 г.

— Не — каза той категорично. Роджър се обърна, за да погледне през прозореца към тежкото небе, като държеше телефона до ухото си. — Няма как. Ще съм в Шотландия следващата седмица, казах ти.

— О, стига, Родж — отвърна деканът. — Това е точно по твоята част и няма да попречи много на графика ти. Можеш да отидеш в планините да ловиш елени другия месец. И нали каза, че момичето ти ще дойде чак юли.

Роджър изскърца със зъби при превзетия шотландски акцент на декана и отвори уста да откаже отново, но не беше достатъчно бърз.

— Те са американци, Родж — каза тя. — А теб много те бива с американците. Особено с момичетата — добави и се изсмя тихо.

— Не, виж, Едуина — отвърна той, опитваше се да запази търпение. — Имам работа през тази ваканция. И тя не включва развеждане на американски туристи из лондонските музеи.

— Не, не — увери го тя. — Ние сме се погрижили за туристическата част; ти ще се занимаваш само със самата конференция.

— Да, но…

— Пари, Родж — измърка тя по телефона, изваждайки тайното си оръжие. — Те са американци. Знаеш какво означава това. — Замълча многозначително, оставяше го да обмисли заплащането за това, че ще проведе дълга цяла седмица конференция за група американски учени, защото онзи, който трябваше да се занимава с тях, се беше разболял. В сравнение с нормалната му заплата сумата беше астрономическа…

— Ами… — усещаше, че омеква.

— Чух, че си решил да се жениш скоро, Родж. Ще купиш още някой хагис за сватбата, нали?

— Някой казвал ли ти е колко си деликатна, Едуина? — попита той.

— Никога. — Тя се изсмя, после мина в делови режим. — Добре тогава, ще се видим в понеделник, за да планираме срещата. — И затвори.

Той устоя на импулса да затръшне слушалката и я окачи на кукичката.

Може би не беше чак толкова лошо, помисли си вяло. Не му пукаше за парите, но пък конференцията вероятно щеше да го разсее от други неща. Взе много смачканото писмо, което лежеше до телефона, приглади го и отново прегледа извинителните редове, без да ги чете.

Тя казваше, че много съжалява. Специална покана за конференция по инженерни науки в Шри Ланка (Господи, всички американци ли ходеха на конференции през лятото?), ценни контакти, интервюта за работа (За работа? Боже, знаеше си, че никога няма да се върне!) — не можела да го пропусне. Ужасно съжалявам. Ще се видим през септември. Ще ти пиша. С обич.

— Да, точно така. С обич.

Смачка отново листа и го хвърли на скрина. Топката подскочи от ръба на сребърната рамка на снимката и падна на килима.

— Можеше да ми кажеш направо — рече на глас. — Намерила си някой друг; ти беше права, нали? Ти беше мъдра, а аз бях глупак. Но не можеш ли да си честна, лъжлива малка кучка?

Опитваше се да натрупа много гняв; нещо, което да запълни празнината в стомаха му. Не помагаше.

Взе снимката в сребърна рамка, искаше да я счупи на парчета, искаше да я притисне към сърцето си. Накрая просто я гледа дълго и я остави внимателно, по лице.

— Много съжаляваш. Да, аз също.

* * *

Май 1971 г.

Кутиите го чакаха в портиерната, когато се върна в колежа след конференцията. Беше му горещо, беше изморен и ужасно му бе писнало от американците. Бяха пет големи дървени сандъка, облепени с ярки стикери на международен транспорт.

— Какво е това? — Роджър размаха клипборда, който доставчикът му бе подал и бръкна в джоба си за бакшиш.

— Е, откъде да знам? — Мъжът, агресивен и потен от пренасянето им през двора до портиерната, пусна и последния сандък върху другите с трясък. — Всичко е за теб, приятел.

Роджър побутна най-горния сандък. Не бяха книги, беше олово. Зърна края на плик, залепен за долната кутия. С известни трудности успя да го отлепи и го отвори.

Веднъж ми каза, че баща ти е казал, че всеки има нужда от минало — пишеше на бележката. — Това е моето. Ще го пазиш ли при своето? Нямаше нито поздрав, нито подпис; само една буква „Б“, изписана с дързък ъгловат почерк.

Той се вгледа за миг в нея, после сгъна бележката и я сложи в джоба на ризата си. Клекна внимателно, взе горния сандък и го претегли в ръцете си. Господи, тежеше поне двайсет и пет килограма!

Потен, Роджър остави сандъка на пода в дневната си и отиде в малката спалня, където зарови из скрина. Въоръжен с отвертка и бутилка бира, той се върна да се оправи със сандъка. Опита да потисне надигащото се вълнение, но не можеше. Ще го пазиш ли при своето? Нима едно момиче ще изпрати половината си вещи на човек, когото възнамерява да зареже?

— Минало, значи? — промърмори. — Като гледам как си го опаковала, сигурно е достойно за музей. — Вътре имаше още една кутия и в нея видя мистериозна сбирка от увити във вестници предмети и малки кутии.

Взе една картонена кутия за обувки и надникна вътре. Снимки; стари, с извити ръбчета и по-нови, лъскави и цветни. Зърна края на голям студиен портрет и го извади.

Беше на Клеър Рандал, както я бе видял за последно; с топли кехлибарени очи под кафявите къдрици, лека усмивка на плътните деликатни устни. Пъхна я обратно в кутията, чувстваше се като убиец.

От вестниците се появи парцалена кукла, боядисаното ѝ лице беше избеляло и само копчетата на очите бяха останали, втренчени в невиждащ, но предизвикателен поглед. Роклята ѝ беше скъсана и внимателно зашита, по мекото телце имаше петънца, но беше чисто.

Следващото нещо се оказа опърпана шапка Мики Маус, с малка розова гумена панделка, все така закрепена между щръкналите уши. Евтина музикална кутия, която свиреше „Отвъд дъгата“, когато я отвори. Плюшено куче, чиято синтетична козина бе изпадала на петна. Избелял червен суитшърт, мъжки размер, среден. Щеше да стане на Бриана, но той знаеше, че е бил на Франк. Стар халат от червеникавокафява коприна. Притисна го към носа си. Клеър. Ароматът ѝ събуди спомена за нея, слаба миризма на мускус и зелени растения. Той остави дрехата, потресен.

Под слоя такива предмети имаше по-значително съкровище. Тежестта на сандъка се дължеше предимно на три големи плоски кутии на дъното. Всяка съдържаше сребърен сервиз за хранене, внимателно опакован в сив, предпазващ от потъмняване плат. Във всяка кутия имаше написана на машина бележка, която обясняваше произхода и историята на среброто.

Френски посребрен сервиз, с въжени шарки и печат на майстора Д. Г. Купен от Уилям С. Рандал, 1842 г. Стар английски мотив стил Джордж III, купен от Едуард К. Рандал, ескуайър през 1776 г. Мотив на раковини, от Чарлс Бойтън, придобит през 1903 г. от Куентин Ламбърт Бюшамп, подарен за сватбата на Франклин Рандал и Клеър Бюшамп. Семейното сребро.

С нарастващо объркване Роджър продължи, като слагаше внимателно всеки предмет на пода до себе си. Ценни предмети и части от миналото на Бриана Рандал. История. Господи, защо го беше нарекла така?

Сред объркването се появи тревога, когато му хрумна още нещо, и той грабна капака, за да провери адреса. Оксфорд. Да, тя наистина ги беше изпратила тук. Защо тук, когато знаеше — или поне така си мислеше, — че той смята да отиде в Шотландия през лятото? И щеше да е там, ако не беше тази конференция, за която не ѝ беше казал.

В ъгълчето видя кутия за бижута, малка, но стабилна. Вътре имаше няколко пръстена, брошки и обици. Тук беше и брошката, която ѝ беше подарил за рождения ден. Огърлици и верижки. Но две неща ги нямаше.

Сребърната гривна, която ѝ бе подарил и перлите от баба ѝ.

— Господи! — Пак погледна, за по-сигурно, като вадеше лъскавите бижута и ги разстилаше на леглото. Нямаше перли. Не и наниз шотландски сладководни перли, отделени със старинни златни дискчета.

Не може да ги е сложила за конференцията в Шри Ланка. Перлите за нея бяха наследство, не украшение. Рядко ги носеше. Те бяха нейната връзка с…

— Не си го направила — каза гласно. — Господи, кажи ми, че не си го направила!

Пусна кутията на леглото и затрополи по стълбите към телефоните.

Мина цяла вечност, докато се свърже с международния оператор и още повече време на слаби електронни припуквания и жужене, преди да чуе щракането на връзката, последвана от слабо звънене. Едно, две позвънявания, после щрак и сърцето му подскочи. Тя си беше у дома!

— „Съжаляваме — каза приятен, безличен женски глас, — но този номер вече не е активен.“

* * *

Господи, не би могла! Нали? Да, може и още как, безразсъдна глупачка! Къде бе тя, по дяволите?

Той забарабани неспокойно с пръсти по бедрото си, кипеше от гняв, докато презокеанската линия пукаше и жужеше и връзката се осъществяваше, докато се справи с безкрайните забавяния на болничната телефонна централа и секретарките. Но накрая чу познат глас, дълбок и резониращ.

— Джоузеф Абърнати.

— Доктор Абърнати? Обажда се Роджър Уейкфийлд. Знаете ли къде е Бриана? — попита той направо.

Дълбокият глас отвърна с лека изненада:

— С теб. Не е ли с теб?

Студ обля Роджър и той стисна още по-силно слушалката, сякаш така щеше да извлече от нея отговора, който искаше.

— Не е — накара се да изрече, възможно най-спокойно. — Тя каза, че ще дойде през есента, след като се дипломира и отиде на някаква конференция.

— Не, не може да бъде. Тя приключи дипломната си работа в края на април — аз дадох вечеря по случая — и тя каза, че отива право в Шотландия, без да чака раздаването на дипломите. Чакай да помисля… да, точно така; синът ми Лени я откара на летището… кога? Да, вторник… на двайсет и седми. Искаш да кажеш, че не е стигнала там? — попита разтревожено доктор Абърнати.

— Не знам дали е стигнала там. — Беше свил в юмрук другата си ръка. — Тя не ми каза, че ще идва. — Принуди се да си поеме дълбоко дъх. — А накъде тръгна, към кой град, знаете ли? Лондон? Единбург? — Може би е искала да го изненада с неочакваната си поява. Той беше изненадан наистина, но се съмняваше, че това е била целта ѝ.

Какво ли не му минаваше през ума — отвличане, нападение, атентат на ИРА. Всичко може да се случи на момиче, което пътува само в голям град — и почти всичко от това, което можеше да ѝ се случи, бе за предпочитане пред онова, което инстинктът му подсказваше, че се е случило. Проклета жена!

— Инвърнес — каза доктор Абърнати. — От Бостън до Единбург, оттам с влак за Инвърнес.

— О, Господи! — Това бе едновременно проклятие и молитва. Ако беше напуснала Бостън във вторник, вероятно беше стигнала в Инвърнес по някое време в четвъртък. А петък беше трети април — навечерието на Белтейн, древния празник на огъня, когато върховете на стара Шотландия бяха засиявали с пламъците на пречистването и плодородието. Когато — вероятно — се отваряше най-широко порталът към хълма на феите на Крейг на Дун.

Гласът на Абърнати изкряка в ухото му, настоятелно. Той се принуди да се концентрира.

— Не — отвърна с усилие. — Не, аз съм още в Оксфорд. Нямах представа.

Пространството между тях вибрираше, тишината бе изпълнена с ужас. Трябваше да попита. Пое си дъх — като че ли вдишваше с големи промеждутъци и със съзнателно усилие — и хвана по-силно слушалката, като избърса потната си длан в крачола на панталона си.

— Доктор Абърнати — каза внимателно. — Възможно е Бриана да е отишла при майка си — при Клеър. Кажете ми… знаете ли къде е тя?

Тишината този път бе наситена с предпазливост.

— Ами… не — отвърна бавно Абърнати, неохотно. — Опасявам се, че не знам точно.

Не точно. Хубав начин да се каже. Роджър прокара ръка по лицето си, усещаше наболата брада под дланта си.

— Нека ви попитам нещо — каза той. — Някога чували ли сте името Джейми Фрейзър?

Линията притихна в ръката му. Последва дълбока въздишка.

— О, Исусе Христе! — каза доктор Абърнати. — Направила го е.

* * *

А ти не би ли?

Това му каза Джо Абърнати в края на дългия разговор и въпросът остана в ума му, докато караше на север, като едва забелязваше пътните знаци, замъглени от дъжда.

А ти не би ли?

— Аз бих — бе казал Абърнати. — Ако не познаваш баща си, никога не си го познавал, и внезапно разбереш къде е той? Не би ли искал да се видиш с него, да разбереш какъв е? Аз щях да съм много любопитен.

— Вие не разбирате — отвърна Роджър, потърквайки с ръка челото си от раздразнение. — Това не е като да си осиновен и да разбереш името на истинския си баща, а после да се появиш на прага му.

— На мен ми се струва същото. — Дълбокият глас беше спокоен. — Бри беше осиновена, нали? Мисля, че отдавна щеше да го направи, ако не смяташе, че би било нелоялно към Франк.

Роджър поклати глава въпреки факта, че Абърнати не можеше да го види.

— Не е такова… не е като да застане на прага му. Става дума за прехода… как ще отиде… вижте, Клеър каза ли ви…?

— Да, каза ми — прекъсна го Абърнати. Звучеше развеселен. — Да каза, че не е като да минеш през въртяща се врата.

— Меко казано. — Само мисълта да застане в каменния кръг на Крейг на Дун го изпълваше със студен ужас.

— А ти знаеш ли какво е? — попита с интерес гласът.

— Да, по дяволите, знам! — Пое дълбоко дъх. — Извинете. Вижте… не мога да го обясня, не мисля, че някой би могъл. Онези камъни… не всеки ги чува, очевидно. Но Клеър ги чу. Бри също, както и аз. А за нас…

Клеър беше минала през камъните на Крейг на Дун на древния празник на огъня Самайн, на първи ноември преди две години и половина. Роджър потрепери, но не от студ. Космите по тила му настръхваха винаги когато си помислеше за това.

— Не всеки може да премине… но вие можете. — Гласът на Абърнати беше изпълнен с любопитство и нещо като смътна завист.

— Не зная. — Роджър прокара ръка през косата си. Очите му горяха, сякаш не бе спал цяла нощ. — Вероятно.

— Работата е там… — Заговори бавно, опитваше се да контролира гласа си и страха. — Работата е там… че дори да е преминала, няма начин да се каже къде и кога ще се озове.

— Разбирам. — Дълбокият американски глас изгуби веселието си. — А ти не знаеш дали и Клеър е успяла?

Той поклати глава, представяше си Джо Абърнати така ясно, че отново забрави, че той не може да го види. Доктор Абърнати беше среден на ръст, набит чернокож мъж с очила със златни рамки, но с такова властно излъчване, че самото му присъствие вдъхваше увереност и спокойствие. Роджър с изненада установи, че това присъствие стига до него дори по телефонната линия, но беше повече от благодарен.

— Не. — Щеше да приключи това засега. Нямаше да разказва всичко по телефона на един почти непознат. — Тя е жена; тогава не са били отразявани действията на жените — не и ако не направят нещо много зрелищно, като да бъдат изгорени за вещерство или обесени за убийство. Или ако бъдат убити.

— Ха-ха — отвърна Абърнати, но не беше смях. — Тя е успяла обаче, поне веднъж. Отиде там и се върна.

— Така е. — Роджър се опитваше да се успокои с този факт, но имаше твърде много възможности, които се натрапваха в съзнанието му. — Но не знаем дали Бриана се е върнала толкова назад или толкова далече. И дори да е оцеляла при прехода между камъните и да се е озовала в правилното време… имате ли представа колко опасен е бил осемнайсет век?

— Не — отвърна сухо Абърнати. — Но ти явно имаш. Клеър обаче се е справила чудесно.

— Тя оцеля — съгласи се Роджър. — Но не е точно курорт, нали, макар че… Ако ти излезе късметът, ще се върнеш жив… Поне веднъж.

Абърнати наистина се засмя на това, макар и нервно. После се закашля и прочисти гърлото си.

— Да, е, въпросът е… че Бри е отишла някъде. И мисля, че си прав относно къде е това някъде. Просто казвам, че и аз бих отишъл. Ти не би ли?

Не бих ли? Той сви вляво, подмина един камион с включени фарове и продължи в сгъстяващата се мъгла.

Аз бих. Увереният глас на Абърнати звучеше в ухото му.

„ИНВЪРНЕС, 30“ пишеше на една табела и той зави рязко надясно, като малкият морис поднесе по мокрия асфалт. Дъждът барабанеше силно по пътя и вдигаше мъгла над тревата покрай него.

Не би ли? Докосна джоба на ризата си, където беше снимката на Бриана. Пръстите му напипаха малкия медальон на майка му, грабнат в последния момент, за късмет.

— Да, сигурно бих — промърмори и присви очи към дъжда, който се стичаше по предното стъкло. — Но щях да ти кажа, че ще го направя. За бога, жено, защо не ми каза?

31.

Завръщане в Инвърнес

В коридора миришеше задушаващо на полир за мебели и под, свежа боя и освежител за въздух. Но дори старомодните доказателства за домакинската жар на Фиона не можеха да победят ароматите, които се носеха от кухнята.

— Спукай се от завист, Том Улф — промърмори Роджър и вдиша дълбоко, когато остави чантата си в коридора. Да, старото имение беше под ново управление, но дори трансформацията му в пансион не бе успяла да промени основния му характер.

Посрещнат с ентусиазъм от Фиона — и не толкова от Ърни, — той се настани в старата си стая на горния етаж и веднага се зае с проучвания. Не беше толкова трудно; освен обичайното любопитство на планинците към непознатите, една висока метър и осемдесет жена с дълга до кръста червена коса не можеше да остане незабелязана.

Тя бе дошла в Инвърнес от Единбург. Знаеше го със сигурност; бяха я видели на гарата. Знаеше също и че висока червенокоса жена е наела кола, като е казала на шофьора да я откара в провинцията. Той нямал точна представа къде отиват; просто внезапно жената казала: „Тук, това е мястото, оставете ме тук.“

— Каза, че иска да се срещне с приятели, щели да се разхождат из тресавищата — каза той и сви рамене. — Имаше раница и беше облечена за туризъм. Ама беше много влажен ден за разходки из тресавището. Но нали ги знаете колко са откачени американските туристи.

Да, знаеше колко откачена е точно тази. Проклета да е коравата ѝ глава и ужасната ѝ упоритост. Ако си е мислила, че трябва да го направи, защо, по дяволите, не му беше казала? Защото не е искала да знаеш, глупако, отговори си мрачно. И не му се мислеше защо.

Значи беше стигнал дотук. И имаше само един начин да я последва нататък.

Клеър смяташе, че онова там се отваря най-широко по време на древните празници на слънцето и огъня. Като че ли се беше получило — тя самата бе заминала за първи път на Белтейн, на 1-ви май, а втория път на Самайн, първи ноември. А сега Бриана явно следваше стъпките ѝ и заминаваше на Белтейн.

Е, той нямаше да чака до ноември — само Бог знае какво можеше да ѝ се случи за пет месеца! Белтейн и Самайн бяха огнени празници; но имаше и слънчев между тях.

Празникът на лятното слънцестоене, той беше следващият. На 20-ти юни, след четири седмици. Стисна зъби при мисълта, че трябва да чака — искаше да тръгне веднага и майната ѝ на опасността, — но нямаше да помогне на Бриана, ако се убиеше заради бързане. Не хранеше илюзии относно природата на каменния кръг, не и след това, което бе видял и чул.

Започна тихо да се подготвя както може. И вечерите, когато мъглата се спускаше над реката, търсеше разсейване от мислите: играеше на дама с Фиона, ходеше на кръчма с Ърни и — като последна утеха — ровеше отново в десетките кашони, които още бяха натрупани в стария гараж.

За него гаражът притежаваше аурата на зловещо чудо; кашоните като че ли се умножаваха като риби и хлябове — всеки път, когато отвореше вратата, те бяха повече. Вероятно бе успял да приключи със сортирането на вещите на покойния си баща точно преди да бъде понесен от този поток. Все пак за момента такава отегчителна работа бе благословия, защото притъпяваше достатъчно ума, за да не се побърка от чакането. Имаше нощи, когато дори спеше.

* * *

— Има една снимка на бюрото ти. — Фиона не го погледна, събираше чиниите.

— Те са много. — Роджър отпи внимателно от чая; горещ и свеж, но не и изгарящ. Как го правеше? — Да не искаш някоя? Знам, че има снимки и на баба ти — заповядай, макар че има една, която искам да задържа.

Тя го погледна леко стресната.

— О, на баба ли? Да, татко ще иска да ги види. Но аз говоря за голямата.

— Голямата? — Роджър опита да се сети коя снимка има предвид; повечето бяха черно-бели фотографии, направени със стария апарат на Преподобния, но имаше и две по-големи снимки — една на родителите му и още една, на бабата на Преподобния, която приличаше на птеродактил с роклята от черен бомбазин, която бе облякла по случай стотния си рожден ден. Фиона едва ли говореше за нея.

— На онази жена, която уби съпруга си и замина — Фиона стисна устни.

— А, на нея ли… — Роджър отпи от чая. — Искаш да кажеш Джилиън Едгарс.

— Да — повтори упорито Фиона. — Защо имаш нейна снимка?

Роджър остави чашата и взе сутрешния вестник с престорена небрежност, докато се чудеше какво да каже.

— Ами… някой ми я даде.

— Кой?

Фиона по принцип си беше упорита, но рядко толкова директна. Какво я притесняваше?

— Госпожа Рандал… доктор Рандал. Защо?

Фиона не отговори, само стисна здраво устни.

Роджър вече бе изгубил напълно интерес към вестника и внимателно го остави.

— Познаваш ли я? — попита той. — Джилиън Едгарс?

Фиона не отговори направо, само се обърна настрани и зачовърка маншона за чайника.

— Ходил си на камъните на Крейг на Дун; Джойси каза, че Албърт те е видял да слизаш, докато е пътувал от Друмнадрочит в четвъртък.

— Да, така е. Това не е престъпление, нали? — опита да се пошегува, но Фиона остана сериозна.

— Знаеш, че това е странно място, всички кръгове са такива. И не ми казвай, че си отишъл заради гледката.

— Не бих го казал.

Той се облегна в стола си и я погледна. Къдравата ѝ коса беше щръкнала. Тя прокарваше ръце през нея, когато беше притеснена, а сега със сигурност бе притеснена.

— И ти я познаваш. Клеър каза, че си я срещала. — Лекият проблясък на любопитство, който бе усетил при споменаването на Джилиън Едгарс, нарасна в пламък.

— Няма как да я познавам сега, нали? Тя е мъртва. — Фиона взе една празна чашка за яйце и се вгледа в останките от черупката. — Нали?

Роджър посегна и я хвана за ръката.

— Нима?

— Така мислят всички. Полицията не откри и следа от нея.

— Вероятно не са търсили на правилното място.

Кръвта се оттече от зачервеното ѝ светло лице. Роджър я стисна по-здраво, макар че тя не опита да се отдръпне. Тя знаеше, по дяволите, знаеше! Но какво точно знаеше?

— Кажи ми, Фиона. Моля те, кажи ми. Какво знаеш за Джилиън Едгарс и камъните?

Този път се отдръпна от него, но не излезе, просто стоеше и въртеше чашката в ръцете си, сякаш беше миниатюрен пясъчен часовник. Роджър се изправи, тя се сви назад и го погледна изплашено.

— Тогава ти предлагам сделка — каза той, опитваше се да говори спокойно, за да не я изплаши още повече. — Кажи ми какво знаеш и аз ще ти кажа защо доктор Рандал ми даде онази снимка. И защо ходих до Крейг на Дун.

— Трябва да си помисля. — Тя бързо се наведе и грабна подноса с мръсните прибори. Беше вече до вратата, преди той да успее да я спре.

Роджър бавно седна отново. Закуската беше хубава — всичко приготвено от Фиона беше вкусно, — но сега натежа в стомаха му като торба с камъни, тежка и несмилаема.

Не биваше да е така настоятелен. Беше прекалил. Какво би могла да знае Фиона все пак? И въпреки това всяко споменаване на жената, която се бе наричала Джилиън — а по-късно Гейлис — привличаше вниманието ѝ.

Той взе забравената чаша чай и отпи, без да усеща вкуса. Ами ако изпълни сделката и ѝ разкаже всичко? Не само за Клеър Рандал и Джилиън, но и за себе си и Бриана.

Мисълта за Бри беше като камък, хвърлен в басейна на сърцето му — създаваше вълни от страх във всички посоки. Тя е мъртва — бе казала Фиона за Джилиън. — Нали?

Дали? — бе отвърнал той. Образът на жената бе ясен в ума му: широко отворени зелени очи и светла коса, която се развява на горещия въздух от огъня, готова да избяга през портала на времето. Не, тя не беше мъртва.

Не и тогава, защото Клеър я беше срещнала — щеше да я срещне? По-рано? По-късно? Тя не беше умряла тогава, но беше ли мъртва сега? Вече трябваше да е мъртва, нали, и все пак… проклета бъркотия! Как изобщо би могъл да разсъждава свързано за всичко това?

Твърде неспокоен, за да стои мирен, той стана и излезе в коридора. Спря на вратата към кухнята. Фиона стоеше до мивката и се взираше през прозореца. Чу го и се обърна, стискаше кърпа за съдове.

Лицето ѝ беше зачервено, но с решително изражение.

— Не бива да го правя, но ще ти кажа, трябва. — Тя пое дълбоко дъх и вирна брадичка. Приличаше на пекинез, който се изправя пред лъв.

— Майката на Бри… милата доктор Рандал… тя ме попита за баба. Знаеше, че баба беше… от… танцьорите.

— Танцьорите? Имаш предвид в камъните? — Роджър се сепна леко. Клеър му беше казала, когато я срещна за първи път, но той не ѝ повярва напълно — не и че строгата госпожа Греъм е изпълнявала странни ритуали на зелените хълмове по изгрев на първи май.

Фиона издиша продължително.

— Значи знаеш. Така си и мислех.

— Не, не знам. Знам само това, което Клеър… доктор Рандал… ми каза. Тя и съпругът ѝ видели жени да танцуват в каменния кръг призори на Белтейн и баба ти била сред тях.

Фиона поклати глава.

— Не беше просто една от тях. Баба беше призоваващата.

Роджър влезе в кухнята и взе кърпата от ръката ѝ.

— Ела да седнеш — поведе я към масата. — И ми обясни какво е призоваваща.

— Ами онази, която призовава слънцето. — Тя седна послушно. Беше взела решение и щеше да му каже. — Прави се на един от старите езици; слънчевата песен; някои думи приличат на келтски, но не всички. Първо танцуваме в кръг, после призоваващата спира и се обръща към разцепения камък и… не е точно песен, но не е и говорене; малко като свещеник в църква. Трябва да започнеш в точния момент, когато светлината се покаже над морето и да завършиш, когато слънцето изгрее през камъка.

— Помниш ли някоя от думите? — Ученият у Роджър бързо се събуди. Любопитството надигаше глава въпреки объркването.

Фиона не приличаше много на баба си, по го погледна така, че му напомни за прямотата на госпожа Греъм.

— Знам ги всичките. Сега аз съм призоваваща.

Той осъзна, че устата му е зейнала и я затвори. Фиона посегна към кутията с бисквити и я стовари пред него.

— Не това ти трябва да знаеш обаче — рече делово, — тъй че няма да ти ги кажа. Искаш да знаеш за госпожа Едгарс.

Фиона наистина познавала Джилиън Едгарс. Тя била една от танцьорките, макар и от новите. Джилиън разпитвала по-възрастните жени, искала да научи възможно най-много. Искала да научи песента на слънцето, но тя била тайна; единствено призоваващата и нейната наследница я знаели. Някои от по-възрастните жени също я знаели, защото от много време я чували, но не всички. И не знаели кога да започнат и как да пеят така, че краят да съвпадне с издигането на слънцето.

Фиона замълча, погледна към сплетените си ръце.

— Винаги са жени, само жени. Мъжете не участват в това и ние не им казваме. Никога.

Той сложи ръка върху нейните.

— Добре направи, че ми каза, Фиона — рече много тихо. — Кажи ми и останалото, моля те. Трябва да знам.

Тя си пое дълбоко и треперливо дъх и издърпа ръката си от неговата. Погледна го право в очите.

— Знаеш ли къде отиде тя? Бриана?

— Мисля, че знам. Тя отиде там, където отиде и Джилиън, нали?

Фиона не отговори, но продължи да го гледа. Нереалността на ситуацията внезапно го заля. Не беше възможно да седи тук, в тази удобна стара кухня, която познаваше от детството си, да отпива чай от чаша с лицето на кралицата и да обсъжда свещени камъни и преходи през времето с Фиона. Не и с Фиона, за бога, чиито интереси се ограничаваха до Ърни и домакинските задачи в кухнята ѝ!

Или само той така си мислеше. Взе чашата, допи чая си и я остави с леко тракане.

— Аз трябва да тръгна след нея, Фиона… ако мога. Мога ли?

Тя поклати глава, явно изплашена.

— Не знам. Само жени знаят за това. Може би само жени могат да преминат.

Роджър стисна здраво солницата. От това се страхуваше… или това бе едно от нещата, които го плашеха.

— Има само един начин да разберем, нали? — каза външно спокоен, но в дъното на съзнанието му, неканен, се появи висок разцепен черен камък, който се открояваше ярко като заплаха на утринното небе.

— Книжката ѝ е у мен — каза Фиона.

— Какво… чия? На Джилиън? Тя е написала нещо?

— Да, написа. Има едно място… — Стрелна го с поглед и облиза устни. — Там държим нещата си. Тя остави там книгата и… и… аз я взех, после. — Съпругът на Джилиън беше открит убит в каменния кръг, Роджър знаеше какво има предвид тя.

— Реших, че сигурно трябва да я дам на полицията — продължи Фиона, — но… ами не исках да го правя, защото си казах какво общо има тя с убийството, нали? Не биваше да я задържам, ако е много важна, и все пак… — Погледна Роджър с молба за разбиране. — Това беше нейната книга, с нейния почерк. И щом я беше оставила на това място…

— Значи е тайна — кимна Роджър.

Фиона също кимна и си пое дълбоко дъх.

— И аз я прочетох.

— И така си разбрала къде е отишла — рече той тихо.

Фиона въздъхна треперливо и му се усмихна.

— Е, книгата нямаше да помогне на полицията, това е сигурно.

— А на мен може ли да помогне?

— Надявам се — рече тя простичко и се обърна към бюфета. Отвори едно чекмедже и извади малка книжка, подвързана със зелен плат.

32.

Гримоар

Това е гримоарът на вещицата Гейлис. Това е вещерско име и го приемам за свое. Няма значение как съм се родила, важно е само в какво ще се превърна сама.

И какво е то? Още не мога да кажа, защото едва в процеса ще разбера. Моят път е пътят на властта.

Абсолютната власт покварява абсолютно, да — но как? Защо допускаме, че властта може да бъде абсолютна, когато тя никога не е такава. Защото ние сме смъртни. И вие, и аз. Да гледаш как плътта се сбръчква и вехне по костите ти, да усещаш очертанията на черепа си под кожата, зъбите си под меки устни в усмивка на мрачно осъзнаване.

И все пак много неща са възможни дори и при ограниченията на плътта. А дали са възможни и отвъд тези ограничения — това е важно за другите, не за мен. И това е разликата между мен и тях — онези, които са се опитали да изследват Мрачното селение, онези, които са търсили власт в магията и в призоваването на демони.

За мен е важно тялото, не душата. И като се отричам от душата, така не давам власт на друга сила, освен на онези, които мога да контролирам. Не търся помощ от дявол или бог; отричам ги. Защото ако няма душа, няма защо да мислим и за смъртта. Тогава нито бог, нито дяволът имат думата — тяхната битка вече е без значение за онзи, който живее само в плътта.

Ние властваме сега, и все пак завинаги. Крехка мрежа, изтъкана, за да обхване както земята, така и космоса. Даден ни е само един живот и все пак годините му могат да бъдат преживени много пъти. Колко?

Ако искаш да имаш власт, трябва да избереш времето и мястото, защото само когато сянката на камъка падне в краката ти, истински се отваря вратата на съдбата.

— Пълна откачалка — промърмори Роджър. — И ужасен стил. — Кухнята беше празна. Той си говореше сам, за да се успокои. Не се получаваше.

Обърна внимателно страниците и прегледа редовете чист заоблен почерк.

След първата част имаше друга, озаглавена „Слънчеви и огнени празници“ със списък — Имболк, Албан Ейлир, Белтейн, Лита, Лугнасад, Албан Елфед, Самайн, Албан Артуан — абзац с бележки след всяко име и малки кръстчета отстрани. За какво беше това, по дяволите?

Самайн — видя той, с шест кръстчета до него.

Това е първият от празниците на мъртвите. Много преди Христос и неговото Възкресение, в нощта на Самайн душите на героите се вдигали от гробовете си. Герои се раждат рядко. Кой е роден, когато звездите са подредени правилно в небето? Не всички родени за това имат куража да приемат властта, която им се полага.

Дори в тези пълни бълнувания тя имаше метод, организация — странна смесица от хладно наблюдение и поетичен плам. Основната част от книгата бе озаглавена „Проучени случаи“ и ако от първата на Роджър му настръхнаха космите по тила, втората буквално смрази кръвта във вените му.

Това беше подробен списък с дати и места на телата, открити около каменни кръгове. Към всяко имаше описание и разсъждения.

14 август 1931 г. Сюр ле Мейн, Бретан. Тяло на мъж, неидентифицирано. В средата на четиридесетте. Открито близо до северния край на каменен кръг. Няма явна причина за смъртта, но с дълбоки изгаряния по ръцете и краката. Дрехите са описани като „дрипи“. Няма снимки.

Възможна причина за провала: (1) мъж, (2) неподходяща дата — 23 дни преди най-близкия празник на слънцето.

2 април, 1950. Касълриг, Шотландия. Женско тяло, неидентифицирано. Възраст около 15 г. Открита извън каменен кръг. Значително обезобразяване, вероятно е извлечена от кръга от вълци. Дрехите не са описани.

Вероятна причина за провала: (1) неправилна дата — 28 дни преди огнен празник. (2) липса на подготовка.

5 февруари, 1953 г. Каланиш, остров Луис. Тяло на мъж, идентифициран като Джон Маклауд, ловец на омари, 26 години. Причината за смъртта е определена като масивен мозъчен кръвоизлив, в акта от аутопсията е описано тялото — изгаряния от втора степен по лицето и крайниците, опърлени дрехи. Патологът смята, че смъртта е предизвикана от мълния — възможно, но не и вероятно. Възможна причина за провала: (1) мъж. (2) много близо до Имболк, но вероятно не достатъчно? (3) неподходяща подготовка — N.B. снимка на жертвата от вестник, ризата е отворена; има петно от изгаряне на гърдите, което като че ли е във формата на кръста на света Бриджит, но е твърде неясно, за да се каже със сигурност.

1 май 1963 г. Томнахюрич, Шотландия. Тяло на жена, идентифицирана като Мери Уокър Уилис. Съдебният лекар открива значителни изгаряния по тялото и дрехите, причина за смъртта сърдечна недостатъчност — разкъсване на аорта. Отбелязано е, че госпожица Уокър е облечена със „странни“ дрехи, без да се посочват подробности.

Провал — тази е знаела какво върши, но не е успяла. Вероятно заради липсата на подходящо жертвоприношение.

Списъкът продължаваше и Роджър изстиваше все повече с всяко име. Тя беше открила общо двайсет и двама, за период от средата на седемнайсети век до средата на двайсети век, на места из Шотландия, Северна Англия и Бретан, като във всички имаше някакви праисторически обекти. Някои очевидно са инциденти, помисли си той — хора, които са навлезли нищо неподозиращи в кръга, без да знаят какво ги е сполетяло.

Малцина — едва двама-трима, — като че ли са били наясно, защото се бяха подготвили с подходящи дрехи. Вероятно са преминали веднъж преди и са опитали отново, но този път не се е получило. Стомахът му се сви на малък студен охлюв. Клеър беше права; не беше все едно минаваш през въртяща се врата.

Следваха изчезванията… те бяха в друг раздел, прилежно отбелязани по дата, пол и възраст, с известните обстоятелства. О… значи това беше значението на кръстчетата; колко хора бяха изчезнали около всеки празник. Изчезналите бяха повече от мъртвите, но данните за тях, разбира се, бяха по-оскъдни. До повечето имаше само въпросителни. Вероятно означаваше, че не е ясно дали изчезването в близост до каменен кръг е непременно свързано с него.

Той прелисти страницата и спря, почувства се сякаш го удариха в стомаха.

1 май 1945 г. Крейг на Дун, окръг Инвърнес, Шотландия. Клеър Рандал, 27 годишна, домакиня. Видяна за последно рано сутринта, когато заявила намерението си да посети каменния кръг в търсене на необичайни растения, но не се върнала до здрач. В подножието на хълма е открита кола. Няма следи в кръга, няма признаци за някаква постановка.

Прелисти колебливо страницата, сякаш очакваше тя да се взриви в ръката му. Значи Клеър неволно бе дала на Джилиън Едгарс част от доказателството, което бе довело до нейния собствен експеримент. Дали Гейли беше открила докладите за завръщането на Клеър след три години?

Не, явно не, заключи той, след като прелисти страниците. Или просто не го беше записала тук.

Фиона му бе донесла още чай и чиния с пресни джинджифилови бисквити с ядки, които си стояха недокоснати, откакто бе започнал да чете. По-скоро по задължение, отколкото от глад, той взе една бисквита и отхапа, но ароматните трохи заседнаха в гърлото му и се закашля.

Последната част от книгата беше озаглавена „Техники и подготовка“. Започваше така:

Тук се крие нещо по-старо от човека и камъните пазят силата му. Старите заклинания говорят за „линиите на земята“ и силата, която тече през тях. Предназначението на камъните е свързано с тези линии, сигурна съм. Но дали камъните изкривяват линиите на силата, или са само маркери?

Парчето от бисквитката като че ли заседна завинаги в гърлото му, колкото и чай да пиеше. Установи, че чете по-бързо, прелиствайки страниците, и накрая се облегна назад и затвори книгата. Щеше да я прочете по-късно — и после още веднъж. Но сега трябваше да излезе на чист въздух. Нищо чудно, че книгата бе разстроила Фиона.

Тръгна бързо по улицата към реката, без да обръща внимание на дъжда. Беше късно; църковна камбана биеше за вечерната служба и хората вече прекосяваха мостовете към кръчмите. Но над звука на камбаната, гласовете и стъпките той все така чуваше последните прочетени думи. Те кънтяха в ушите му, сякаш ги беше изрекла пред него.

Да те целуна ли, дете, да те целуна ли, мъж? Ще усетиш зъбите зад устните ми. Мога да те убия така лесно, както и да те прегърна. Вкусът на власт е вкусът на кръв — желязо в устата ми, желязо в ръката ми.

Необходима е жертва.

33.

Празник на лятното слънцестоене

20 юни 1971 г.

На Празника на лятното слънцестоене в Шотландия слънцето увисва в небето заедно с луната. Лятното слънцестоене, празникът Лита, Албан Ейлир. Беше почти полунощ и светлината бе смътна и млечнобяла, но все пак светлина.

Той усети камъните много преди да ги види. Клеър и Гейлис бяха прави; датата имаше значение. Камъните бяха зловещи при предишните му посещения, но тихи. Сега можеше да ги чуе; не с ушите си, а с кожата си — ниско жужене като бръмчене на гайди.

Стигнаха до билото на хълма и спряха на трийсет крачки от кръга. Отдолу се простираше тъмна долина, мистерия под издигащата се луна. Той чу поемане на дъх до лакътя си и си помисли, че Фиона е много изплашена.

— Виж, не е нужно да си тук — каза ѝ. — Ако те е страх, слез долу. Аз ще се справя.

— Не за себе си се страхувам, глупако — промърмори тя и пъхна свитите си юмруци по-дълбоко в джобовете. Обърна се и сведе глава като бик пред пътеката. — Хайде, да вървим.

Елши шумоляха до рамото му и той потрепери. Усети студена тръпка, макар че беше добре облечен. Дрехите му внезапно му се сториха нелепи; дългият жакет и жилетка от дебела вълна, подходящи бричове и плетени чорапи. Беше казал на шивача, че му трябват за пиеса в колежа.

— Наистина съм глупак — промърмори си.

Фиона влезе първа в кръга; нямаше да му позволи да отиде с нея или да гледа. Той послушно се обърна, за да може тя да свърши каквото е решила. Фиона носеше найлонова торба за покупки, вероятно в нея бяха предметите за ритуала. Беше я попитал какви са и тя сопнато му отвърна да си гледа работата. Беше притеснена почти колкото него.

Жуженето го смущаваше. Но не го чуваше с ушите си, усещаше го в тялото си — под кожата и в костите си. То караше костите на ръцете и краката му да вибрират като струни и дразнеше кръвта му така, че постоянно му идваше да се почеше. Фиона не можеше да го чуе; беше я попитал, за да се увери, че тя ще бъде в безопасност, ако ѝ позволи да му помогне.

Много се надяваше да е прав, че само онези, които чуват камъните, могат да преминат през тях. Никога нямаше да си прости, ако с Фиона се случеше нещо, макар че както тя изтъкна, вече беше влизала много пъти в кръга на огнените празници, без да пострада. Той погледна крадешком през рамо, видя малко огънче в основата на големия разцепен камък и веднага обърна пак глава.

Тя пееше, с тих и тънък глас. Не можеше да различи думите. Всички, за които знаеше, че са преминали, бяха жени; дали при него щеше да се получи?

Вероятно, помисли си. Ако способността за преминаване през камъните се наследяваше — като например умението да свиваш езика си на тръбичка или пък далтонизма, — тогава защо не? Клеър беше преминала, Бриана също. Бриана беше дъщеря на Клеър. А той беше наследник на единствения друг пътешественик през времето, когото познаваше — вещицата Гейлис.

Затропа с крака и се разтърси като кон, прогонващ мухи, опитваше да се отърве от жуженето. Господи, все едно го хапеха мравки! Дали пеенето на Фиона не го засили, или само така му се струваше?

Той потърка силно гърдите си, за да потисне дразненето и усети малкия кръгъл медальон от майка си, който бе взел за късмет и заради гранатите. Имаше си съмнения относно разсъжденията на Гейлис — не смяташе да преминава с кръв, макар че Фиона явно вече бе осигурила огън, — но все пак скъпоценните камъни не можеха да навредят, а пък ако помогнеха… Господи, Фиона няма ли да побърза? Той се изви и напрегна под дрехите, опитваше да се измъкне не само от тях, но и от кожата си.

За да се разсее, потупа отново джоба на гърдите си, където беше медальонът. Ако се получеше… ако успееше… Това му хрумна едва напоследък, когато възможността, свързана с камъните, се превърна в истинско планиране. Но ако наистина беше възможно… той опипа малката кръгла форма и видя в ума си лицето на Джери Макензи на тъмната му повърхност.

Бриана беше отишла да открие баща си. Можеше ли и той да стори същото? Господи, Фиона! Тя наистина влошаваше жуженето; боляха го зъбите и кожата му гореше. Той поклати силно глава, после спря, защото се замая; имаше чувството, че черепът му ще се разцепи.

В следващия миг тя стоеше до него — малка фигурка, която хвана ръката му, каза нещо и го поведе към кръга. Не можеше да я чуе — шумът в него беше станал много по-силен. Сега беше в ушите му, в главата, причерняваше му, по гръбнака му се забиваха клинове от болка.

Стисна зъби и примигна, за да прогони жужащия мрак и да погледне кръглото и изплашено лице на Фиона.

Бързо се наведе и я целуна, по устата.

— Не казвай на Ърни — рече, обърна се и мина през камъка.

* * *

Лека миризма стигна до него с летния вятър; миризма на изгоряло. Обърна глава, ноздрите му потрепваха. Там. Пламък трептеше и се издигаше на близкия хълм — огън за празника.

Звездите мъждукаха, почти засенчени от един облак. Той не искаше нито да се движи, нито да мисли. Чувстваше се безтелесен в прегръдката на небето. Умът му беше свободен, отразяваше озарените от звездите образи като стъклена плувка на въдица, носеща се с течението. Около него се носеше тихо, мелодично жужене — далечна песен на звездите и миризма на кафе.

Покоят бе разкъсан от смътно усещане, че нещо не е наред. Усещане, което тормозеше ума му и пораждаше малки, болезнени искри от объркване. Прогони го, искаше да продължи да се носи сред звездната светлина, но тази съпротива го събуди. Внезапно се озова в тялото си и го заболя.

— РОДЖЪР! — Гласът на звездата изрева в ухото му и той подскочи. През гърдите му премина разкъсваща болка и той притисна раната с ръка. Нещо хвана китката му и я издърпа, но не и преди да усети влагата и копринената пепел на гърдите си. Кървеше ли?

— О, събуди се, слава богу! Да, точно така, добро момче. — Говореше облакът, не звездата. Примигна объркан и облакът се разтвори в къдравия силует на главата на Фиона, тъмна на фона на небето. Той седна рязко, повече като конвулсия, отколкото съзнателно.

Тялото му се завръщаше отмъстително. Чувстваше се ужасно зле и усещаше кошмарна миризма на кафе и изгоряла плът. Претърколи се на четири крака, повърна, после се свлече в тревата. Тя беше мокра и хладината ѝ успокои опърленото му лице.

Фиона го докосна успокояващо и избърса лицето и устата му.

— Добре ли си? — попита го вероятно за стотен път. Сега обаче той събра сили да отговори.

— Да — прошепна. — Добре съм. Защо…

Тя поклати глава, изличавайки половината звезди.

— Не знам. Ти премина — изчезна — после лумна огън и ти лежеше в кръга с горящо палто. Наложи се да те изгася с кафето от термоса.

Затова значи му миришеше на кафе и гърдите му бяха мокри. Вдигна ръка и този път Фиона му позволи. Имаше голямо изгорено петно на мокрия жакет, може би широко към три инча. Плътта на гърдите му беше опърлена; той усети странната мека безчувственост на мехурите през дупката в плата и гадната болка от изгорено се разля по гърдите му. Медальонът от майка му го нямаше.

— Какво стана, Родж? — Фиона клечеше до него, лицето ѝ почти не се виждаше; той различаваше само лъскавите следи от сълзите. Онова, което бе помислил за празничен огън, беше пламъкът на свещта ѝ, вече почти догоряла. Господи, колко дълго го е нямало?

— Аз… — понечи да каже, че не знае, но спря. — Нека си помисля. — Облегна глава на коленете си, вдиша миризмата на влажна трева и опърлена плът.

Концентрира се върху дишането си. Всъщност нямаше нужда да мисли — всичко беше там, съвсем ясно в ума му. Но как да опишеш такива неща? Нямаше зрение и все пак виждаше образа на баща си. Нямаше слух, нямаше докосване — и все пак беше чувал и усещал. Тялото като че ли беше разбрало всичко, превеждаше мистериозните феномени на времето в конкретност.

Вдигна глава от коленете си, пое си дълбоко дъх, докато бавно се настаняваше отново в тялото си.

— Мислех за баща си — каза той. — Когато преминах през камъка, просто си мислех, че ако се получи, мога да се върна и да го намеря? И… го направих.

— Така ли? Баща ти? А той призрак ли беше? — По-скоро усети, отколкото видя как потрепна ръката ѝ, когато направи знака срещу дявола.

— Не, не точно. Аз… не мога да ти обясня. Но го срещнах; знаех, че е той. — Усещането за покой не го беше напуснало напълно; рееше се там, пърхаше леко в дъното на съзнанието му. — После имаше някаква… експлозия, само така мога да го опиша. Нещо ме удари, тук. — Пръстите му докоснаха обгореното място на гърдите. — Силата ѝ ме изблъска… и само това помня. — Докосна плахо лицето ѝ. — Благодаря ти, Фи; ти ме спаси от изгаряне.

— О, я стига. — Тя направи нетърпелив жест. Седна на пети и потърка замислено брадичката си.

— Родж, мисля си… в нейната книга пише, че ако носиш скъпоценен камък, той може да те защити. По медальончето на майка ти имаше малки камъчета, нали? — Той я чу как преглъща. — Може би… ако не го беше сложил… нямаше да оцелееш. Тя пише за един, който не оцелял. Всички са изгорели… а твоето изгаряне е където беше медальонът.

— Да, вероятно. — Роджър започваше да идва на себе си. Погледна любопитно Фиона.

— Защо никога не изричаш името ѝ?

Къдриците на Фиона се развяваха на вятъра, когато тя се обърна да го погледне. Зазоряваше се и вече беше достатъчно светло, за да види ясно лицето ѝ и изражението на объркваща прямота.

— Не изричаш нещо, ако не искаш да го призовеш — каза тя. — Сигурно знаеш това, нали баща ти беше свещеник?

Косъмчетата по ръцете му настръхнаха въпреки ризата и палтото.

— Сега като го спомена — рече той в опит да се пошегува, но не успя. — Аз не изрекох името на баща си, но може би… Доктор Рандал каза, че е мислила за съпруга си, когато се е върнала.

Фиона кимна смръщена. Виждаше ясно лицето ѝ и със сепване осъзна, че светлината се засилва. Почти се беше съмнало; небето на изток имаше цвета на люспи на сьомга.

— Господи, зазорява се! Трябва да вървя!

— Да вървиш? — Фиона се ококори от ужас. — Нали няма да опиташ отново?

— Да. Трябва. — Устата му беше пресъхнала като памук и той съжали, че Фиона бе изляла всичкото кафе върху него. Пребори се с гадното усещане в стомаха си и се изправи. Коленете му трепереха, но можеше да върви.

— Луд ли си, Родж? Това ще те убие, със сигурност!

Той поклати глава, втренчен във високия разцепен камък.

— Не — рече и се надяваше да е прав. — Не, знам какво се обърка. Няма да се случи отново.

— Няма как да знаеш, не и със сигурност!

— Напротив. — Той свали ръката ѝ от своята и я стисна; беше малка и студена. Усмихна ѝ се, макар че усещаше лицето си странно изтръпнало. — Надявам се, че Ърни не се е прибрал; сигурно ще се обадил на полицията да те търси. Най-добре се прибирай.

Тя сви нетърпеливо рамене.

— Той е на риба с братовчед си Нийл; ще се върне чак във вторник. Какво искаше да кажеш с това, че няма да се случи отново… защо?

Това се обясняваше още по-трудно. Но заради нея трябваше поне да опита.

— Когато ти казах, че мислех за баща си, мислех за него такъв, какъвто си го представям — от снимките с военната униформа или с майка ми. Работата е там, че… тогава вече съм бил роден. Разбираш ли? — Взираше се в малкото ѝ кръгло лице и видя, че тя примигва бавно, разбираше. Въздъхна тихо от страх и изумление.

— Не си видял само баща си, нали? — попита тихо.

Той поклати безмълвен глава. Нямаше зрение, нито слух, нито обоняние, нито допир. Нямаше как да опише какво е да се срещнеш със самия себе си.

— Трябва да тръгвам — повтори тихо. Стисна ръката ѝ. — Фиона, безкрайно съм ти задължен.

Тя се вгледа в него за миг, меката ѝ долна устна се издаде напред, очите ѝ блестяха. После завъртя годежния си пръстен, свали го и го сложи в ръката му.

— Камъкът е малък, но е истински диамант — каза тя. — Може да ти помогне.

— Не мога да го приема! — Той посегна да ѝ го върне, а тя отстъпи назад и сложи ръце зад гърба си.

— Не се тревожи, застрахован е. Ърни е голям почитател на застраховките. — Опита да му се усмихне, но по лицето ѝ вече се стичаха сълзи. — Аз също.

Нямаше какво повече да се каже. Той сложи пръстена в страничния джоб на палтото си и погледна към големия разцепен камък; черните му страни започваха да блещукат като слюда и светлината на зората вече се отразяваше в кварцовите нишки. Роджър още чуваше жуженето, но вече по-скоро като пулсация в кръвта си, като нещо вътре в него.

Без думи, нямаше нужда от тях. Докосна лицето ѝ леко за сбогом и тръгна със залитане към камъка. Мина през процепа.

Фиона не чу нищо, само неподвижният прозрачен въздух потрепна от ехото на име.

Чака дълго, докато слънцето не стигна до върха на камъка.

— Slan leat, a charaid choir — каза тя тихо. — Късмет, скъпи приятелю. — После тръгна бавно надолу по склона, без да погледне назад.

34.

Лалиброх

Шотландия, юни 1769 г.

Дорестият кон се казваше Брут, но за щастие засега не беше показвал някакви предателски наклонности. По-скоро тромав, отколкото коварен, той беше силен и верен — е, ако не верен, поне примирен. Беше я носил през зелени долини и осеяни с камъни клисури, без да се подхлъзне, като я водеше все по-високо и по-високо по хубавите пътища, направени от английския генерал Уейд преди петдесет години и по лошите пътища отвъд достъпа на генерала. Минаваше през храсталаци и се изкачваше по места, където пътят се превръщаше в червена кална пътека през тресавище.

Бриана пусна юздите на врата на Брут и го остави да си почине след последното изкачване. Седеше неподвижно и гледаше малката долина пред нея. Голямата бяла къща се издигаше кротко насред зелените полета с ечемик и овес. Гледаше прозорците и комините от сив камък, оградения двор и многото пристройки, скупчени около нея като пиленца около голяма бяла кокошка.

Никога не я беше виждала, но бе сигурна. Много пъти бе чувала описанията на майка си за Лалиброх. Освен това тя бе единствената голяма къща на мили наоколо. Не видя нито една през последните три дни, само малки, оградени с каменни огради къщурки, повечето изоставени и порутени, а други вече обгорени черни руини.

От комина се виеше дим; в къщата имаше някого. Наближаваше обед; вероятно всички бяха вътре и обядваха.

Тя преглътна, устата ѝ бе пресъхнала от вълнение и нетърпение. Кой ли ще бъде? Кого ли щеше да види първи? Иън? Джени? И как щяха да приемат появата ѝ, думите ѝ?

Тя беше решила просто да им каже истината, коя е и какво прави тук. От майка си знаеше, че много прилича на баща си, разчиташе че тази прилика ще ги убеди. Планинците, които беше срещнала досега, се притесняваха от външния ѝ вид и от странната ѝ реч; вероятно Мъри нямаше да ѝ повярват. Но тогава си спомни и докосна джоба на палтото си; не, щяха да ѝ повярват; тя имаше доказателство все пак.

Една внезапна мисъл я прободе в гърдите. Възможно ли беше те да са тук сега? Джейми Фрейзър и майка ѝ? Това не ѝ хрумваше за първи път. Беше убедена, че са в Америка, но това не беше задължително вярно. Знаеше само, че ще бъдат в Америка през 1776 година; нямаше представа къде са сега.

Брут отметна глава и изцвили силно. Зад тях се чу ответно цвилене и Бриана дръпна юздите, за да обърне коня. Той вдигна глава и ноздрите му потрепнаха от интерес, когато видя хубав дорест кон да се появява на завоя на пътя, язден от висок мъж с кафяви дрехи.

Мъжът спря коня още щом ги видя, после го пришпори леко и се приближи бавно. Беше млад и много потъмнял от слънцето въпреки шапката; сигурно прекарваше доста време навън. Полите на палтото му бяха смачкани и чорапите му бяха покрити с прах и осили.

Приближи се предпазливо към нея и кимна. После се скова от изненада и Бриана се усмихна.

Едва сега беше забелязал, че е жена. Мъжките ѝ дрехи не можеха да заблудят никого отблизо; фигурата ѝ в никакъв случай не беше „момчешка“. Дрехите обаче изпълняваха добре предназначението си, бяха удобни за езда и като се имаше предвид ръстът ѝ, отдалече я караха да прилича на мъж на седлото.

Мъжът свали шапката си и се поклони, изненадата му беше очевидна. Не беше точно хубавец, но имаше приятно, силно лице с гъсти вежди — понастоящем извити, — меки кафяви очи под гъстата къдрава черна коса, чиято лъскавина издаваше добро здраве.

— Мадам, мога ли да ви бъда полезен? — попита той.

Тя свали шапката си и му се усмихна.

— Надявам се. Това ли е Лалиброх?

Той кимна, към изненадата се прибави и тревога, когато чу странния ѝ акцент.

— Така е. Имате ли някаква работа там?

— Да — рече тя твърдо. — Имам. — Изправи гръб на седлото и пое дълбоко дъх. — Аз съм Бриана… Фрейзър. — Стори ѝ се странно да го изрече на глас. Никога не беше използвала това име, но го усещаше някак правилно.

Предпазливостта му намаля, но объркването оставаше. Той кимна колебливо.

— На вашите услуги мадам. Джейми Фрейзър Мъри — добави официално и се поклони. — От Брох Туарах.

— Младия Джейми! — възкликна тя и го стресна с искреността си. — Ти си Младия Джейми!

— Близките ме наричат така — каза той сковано, като успя да я остави с впечатлението, че е против това име да се използва от непозната жена с неподходящи дрехи.

— Радвам се да се запознаем — рече тя невъзмутимо. Подаде му ръка и се наведе от седлото. — Аз съм твоя братовчедка.

Веждите, които се бяха смръщили по време на представянето, подскочиха нагоре. Той погледна изумен протегнатата ѝ ръка, после лицето ѝ.

— Джейми Фрейзър е мой баща — рече тя.

Мъжът зяпна от смайване и се ококори насреща ѝ. Огледа я от глава до пети, като се втренчи в лицето, после на неговото се разля широка, бавна усмивка.

— Проклет да съм, ако не е така! — рече и стисна ръката ѝ така силно, че щеше да ѝ сплеска костите. — Господи, приличате на него!

Засмя се и веселието преобрази лицето му.

— Господи! Мама ще полудее!

* * *

Голямата роза, която надвисваше над вратата, имаше нови листа, стотици малки зелени пъпчици. Бриана я погледна, докато следваше Младия Джейми и зърна надписа на трегера.

Фрейзър, 1716 беше издълбано в старото дърво. Усети лека тръпка при тази гледка и се втренчи в името за миг. Сгрятата от слънцето дръжка беше солидна под ръката ѝ.

— Добре ли си, братовчедке? — обърна се към нея Младия Джейми.

— Да. — Тя влезе в къщата след него, автоматично свеждайки глава, макар че нямаше нужда.

— Всички сме високи, освен мама и малката Кити — каза Младия Джейми с усмивка, когато видя това. — Моят дядо — и твоят — построил тази къща за жена си, която била много висока. Сигурно това е единствената къща в Северна Шотландия, в която можеше да влезеш, без да си навеждаш главата.

… И твоят дядо. Тези думи я сгряха въпреки хладния сумрак в преддверието.

Франк Рандал беше единствено дете, както и майка ѝ. Тя нямаше близки роднини — две възрастни лели в Англия и някакви втори братовчеди в Австралия. Беше тръгнала с мисълта просто да открие баща си; не беше осъзнала, че може да открие цяло ново семейство.

Голямо семейство. Когато влезе в коридора с надрасканата ламперия, една врата се отвори и от стаята изтичаха четири малки деца, следвани от висока млада жена с кестенява къдрава коса.

— О, бягайте, бягайте, малки рибки! — викаше тя, като ги гонеше с протегнати напред като щипки ръце. — Лошият рак ще ви хване и ще ви изяде, щрак, щрак!

Децата полетяха по коридора с кикот и писъци и поглеждаха назад с ужас и удоволствие. Едно от тях, малко момченце на около четири години, видя Бриана и Младия Джейми да стоят на входа и веднага смени посоката, понесе се като локомотив към тях и закрещя:

— Тате! Тате! Тате!

Хвърли се на скорост към корема му, а баща му го хвана ловко и го вдигна.

— Ей, Матю — каза му строго. — На такива маниери ли те учи леля ти Джанет? Какво ще си помисли нашата братовчедка, като те гледа как тичаш като пиле след зърно?

Момченцето се закикоти още по-силно, без да се смути. Погледна към Бриана и веднага зарови лице в рамото на баща си. После бавно вдигна глава и пак надникна с широко отворени сини очи.

— Тате! Това дама ли е?

— Разбира се, че е дама. Нали ти казах, че ти е братовчедка.

— Но тя е с гащи! — Матю се втренчи смаян в нея. — Дамите не носят гащи!

Младата жена изглежда също беше на това мнение, но се съвзе бързо и отиде да вземе детето.

— Е, сигурна съм, че си има причина за това, но не е прилично да се говори така пред хората. Върви да се измиеш. — Тя го остави, обърна го към вратата в дъното на коридора и го побутна леко. Той не помръдна, а се извърна и се втренчи в Бриана.

— Къде е баба, Мат? — попита баща му.

— В задния салон с дядо, една дама и един господин — отвърна веднага Матю. — Имат две кани кафе, тава с кифли и цял кейк Дънди, но мама казва, че стоят, щото се надяват и да обядват, ама за лош късмет има само супа и малко телешко днес и проклет да… — олеле! — притисна устата си с ръка и погледна виновно баща си — и няма да им даде от сладкиша с касис, колкото и дълго да стоят.

Младия Джейми присви очи към него и погледна объркано сестра си.

— Дама и мъж?

Джанет изсумтя тихо.

— Злобарката и брат ѝ — каза тя.

Младия Джейми изсумтя и погледна към Бриана.

— Сигурно мама ще се зарадва, че има извинение да се отърве от тях. — Кимна към Матю. — Върви да доведеш баба си, момче. Кажи ѝ, че водя гост, когото ще иска да види. И внимавай как говориш. — Обърна Матю към задната част на къщата и го плесна леко по дупето.

Момчето тръгна, но бавно, като хвърляше любопитни погледи през рамо към Бриана.

Младия Джейми се обърна към нея и се усмихна.

— Това е първородният ми. А това — посочи към младата жена — е сестра ми Джанет Мъри. Джанет — госпожица Бриана Фрейзър.

Бриана не знаеше дали да ѝ стисне ръката, или просто да кимне и да се усмихне.

— Много се радвам да се запознаем — каза тя сърдечно.

Очите на Джанет се отвориха широко от изумление, дали заради думите на Бриана, или заради акцента ѝ.

Младия Джейми се усмихна на изненадата на сестра си.

— Никога няма да познаеш коя е тя, Джен. И след хиляда години!

Джанет изви вежда и присви очи към Бриана.

— Братовчедка — промърмори, оглеждайки я от глава до пети. — Определено прилича на Макензи. Но нали каза, че е Фрейзър… — Пак отвори широко очи.

— О, не може да бъде — прошепна след малко. Широка усмивка се разля по лицето ѝ и много заприлича на брат си. — Не може да бъде!

Смехът на брат ѝ бе прекъснат от отварянето на врата и шум от леки стъпки по дъските в коридора.

— Да, Джейми? Мати каза, че имаме гост… — Тихият рязък глас секна внезапно и Бриана я погледна. Сърцето ѝ се качи в гърлото.

Джанет Мъри беше много дребна — не повече от метър и петдесет — и с деликатните кости на врабче. Тя стоеше и се взираше в Бриана с леко отворена уста. Очите ѝ бяха дълбоко сини като тинтява и станаха още по-впечатляващи заради пребледнялото лице.

— О, Боже! — рече тя тихо. — О, Боже! — Бриана се усмихна колебливо, кимна на леля си — приятелка на майка ѝ и единствена сестра на баща ѝ. О, моля те — помисли си, внезапно задушена от неочакван и силен копнеж. — Моля те, харесай ме, зарадвай се, че съм тук!

Младия Джейми се поклони на майка си усмихнат.

— Мамо, имам честта да ти представя…

— Джейми Фрейзър! Знаех си, че се е върнал — казах ти, Джени Мъри!

Гласът изкънтя от дъното на коридора писклив и обвинителен. Бриана погледна стреснато и видя една жена да излиза от сенките, наежена от възмущение.

— Еймъс Кетрик ми каза, че видял брат ти да язди близо до Балриган! Но не, ти не вярваше, нали, Джени — изкара мен глупачка, а Еймъс сляп, Джейми бил в Америка! И двамата сте лъжци, и ти, и Иън, като се опитвате да защитавате гадния страхливец! Хобарт! — извика тя и се обърна назад. — Хобарт! Ела веднага!

— Тихо! — сряза я Джени. — Ти наистина си глупачка, Лери! — Дръпна жената за ръката и я обърна напред. — А колкото до слепотата, ами виж я! Толкова ли не можеш да различиш възрастен мъж от девойче с бричове, за бога? — Не откъсваше поглед от Бриана, очите ѝ блестяха.

— Девойче?

Другата жена се обърна и се смръщи късогледо към Бриана. После примигна веднъж и гневът изчезна от лицето ѝ, заменен от изненада. Тя ахна и се прекръсти.

— Пресвета Дево! Коя си ти, за бога?

Бриана пое дълбоко дъх, погледна едната, после другата жена и отговори, като се стараеше да овладява гласа си:

— Аз съм Бриана. Дъщеря на Джейми Фрейзър.

И двете се ококориха. Жената на име Лери бавно се зачерви и като че ли се изду, отвори и затвори уста в безплоден опит да намери думи.

Джени обаче пристъпи напред, хвана Бриана за ръцете и се вгледа в лицето ѝ. Лека розовина разцъфна на бузите ѝ и внезапно я подмлади.

— На Джейми? Наистина ли си дъщеря на Джейми? — Стисна ръцете ѝ между своите.

— Майка ми така казва.

Бриана усети ответната усмивка на собственото си лице. Ръцете на Джени бяха хладни, но Бриана все пак почувства топлата вълна, която се разля от тях към гърдите ѝ. Усети слаб аромат на сладкиш от роклята на Джени и на нещо друго, по-землисто и остро, вероятно миризма на овча вълна.

— Така ли? — Лери бе възвърнала гласа и самообладанието си. Пристъпи напред и присви очи: — Джейми Фрейзър ти е баща, така ли? И коя тогаз ще е майка ти?

Бриана се скова.

— Съпругата му. Коя друга?

Лери отметна глава назад и се засмя. Не особено приятно.

— Коя друга ли? — повтори тя. — Ами коя друга наистина, момиче! И коя точно съпруга е тя, а?

Бриана усети как кръвта се оттегли от лицето ѝ и ръцете ѝ се сковаха в ръцете на Джени, когато я заля вълната на осъзнаването. Каква глупачка беше, пълна глупачка. Бяха минали двайсет години! Разбира се, че се е оженил отново. Разбира се. Колкото и да е обичал майка ѝ.

А след тази мисъл дойде още една, по-ужасна. Дали го е открила? О, Господи, дали го е открила с новата му съпруга и той я е отпратил? О, Господи, къде ли е тя?

Тя се обърна, искаше да избяга, не знаеше къде да иде, какво да стори, чувстваше само, че трябва да се махне веднага оттук и да открие майка си.

— Искаш ли да поседнеш, братовчедке? Ела в салона. — Гласът на Младия Джейми беше твърд, той я прегърна и я обърна към коридора, към отворените врати.

Тя едва чуваше гласовете около нея, обясненията и обвиненията, които пращяха около нея като пиратки. Зърна дребен спретнат мъж с лице като на Белия заек, който изглеждаше крайно изненадан, и още един, много по-висок, който стана при влизането ѝ в салона и тръгна към нея. Имаше загрубяло лице, сбръчкано от тревога.

Именно високият мъж успокои суматохата и въведе ред, като успя да измъкне от обърканата глъчка обяснение за появата ѝ.

— Дъщеря на Джейми? — Погледна я с интерес, но не изглеждаше така изненадан като останалите. — Как ти е името, девойче?

— Бриана. — Тя бе твърде разстроена, за да му се усмихне, но той като че ли не се засегна.

— Бриана. — Отпусна се на една възглавница и ѝ посочи да седне срещу него. Едва тогава тя видя дървения крак, който беше протегнал пред себе си. Мъжът я хвана за ръката и ѝ се усмихна. Меката топлина на кафявите му очи веднага я накара да се почувства в безопасност.

— Аз съм твоят чичо Иън. Добре дошла. — Ръката ѝ се сви неволно, вкопчвайки се в убежището, което той ѝ предлагаше. Иън не потрепна, нито се отдръпна, само я огледа внимателно, явно развеселен от дрехите ѝ.

— Спала си в полето, а? — попита, когато видя петната по тях. — Доста път си изминала, за да ни видиш, племеннице.

— Тя казва, че ти е племенница — обади се Лери. Беше се съвзела от шока и се взираше над рамото на Иън. Кръглото ѝ лице бе сбърчено от негодувание. — Най-вероятно е дошла, за да докопа нещо.

— Няма да казвам на бялото черно, Лери — рече кротко Иън. Извърна лице към нея. — Не бяхте ли ти и Хобарт онези, които от половин час се опитвате да ми измъкнете петстотин паунда?

Тя сви здраво устни и бръчките около устата ѝ станаха по-дълбоки.

— Това са си мои пари — сопна се — и ти добре го знаеш! Така се разбрахме, ти беше свидетел.

Иън въздъхна; явно не за първи път чуваше това днес.

— Така е — отвърна търпеливо. — И ще си получиш парите — щом Джейми може да ти изпрати. Той обеща, а е честен човек. Но…

— Честен ли? — изсумтя грозно Лери. — Да не би да е честно да си двуженец? Да си оставиш жената и децата? Да ми открадне дъщерята и да я съсипе? Честен! — Погледна Бриана, очите ѝ светеха като току-що изкована стомана.

— Пак ще те попитам, момиче — коя е майка ти?

Бриана само се втренчи в нея. Шалчето на врата ѝ я задушаваше, ръцете ѝ бяха ледени.

— Майка ти — повтори нетърпеливо Лери. — Коя е тя?

— Няма значение коя е… — започна Джени, но Лери се обърна към нея със зачервено от гняв лице.

— О, има значение! Ако е някоя войнишка курва или развратна прислужница, докато е бил в Англия — това е едно. Но ако е…

— Лери!

— Сестро!

— Затваряй си мръсната уста!

Бриана сложи край на крясъците, само като се изправи. Беше висока колкото мъжете и се извиси над жените. Лери отстъпи бързо назад. Всички в стаята се извърнаха към Бриана, някои я гледаха с враждебност, други със симпатия или любопитство.

Със спокойствие, което не чувстваше, Бриана посегна към вътрешния джоб на палтото си, към тайния джоб, който беше зашила в един от шевовете преди седмица. Като че ли преди цял век.

— Майка ми се казва Клеър — рече тя и хвърли огърлицата на масата.

Настъпи пълна тишина, чуваше се само тихото съскане на торфа в камината. Перлената огърлица сияеше, пролетното слънце, което нахлуваше през прозореца, избиваше искри от златните дискчета.

Джени помръдна първа. Тя тръгна като лунатик, протегна тънък пръст и докосна перлите. Сладководни перли с уникална неправилна форма.

— О, Боже — рече тя тихо. Вдигна глава и погледна лицето на Бриана, скосените сини очи блестяха от сълзи. — Толкова се радвам да те видя, племеннице…

* * *

— Къде е майка ми? Знаете ли? — Бриана оглеждаше лицата. Сърцето ѝ биеше силно в ушите. Лери не я поглеждаше, взираше се в перлите със застинало студено изражение.

Джени и Иън се спогледаха, после Иън се изправи, издърпвайки крака си.

— Тя е с баща ти — каза той тихо и я докосна по ръката. — Не се тревожи, момиче; те са добре.

Бриана устоя на импулса да седне от облекчение. Вместо това издиша много внимателно и усети как възелът от тревога в корема ѝ бавно се разплита.

— Благодаря ви — каза тя. Опита да му се усмихне, но лицето ѝ беше изтръпнало. Добре. Заедно. О, благодаря ти!

— Тези са мои по право — кимна Лери към перлите. Вече не беше гневна, а напълно овладяна. Сега Бриана осъзна, че вероятно навремето е била много красива и все още беше хубава жена — висока за шотландка, с изящни движения. Имаше светло лице, което бързо потъмняваше и беше напълняла в кръста, но още бе изправена и стегната. Лицето ѝ показваше гордостта на жена, която съзнава красотата си.

— Не, не са! — каза гневно Джени. — Това са перлите на майка ми, които баща ми даде на Джейми за жена му, и…

— И аз съм жена му — прекъсна я Лери. Погледна Бриана със студен, преценяващ поглед.

— Аз съм жена му — повтори тя. — Омъжих се за него и той обеща да ми се изплати заради злото, което ми стори. — Обърна студения си поглед към Джени. — Вече повече от година не съм видяла и пени. Обувките ли да си продам, за да нахраня дъщеря си — единствената, която той ми остави?

Вирна брадичка и погледна към Бриана.

— Ако си негова дъщеря, значи неговите дългове са и твои. Кажи ѝ, Хобарт!

Той изглеждаше смутен.

— Ами, сестро — рече той и я хвана за ръката в опит да я успокои. — Не мисля, че…

— Не, не мислиш, не мислиш, откакто си се родил. — Тя го отблъсна с раздразнение и посегна към перлите. — Те са мои!

Беше чист рефлекс; перлите се озоваха в ръката на Бриана, преди дори да е помислила. Златните дискчета бяха хладни, но перлите бяха топли — по това се отличаваха истинските перли, така ѝ бе казала майка ѝ.

— Я чакайте малко. — Силата и студът в гласа ѝ я изненадаха. — Не те знам коя си и не знам какво се е случило между теб и баща ми, но…

— Аз съм Лери Макензи и твоят баща се ожени за мен преди четири години под фалшив претекст! — Гневът на Лери не беше изчезнал, но като че бе намалял. Лицето ѝ беше изопнато, но тя не крещеше, а червеното на меките ѝ бузи избледняваше.

Бриана си пое дълбоко дъх в опит да запази спокойствие.

— Но ако сега майка ми е с него…

— Той ме изостави.

Думите бяха изречени безстрастно, но паднаха тежки като камъни във вода, създавайки безкрайни вълни от болка и предателство. Младия Джейми бе отворил уста да заговори и я затвори, вгледан в Лери.

— Каза, че вече не можел да понася повече — да живее в една къща с мен, да споделя леглото ми. — Тя говореше спокойно, сякаш рецитираше нещо наизуст, очите ѝ още бяха втренчени в празното пространство, където бяха лежали перлите.

— Затова си тръгна. А после се върна — с вещицата. Завираше ми я в лицето; лягаше с нея под носа ми. — Бавно тя вдигна очи към Бриана, като се вгледа в нея напрегнато, после кимна.

— Тя беше — каза с убеденост и някак зловещо спокойствие. — Тя го омагьоса още щом дойде в Леох… И ме направи невидима. От деня, в който тя дойде, той вече не можеше да ме види.

Бриана усети лека тръпка по гърба си въпреки огъня в камината.

— И после тя си отиде. Казваха, че е мъртва. Убита във Въстанието. А той се прибра от Англия, най-сетне свободен. — Тя поклати много леко глава; очите ѝ още се взираха в лицето на Бриана, но тя знаеше, че Лери вече не я вижда.

— Но тя не беше мъртва — рече тихо Лери. — И той не беше свободен. Знаех го; винаги съм го знаела. Не можеш да убиеш вещица със стомана — трябва да я изгориш. — Светлосините очи на Лери се извърнаха към Джени.

— Ти я видя… на сватбата ми. Стоеше там, между него и мен. Видя я, не отричай. Чух го по-късно, когато го каза на Мейзри, гадателката. Трябваше да ми кажеш още тогава. — Не беше точно укор, по-скоро заявление.

Лицето на Джени пак пребледня, скосените сини очи потъмняха от нещо — вероятно от страх. Тя облиза устни и понечи да отговори, но Лери погледна към Иън.

— А ти най-добре внимавай, Иън Мъри — звучеше съвсем делово. Кимна към Бриана. — Виж я добре. Редно ли е жена да е такава? По-висока от мъжете, облечена като мъж, с длани като чинии, които могат да ти прекършат шията.

Иън не отговори, но на издълженото му лице се четеше тревога. Младия Джейми сви юмруци и стисна зъби. Лери видя това и в ъгълчетата на устата ѝ потрепна усмивка.

— Тя е дете на вещица. И вие го знаете! — Огледа предизвикателно всички в стаята. — Щяха да изгорят майка ѝ в Крейнсмюир, ако не беше омагьосала и Джейми Фрейзър. Да, много внимавайте какво пускате в къщата си!

Бриана удари силно с длан по масата и стресна всички.

— Помия! — извика тя. Усещаше как кръвта ѝ се качва в лицето, но не ѝ пукаше. Сега всички гледаха към нея с отворени усти, но тя се взираше единствено в Лери Макензи.

— Помия — каза тя отново и посочи жената. — Ако трябва да се пазят от някого, това си ти, проклета убийца!

Лери отвори широко уста, но от нея не излезе нищо.

— Не си им казала всичко за Крейнсмюир, нали? Мама е трябвало да им каже, но не го е направила. Мислила е, че си била твърде млада и не си знаела какво вършиш. Но не е било така, нали?

— Какво…? — попита тихо Джени.

Младия Джейми погледна диво баща си, който стоеше като истукан и се взираше в Бриана.

— Тя се е опитала да убие майка ми. — Бриана едва контролираше гласа си; той прекъсваше и трепереше, но тя продължи: — Така е, нали? Казала си ѝ, че Гейлис Дънкан е болна и я вика. Знаела си, че ще отиде, тя винаги е ходела при болните, нали е лекар! Знаела си, че ще арестуват Гейли Дънкан за вещерство и ако майка ми е там, ще отведат и нея! Мислила си, че ще я изгорят и тогава ще можеш да го имаш — ще можеш да имаш Джейми Фрейзър.

Лери беше пребледняла чак до устните, лицето ѝ бе сковано. Очите ѝ бяха безжизнени като мътни камъчета.

— Усещах ръката ѝ върху него — прошепна тя. — В леглото ни. Лежеше между нас и го прегръщаше, а той се сковаваше и плачеше за нея в съня си. Тя беше вещица. Винаги съм го знаела.

Стаята бе тиха, чуваше се само съскането на огъня и тихата песен на малка птичка зад прозореца. Хобарт Макензи най-сетне се размърда и стисна ръката на сестра си.

— Хайде — каза тихо. — Ще те заведа у дома. — Кимна на Иън, който също му кимна със съчувствие и съжаление.

Лери позволи на брат си да я изведе, но на вратата спря и се обърна. Бриана още стоеше неподвижна; струваше ѝ се, че не може да помръдне.

— Ако наистина си дъщеря на Джейми Фрейзър — рече тя със студен глас — и сигурно си, ако съдя по вида ти — знай това: баща ти е лъжец и курвар, измамник и сводник. Всичко най-добро ви желая. — Тя тръгна след Хобарт и вратата се затвори.

Гневът, който я изпълваше, внезапно изчезна; Бриана се наведе напред и се опря на масата, огърлицата беше твърда купчинка под дланта ѝ. Косата ѝ се бе освободила и един гъст кичур падна пред лицето ѝ.

Беше затворила очи, за да преодолее замайването, което заплашваше да я погълне. По-скоро почувства, отколкото видя как една ръка я докосна и нежно приглади кичурите ѝ назад.

— Той не е спрял да я обича — прошепна тя, повече на себе си. — Не я е забравил.

— Разбира се, че не я е забравил. — Отвори очи и видя дългото лице на Иън и добрите му кафяви очи само на сантиметри от нея. Една едра мазолеста ръка легна върху нейната, топла и твърда.

— Ние също — каза той.

* * *

— Искаш ли още малко, братовчедке Бриана? — попита Джоан, съпругата на Младия Джейми. Усмихваше ѝ се през масата, вдигнала приканващо лъжица над останките от гигантски пай с касис.

— Благодаря, но не. Не мога да хапна нищо повече — усмихна ѝ се Бриана. — Преядох!

Това накара Матю и малкият му брат Хенри да се закикотят, но баба им ги изгледа и те рязко млъкнаха. Но Бриана виждаше смеха по лицата на всички, от възрастни до деца, като че ли всички смятаха всяка нейна дума за безкрайно забавна.

Не се дължеше на необичайния ѝ костюм, нито на това, че бе непозната. Имаше нещо друго; някакво радостно течение минаваше през всички членове на семейството, невидимо, но силно като електричество.

Тя бавно осъзна какво е то, заради една забележка на Иън.

— Не мислехме, че Джейми някога ще си има свое дете — усмихна ѝ се той през масата с такава топлина, че можеше да разтопи лед. — Ти никога не си го виждала, нали?

Тя поклати глава, преглъщайки последната си хапка и се усмихна въпреки пълната си уста. Това ли беше; радваха ѝ се толкова много не заради самата нея, а заради Джейми. Обичаха го и бяха щастливи заради него.

От тази мисъл в очите ѝ избиха сълзи. Обвиненията на Лери я бяха разтърсили и сега бе огромна утеха да осъзнае, че за хората, които го познават добре, Джейми Фрейзър не е нито лъжец, нито покварен човек, а наистина е мъжът, за когото майка ѝ го смяташе.

Младия Иън си помисли, че се е задавила и я удари услужливо по гърба, от което тя наистина се задави.

— А писала ли си на чичо Джейми, за да му кажеш, че идваш при нас? — попита той, без да обръща внимание на кашлянето и на зачервеното ѝ лице.

— Не — рече тя дрезгаво. — Не знам къде е.

Веждите като лястовичи крила на Джени се извиха.

— Да, ти каза, забравих.

— Знаете ли къде е сега? Къде са с майка ми? — Бриана се наведе напред, като изтърсваше трохи от жабото си.

Джени се усмихна и стана от масата.

— Да, знаем — донякъде. Ако си се нахранила, ела с мен. Ще ти покажа последното му писмо.

Бриана стана да я последва, но внезапно спря до вратата. Беше забелязала картините на стената в салона, но не ги беше разгледала добре заради случилото се. Сега обаче погледна тази.

Две малки момчета с червеникавозлатисти коси, много сериозни, с килтове и жакети, бели ризи с жабо, които искряха над тъмната козина на огромно куче, седнало пред тях и изплезило език от скука.

По-голямото момче беше високо и с фини черти. Беше изправило гордо гръб, с вирната брадичка; едната му ръка лежеше на главата на кучето, а другата на рамото на по-малкото му братче, което стоеше между коленете му.

Именно в по-малкото момче се вгледа Бриана. Лицето му беше кръгло, с чипо носле; бузките сияеха румени като ябълки. Големи сини очи, леко скосени, надничаха изпод перчема на ярка коса, сресана неестествено спретнато. Позата беше официална, в стила на осемнайсети век, но имаше нещо в дребното набито телце, което я накара да се усмихне и да докосне с пръст лицето му.

— Много си сладък — рече тихо.

— Джейми беше сладко дете, но упорито като магаре. — Гласът на Джени я стресна. — И да го биеш, и да го убеждаваш, нямаше полза. Ако си е наумил нещо, ще го направи. Ела с мен; има още една картина, която ще искаш да видиш.

Вторият портрет на площадката на стълбището изглеждаше съвсем не на място. Отдолу тя видя резбованата позлатена рамка, тежката резба беше в странен контраст с непретенциозния уют на другите мебели в къщата. Напомни ѝ за картините в музеите.

Когато последва Джени до площадката, светлината от прозореца изчезна и вече не озаряваше повърхността на картината.

Тя ахна и усети как ръцете ѝ настръхват.

— Забележително, нали? — Джени погледна от картината към Бриана и после отново. На лицето ѝ се бяха изписали гордост и благоговение.

— Забележително! — съгласи се Бриана и преглътна.

— Сега разбираш защо те познахме веднага — рече леля ѝ и докосна с обич резбованата рамка.

— Да, да, разбирам.

— Това е майка ми. Твоята баба Елън Макензи.

— Да — рече Бриана. — Знам. — Прашинки, вдигнати от стъпките им, се въртяха лениво в следобедната светлина от прозореца. Бриана имаше чувството, че се върти с тях, че вече не е закотвена за реалността.

След двеста години тя бе стояла — или ще стоя, помисли си — пред този портрет в Националната портретна галерия, яростно отричайки истината, която той показваше.

Елън Макензи и сега се взираше в нея както тогава; с дълга шия и царствена, скосените очи искряха от хумор, който не стигаше до нежните устни. Не беше като огледално отражение; челото на Елън беше високо и по-тясно от това на Бриана, а брадичката бе заоблена, не заострена. Цялото ѝ лице бе някак по-меко и с не така дръзки черти.

Но приликата се виждаше и беше достатъчно силна, за да бъде стряскаща; широките скули и гъстата червена коса бяха същите. А на врата ѝ сияеха перлите със златни дискчета.

— Кой я е нарисувал? — попита накрая Бриана, макар че вече знаеше отговора. На табелката в музея беше написано, че художникът е неизвестен. Но като видя портрета на двете момчета долу, тя разбра. Тази картина не беше така умело нарисувана, беше по-ранен опит — но все пак дело на същата ръка.

— Мама я нарисува сама — каза Джени с гордост и тъга. — Тя рисуваше много добре; ще ми се да бях наследила тази дарба.

Бриана усети как пръстите ѝ се свиват. Илюзията за четката между тях за миг бе така силна, че сякаш наистина усети допира на гладкото дърво.

От нея — помисли си с лека тръпка и направо чу щракването, с което още едно парченце от миналото ѝ си дойде на мястото. — От нея съм го наследила.

Франк Рандал се шегуваше, че не може да начертае дори права линия; Клеър пък казваше, че само това може. Но Бриана имаше дарбата на линиите и извивките, на светлината и сенките — и вече знаеше откъде я е наследила.

Какво друго? — помисли си внезапно тя. Какво още притежаваше от тази жена на картината и от момчето с упорито наклонената глава?

— Нед Гауън ми я донесе от Леох — каза Джени и докосна рамката с почит. — Запазил я, когато англичаните опустошили замъка след Въстанието. — Усмихна се леко. — Той много почита семейството. Родом е от Единбург, но няма роднини, затова е приел клана Макензи за свой, макар че вече клана го няма.

— Няма ли го? — попита Бриана. — Всички ли са мъртви? — Ужасът в гласа ѝ накара Джени да я погледне с изненада.

— О, не. Не исках да кажа това. Но Леох вече го няма — добави тя по-меко. — И последните вождове, Колъм и брат му Дугал… умряха за Стюартите.

Тя знаеше това, разбира се; Клеър ѝ беше казала. Изненада я неочакваната вълна от мъка; беше ѝ мъчно за тези непознати нейни родственици. С усилие преглътна буцата в гърлото си и последва Джени по стълбите.

— Леох голям замък ли беше? — попита. Леля ѝ спря с ръка на перилата.

— Не знам — Погледна със съжаление към Елън на картината. — Никога не съм го виждала, а вече го няма.

* * *

Когато влезе в спалнята на втория етаж, сякаш пристъпи в подводна пещера. Стаята беше малка, като всички стаи тук, с нисък таван от опушени почернели греди, но стените бяха свежи и бели, а самата стая бе изпълнена със зеленикавата потрепваща светлина, която се изливаше през двата големи прозореца и листата на розата отвън.

Тук-там нещо ярко блещукаше като пъстра рибка в мекия сумрак; изрисувана кукла лежеше пред огнището, изоставена от някое внуче, китайска кошница с пробита монета на капака, като украшение. Бронзов свещник на масата и малка картина на стената, чиито наситени цветове се открояваха ясно на бялата стена.

Джени веднага отиде до големия гардероб в другия край на стаята, вдигна се на пръсти, за да свали червената кутия с очукани ръбчета. Когато отвори капака, Бриана зърна проблясък на метал и още нещо, като озарени от светлината бижута.

— Тук е. — Джени извади дебела купчина мръсна хартия, много пътувала и явно много четена. Сложи я в ръката на Бриана. Беше с печат, петното восък още висеше в края на листа.

— Те са в колонията Северна Каролина, но живеят далече от град — обясни Джени. — Джейми пише понякога, когато има време, и пускат писмата, когато той или Фъргъс ходят до Крос Крийк или по някой пътник, който ги отнася вместо тях. Но на него му е трудно да пише, особено след като си счупи ръката преди време.

Бриана се сепна при това нехайно споменаване, но лицето на леля ѝ изглеждаше съвсем спокойно.

— Седни, момиче — махна ѝ да си избере между леглото и стола.

— Благодаря — рече Бриана и седна на стола. Значи вероятно Джени не знаеше за Джейми и Черния Джак Рандал? Мисълта, че може би знае неща за този човек, за когото дори сестрата на баща ѝ не знаеше нищо, беше разстройваща. За да прогони тази мисъл тя бързо отвори писмото.

Думите веднага изскочиха пред очите ѝ, черни и живи. Тя беше виждала и преди този почерк — разкривен, с едри, извити опашки на буквите, но тогава бе на двестагодишен документ, с покафеняло и избледняло мастило, а почеркът бе удържан от внимателно обмисляне и официалност. Тук се беше чувствал свободен. Беше покрил страницата с дръзките букви, линиите се накланяха леко в краищата. Беше разкривен, но не и нечетлив.

Фрейзърс Ридж, 19 септември, понеделник

Моя най-скъпа Джени,

Всички тук сме в добро здраве и ведър дух, надявам се, че това писмо ще завари всички в домакинството също толкова доволни.

Синът ти изпраща най-сърдечните си поздрави и моли да ги предадеш и на баща му, братята и сестрите му. Умолява те да кажеш на Матю и Хенри, че им изпраща черепче на животно, наречено морско свинче, което се отличава с бодлите си (макар че не прилича на дребното, подобно на таралеж създание, което знаете под това име, а е много по-едро и живее по върховете на дърветата, където се угощава с крехки издънки). Кажи на Матю и Хенри, че не знам защо зъбите са оранжеви. Без съмнение животното е смятало, че го разкрасяват.

Освен това ти изпращам и малък подарък за теб; шарката се получава от бодлите на същото това животно, които индианците боядисват със соковете на различни растения, преди да ги вплетат по този необичаен начин.

Клеър наскоро бе много заинтригувана от един разговор — ако може да се нарече така общуването предимно чрез знаци и физиономии (тя настоява да кажа, че не е правела физиономии, на което аз отговарям, че мога по-добре да преценя, тъй като виждам лицето ѝ, а тя не) — разговор с една старица от индианците, много уважавана в този район като лечителка, която ѝ даде доста лечебни растения. В последствие пръстите ѝ станаха лилави, което аз смятам за много разкрасително.

20 септември, вторник

Днес бях много зает с ремонта и укрепването на кошарата, в която държим няколко крави, прасета и тем подобни през нощта, за да ги пазим от мечките, каквито тук има много. Когато ходих до нужника сутринта, видях голяма следа от лапа в калта, която бе дълга почти колкото моето стъпало. Животните бяха нервни и притеснени, за което не мога да ги виня.

Умолявам те, не се тревожи заради това. Черните мечки тук се пазят от хората и не припарват дори до сам човек. Освен това къщата ми е здраво построена и съм забранил на Иън да се отдалечава след залез, освен ако не е добре въоръжен.

А що се отнася до въоръжението — вече сме много по-добре. Фъргъс донесе от Хай Пойнт хубава пушка от новите и няколко отлични ножа.

Донесе и голямо котле, която придобивка отпразнувахме с вкусна яхния от еленско месо, див лук от гората, боб и домати, изсушени през лятото. Все още никой не е умрял, нито пострадал от тази яхния, така че Клеър се оказа права — доматите не са отровни.

21 септември, сряда

Мечката пак дойде. Намерих големи следи по прекопаната градина на Клеър. Звярът сега се угоява за зимния си сън и сигурно се опитва да изрови някакви грудки в пръстта.

Преместих свинята в килера, защото скоро ще се опраси. И Клеър, и свинята са много недоволни от това, но животното е ценно, взех го за цели три паунда от господин Килиън.

Четирима индианци дойдоха днес. Те са от племето тускарора. Вече съм ги срещал при различни случаи и ги смятам за много дружелюбни.

Диваците изразиха желание да уловят въпросната мечка и аз им подарих малко тютюн и нож, от което останаха доволни.

Седяха под стрехите на къщата почти цялата сутрин, пушиха и говориха, а после, по обед, тръгнаха на лов. Попитах ги дали няма да е по-добре, щом мечката така харесва нашия чифлик, да се скрият някъде наблизо и да чакат завръщането ѝ.

Те отвърнаха — с възможно най-любезното снизхождение, — че изпражненията ѝ показват, без никакво съмнение, че е напуснала района и е тръгнала някъде на запад.

Не исках да споря с такива опитни ловци, затова им пожелах късмет и се сбогувахме. Не можех да ги придружа, защото имах спешни задачи тук, но Иън и Роло тръгнаха с тях, както са правили и преди.

Аз заредих новата си пушка и я оставих да ми е подръка, ако нашите приятели са сбъркали относно намеренията на мечката.

22 септември, четвъртък

Снощи се събудих от ужасен шум. Силно дращене, което кънтеше през дървените трупи на стената, придружено от удари и вой, които ме накараха да скоча от леглото, убеден, че къщата ще падне върху главите ни.

Свинята, усетила близостта на врага, излетя от вратата на килера (която, трябва да призная, е доста паянтова) и се укри под леглото ни, пищейки оглушително. Аз вече разбрах, че мечката се е върнала, грабнах новата си пушка и изтичах навън.

Беше лунна нощ, макар и малко мъглива, и ясно видях черния силует на врага си, който се беше вдигнал на задните си крака и бе висок почти колкото мен. Стори ми се (сигурно от страх) три пъти по-широк и не много далече.

Стрелях, тя падна на четири крака и хукна с невероятна скорост към близката гора, като изчезна, преди да съм успял да стрелям отново.

На дневна светлина претърсих земята за следи от кръв и не намерих, затова не знам дали съм я уцелил. Тази страна на къщата е украсена с дълги драскотини, сякаш оставени от длето или брадва, чак до бялото на дървото.

Оттогава имаме известни трудности с убеждаването на свинята (тя е бяла свиня, с огромни размери, много упорит нрав и големи зъби) да излезе изпод леглото ни и да се върне в килера. Не щеше, но накрая я убедихме, като насипахме пътечка зърно по пода и аз я подкарвах отзад с дебела метла.

26 септември, понеделник

Иън и индианците се върнаха, без да открият плячката си в гората. Показах им драскотините по къщата, а те така се развълнуваха и забърбориха толкова бързо, че нищо не разбрах.

Един от мъжете свали голям зъб от огърлицата си и ми го подаде много тържествено, като каза, че по него духът на мечката щял да ме разпознае и зъбът ще ме пази. Приех този подарък най-сериозно и се наложи и аз да им подаря нещо — парче медена пита.

Извиках Клеър да донесе питата и тя веднага забеляза, че един от гостите ни не е добре, кашляше и изглеждаше разсеян. Клеър каза, че бил и зачервен от треска, макар че на мен не ми се струваше така. Беше твърде болен, за да продължи с индианците, затова го сложихме на един сламеник в хамбара.

Свинята крайно неудобно се опраси в килера. Има десетина прасенца, всички здрави и с голям апетит, за което благодаря на Бога. Нашият апетит обаче трудно се задоволява напоследък поради яростните атаки на свинята към всеки, който отвори вратата на килера. Тя ръмжи и трака яростно със зъби. Получих само едно яйце за вечеря и ме уведомиха, че няма да има повече, докато не намеря разрешение на тази ситуация.

1 октомври, събота

Днес голяма изненада. Дойдоха двама гости…

— Явно е диво място.

Бриана вдигна стресната поглед. Джени кимна към писмото.

— Диваци, мечки, морски свинчета и тем подобни. Джейми пише, че живеят в малка хижа и са сами високо в планините. Сигурно е съвсем диво място. — Погледна малко притеснено Бриана. — Но ти все пак искаш да отидеш, нали?

Бриана внезапно осъзна, че Джени се страхува, че тя няма да отиде; че ще се изплаши от мисълта за дългото пътуване и дивото място. Диво място, което внезапно бе оживяло заради изписаните с черно думи на листа в ръцете ѝ, но не така реално като мъжа, който ги бе написал.

— Ще отида — увери тя леля си. — Възможно най-скоро.

Лицето на Джени се отпусна.

— О, добре. — Протегна ръка и подаде на Бриана малка кожена кесийка, украсена с шарка от бодли в червено и черно и тук-там оставени в естествения им сив цвят за контраст.

— Този подарък ми изпрати той.

Бриана го взе и се възхити на изящната шарка и на мекотата на светлата еленска кожа.

— Красиво е.

— Да. — Джени се извърна и ненужно започна да подрежда малките украшения по лавицата с крини. Бриана отново бе насочила вниманието си към писмото, когато Джени заговори:

— Ще поостанеш ли?

Бриана я погледна сепната.

— Да остана?

— Само за ден-два. — Джени се обърна, светлината от прозореца рисуваше ореол зад главата ѝ и засенчваше лицето.

— Знам, че искаш да тръгнеш — рече тя. — Но много ми се ще да си поговорим.

Бриана я погледна объркана, но не успя да разчете нищо на бледото спокойно лице и в скосените очи.

— Да — рече бавно. — Разбира се, че ще остана.

Усмивка изви устните на Джени. Косата ѝ беше наситено черна, с бели кичури.

— Това е добре — рече тя тихо. Усмивката се разля бавно, докато тя се взираше в племенницата си. — Господи, толкова приличаш на брат ми!

* * *

Останала сама, Бриана се върна към писмото и бавно препрочете началото на листа, докато тихата стая около нея изчезваше, а Джейми Фрейзър оживяваше в ръцете ѝ, гласът му бе така ясен за вътрешния ѝ слух, сякаш стоеше пред нея и слънцето озарява червената му коса.

1 октомври, събота

Днес голяма изненада. Дойдоха двама гости от Крос Крийк. Сигурно помниш, че ти казах за лорд Джон Грей, когото познавам от Ардсмюир. Не съм ти казвал, че го видях и после, в Ямайка, където беше губернатор.

Той сигурно е последният човек, когото очаквах да видя тук, така далече от всякаква цивилизация, да не говорим за луксозните канцеларии, с които е свикнал. Със сигурност бяхме изумени, когато се появи на прага ни, но го посрещнахме сърдечно.

За съжаление при нас го е довело тъжно събитие. Съпругата му тръгнала от Англия със сина им и прихванала треска по време на пътуването. Умряла насред океана. Тъй като се страхувал, че миазмите на тропиците ще се окажат фатални за майката и момчето, лорд Джон решил, че момчето трябва да отиде във Вирджиния, където семейството му има голям имот. И го придружил лично, като се погрижил да го утешава заради загубата на майка му.

Аз изразих изумлението си, както и радостта си, че са направили такова голямо отклонение от пътуването си, за да стигнат до нашето далечно място, но Негово Благородие отвърна, че искал момчето да види нещо различно, за да оцени богатството и разнообразието на тази земя. Момчето има голямо желание да види индианците и по това ми прилича на Иън преди време.

Той е хубаво момче, високо и много добре оформено за годините си, които според мен са към дванайсет. Още е потиснато заради смъртта на майка си, но е приятен и възпитан събеседник, защото все пак е граф (лорд Джон му е втори баща; баща му е граф Елсмиър). Казва се Уилям.

Бриана обърна страницата, очакваше продължение, но пасажът свършваше с това. Следваше прекъсване от няколко дни и писмото продължаваше с четвърти октомври.

4 октомври, вторник

Индианецът в хамбара умря рано тази сутрин, въпреки усилията на Клеър да го спаси. Лицето, тялото и крайниците му бяха покрити с ужасен обрив.

Клеър мисли, че страда от морбили и е много притеснена, защото това е опасна болест, която се разпространява бързо. Не пуска никого да припари до тялото, освен тя самата — казва, че за нея няма опасност заради някакъв амулет, — но ние всички се събрахме по обед и аз четох от Светото писание, а после казахме молитва за душата на покойния, защото вярвам, че дори некръстени диваците могат да получат Божията милост.

Сега не знаем какво да сторим с тленните му останки. Аз исках да изпратя Иън да извика приятелите си, за да го погребат по техните обичаи сред своите.

Клеър казва, че не бива да правим това, защото трупът може още да е заразен и да разпространи болестта сред индианците, което той едва ли би желал. Тя иска да го погребем или да го изгорим, но аз не искам да правим подобно нещо, защото другарите му могат да го разберат погрешно — да решат, че сме искали да скрием причината за смъртта му.

Не казах нищо за това пред гостите ни. Ако опасността е толкова голяма, трябва да ги отпратим. Но ние сме толкова изолирани тук, че не ми се ще да се разделям с тях. Засега оставихме тялото в една суха пещера на хълма над къщата, където мислех да правя конюшня или склад.

Моля те за прошка, че обременявам така ума ти с цената на твоя покой. Мисля, че всичко ще се нареди накрая, но засега признавам, че се тревожа. Ако има опасност — от индианците или от болестта, — ще изпратя това писмо веднага по гостите ни, за да е сигурно, че ще стигне до теб.

Ако всичко се нареди, ще ти пиша скоро отново.

Твой най-любящ брат,

Джейми Фрейзър

Устата на Бриана бе пресъхнала и тя преглътна. Към писмото имаше още два листа. Те се бяха залепили един за друг и упорито не искаха да се разделят.

Послепис, 20 октомври

Всички сме добре, макар че нашето освобождение дойде по много печален начин; ще ти разкажа по-късно, сега нямам сърце за това.

Иън изкара болестта, както и лорд Джон, но и двамата се възстановиха, а Клеър ме умолява да ти кажа, че Иън е много добре, да не се тревожиш за него. Той също ти написа писмо със собствената си ръка, за да си сигурна, че това е истина.

Дж.

На последния лист почеркът беше друг, четлив и много старателен, с равен наклон и съвсем мъничко мастилени петна, вероятно резултат от болестта на автора му или на дефектно перо.

Скъпа мамо,

Бях болен, но вече съм добре. Имах треска и много странни сънища, пълни с чудати неща. Имаше един голям вълк, който дойде да говори с мен с гласа на мъж, но леля Клеър казва, че сигурно е бил Роло, който останал до мен през цялото време. Той е много добро куче и не хапе често.

Болестта изби на малки пъпки по кожата ми, които ужасно ме сърбяха. Сякаш бях седнал на мравуняк или пък бях разбутал гнездо на стършели. Главата ми беше станала двойна и кихах много силно.

Днес на закуска ядох три яйца и овесена каша и ходих сам до тоалетната два пъти, значи съм вече добре, макар че отначало си помислих, че болестта ме е ослепила — когато излязох, не виждах нищо освен замайваща светлина, но леля каза, че скоро ще се оправя и така и стана.

Твой най-покорен и предан син,

Иън Мъри

P.S. Черепчето на морското свинче е за Хенри и Мати, дано да го харесат.

Бриана остана известно време на стола, варосаната стена беше хладна зад гърба ѝ. Приглади страниците на писмото и се вгледа разсеяно в лавицата с книгите, подвързани с плат или кожа. Зърна „Робинзон Крузо“, заглавието бе изписано със златно на гръбчето.

Диво място, бе казала Джени. Опасно място, където само за миг животът може да се промени от смешни проблеми с прасето в килера до смъртната заплаха от болест или насилие.

— А аз си мислех, че това е примитивно — промърмори тя и погледна към торфения огън в огнището.

* * *

Все пак не толкова примитивно, помисли си, докато следваше Иън през двора и покрай пристройките. Всичко беше добре поддържано и чисто. Каменните стени и сградите бяха в добро състояние, макар и вече стари. Пилетата бяха затворени в собствен двор, а облак мухи зад обора показваше присъствието на купчина тор, далече от къщата.

Единствената истинска разлика между този селски двор и дворовете от нейното време беше, че тук не се виждаха земеделски машини. Имаше лопата до обора и два-три очукани плуга в бараката, покрай която минаха, но нямаше стар трактор, нямаше оплетени жици и разхвърляни парчета метал.

Животните също бяха здрави, макар и по-дребни от животните от бъдещето. Едно силно „Беее!“ оповести присъствието на малко стадо дебели овце в кошарата на склона, които се приближиха нетърпеливо към оградата с потрепващи вълнисти гърбове и жълти, блеснали от нетърпение очи.

— Разглезени копелета — каза Иън с усмивка. — Мислят си, че всеки идва да ги храни. Жена ми — добави към Бриана — им дава всички остатъци от зеленчуците, вече ще се пръснат.

Овенът, величествено създание с извити рога, издаде глава към оградата и изблея властно, а стадото му заприглася.

— Я се разкарай, Хю — рече Иън. — Още не си станал на овнешко, но и този ден ще дойде, нали? — Махна пренебрежително към овена и тръгна към хълма с развяващ се килт.

Бриана забави крачка и се загледа в походката му. Иън носеше килта си по начин, който не бе виждала досега; не като костюм или като униформа — не съзнателно, а сякаш беше просто част от тялото му.

Въпреки това тя знаеше, че не е обичайно да го носи; Джени беше отворила широко очи, когато го видя да слиза така на закуска; после сведе глава и скри усмивката си зад чашата. Младия Джейми смръщи черните си вежди към баща си, получи невъзмутим поглед, затова сви рамене и се зае с наденицата, издавайки тих, сякаш подземен звук, така типичен за мъжете шотландци.

Наметалото му беше старо — избеляло по гънките и протрито по подгъва, — но добре поддържано. Сигурно го беше скрил след Калоден заедно с пищовите и мечовете, с гайдите и брошките — все символи на гордостта на победените.

Не, не бяха победени, помисли си тя и нещо странно подръпна сърцето ѝ. Спомни си за Роджър Уейкфийлд, който бе клекнал до нея под сивото небе на Калоден, слабото му лице бе помръкнало, а очите потъмнели от мисълта за умрелите там.

— Шотландците имат дълга памет — рече той — и не са от най-прощаващите хора. Ей там има кланов камък с името Макензи, издълбано на него и имената на много мои роднини. — Той се усмихна, но не с веселие. — Не приемам това толкова лично, като някои други, но аз също не съм го забравил.

Не, не бяха победени. Не и след хиляди години на борба и коварства, не и сега. Надвити, пръснати, но все така оцеляващи. Като Иън — осакатен, но изправен. Като баща ѝ — изгнаник, но все още планинец.

С усилие тя прогони Роджър от мислите си и забърза след дългата куцукаща крачка на Иън.

* * *

Слабото му лице се озари от удоволствие, когато тя го помоли да ѝ покаже Лалиброх. Бяха се разбрали Младия Джейми да я отведе до Инвърнес след седмица, за да се качи на кораб за Колониите и тя смяташе да оползотвори добре това време.

Вървяха с добро темпо, въпреки дървения крак на Иън, през полетата към хълма северно от долината, който се издигаше към проход от черни канари. Беше красиво. Светлозелените ниви с овес и ечемик сякаш се вълнуваха на променящата се светлина. Сенките на облаците летяха с вятъра, който привеждаше стръковете на новата трева.

На едното поле се издигаха дълги, тъмни и голи могили. От едната страна на полето имаше голяма купчина камъни.

— Това каирн ли е? — попита тя Иън. Говореше тихо от уважение. Каирн бяха паметници за мъртвите, знаеше го от майка си — понякога за отдавна мъртвите. Всеки минал оттам, добавяше камък към купчината.

Той я погледна с изненада и погледна по посока на погледа ѝ, после се усмихна.

— О, не. Това са камъните, които сме извадили с плуга през пролетта. Всяка година ги вадим и всяка година намираме нови. Проклет да съм, ако знам откъде се взимат — добави той, като клатеше примирено глава. — Каменните феи идват и ги сеят всяка нощ, вероятно.

Тя не разбра дали се шегува или не. Не знаеше дали да се смее, затова попита друго:

— А какво ще сеете тук?

— О, вече е засято. — Той заслони очи и ги присви към дългата нива. — Това са тофи. Новите растения ще се появят в края на месеца.

— Тофи ли… о, картофи! — Погледна полето с нов интерес. — Мама ми е казвала за това.

— Да, Клеър го предложи — и добре направи. Неведнъж тофите са ни спасявали от глад. — Усмихна се за миг, но не каза нищо повече, а продължи към хълмовете зад нивите.

Разходката беше дълга. Денят бе ветровит, но топъл и Бриана вече бе изпотена, когато най-сетне спряха по средата на грубата пътека през полето. Тя беше тясна, като че ли се виеше плахо по стръмния склон и се спускаше още по-стръмно по скалата към малка, бърза рекичка.

Иън спря, обърса челото си с ръкав и ѝ посочи да седнат на едни гранитни канари. Оттук долината се разстилаше под тях и къщата изглеждаше малка и невзрачна, а нивите бяха като плахо навлизане на цивилизацията сред околната пустош, скали и храсталаци.

Той извади глинена бутилка от торбата си и махна тапата със зъби.

— И това е заслуга на майка ти — каза с усмивка и ѝ подаде бутилката. — Че си запазих зъбите. — Прокара замислено език по предните си зъби, клатейки глава.

— Тя все ни караше да ядем треволяци, ама кой да спори? Половината мъже на моите години вече могат да ядат само овесена каша.

— Тя и на мен казваше да си изяждам зеленчуците, когато бях малка. И да си мия зъбите след всяко хранене. — Бриана взе бутилката от него и я наклони към устата си; ейлът беше силен и горчив, но приятно хладен след дългата разходка.

— Когато си била малка ли? — Развеселен, Иън хвърли поглед към нея. — Не бях виждал така пораснало момиче. Явно майка ти си разбира от работата, а?

Тя се усмихна и му върна бутилката.

— Ами разбирала е достатъчно, за да се омъжи за висок мъж — рече тя шеговито.

Иън се засмя и избърса уста с опакото на дланта си. Вгледа се с обич в нея, кафявите му очи бяха топли.

— О, как се радвам да те видя момиче. Много приличаш на него, наистина. Господи, какво не бих дал да съм там, когато Джейми те види!

Тя погледна към земята и прехапа устна. Земята беше обрасла с папрат и пътеката нагоре личеше по пречупените и отметнатите настрани дълги зелени листа.

— Не знам дали той знае — рече тя. — За мен. — Погледна го. — Не ти е казал.

Иън се отдръпна леко смръщен.

— Така е — рече бавно. — Но си мисля, че може да не е имал време, дори да е знаел. Той не остана дълго тук, когато дойде с Клеър. И после стана такава суматоха, при всичко, което се случи… — Той спря, сви устни и я погледна.

— Леля ти беше много притеснена за това. Мислеше си, че вини нея.

— Защо да я вини? — попита тя объркана.

— Заради Лери. — Кафявите му очи я гледаха напрегнато.

Лек хлад мина през Бриана при спомена за онези светлосини очи, студени като мрамор, и изпълнените с омраза думи на жената. Беше ги отхвърлила като проста злоба, но още чуваше ехото на „курвар“ и „измамник“.

— Какво общо има леля Джени с Лери?

Иън въздъхна и отметна назад гъст кичур кестенява коса, който бе паднал над лицето му.

— Ами тя накара Джейми да се ожени за нея. Уж за добро — добави веднага. — През всички тези години мислехме, че Клеър е мъртва.

В тона му се съдържаше въпрос, но Бриана само кимна и погледна надолу, приглади плата на коляното си. Това бе опасна територия; по-добре да си замълчи. След миг Иън продължи:

— Стана, след като той се върна от Англия — беше затворник там няколко години след Въстанието…

— Знам.

Веждите на Иън се извиха от изненада, но не каза нищо; само поклати глава.

— Ами да, когато се върна, беше… различен. Е, то се знае, нали? — Усмихна се и сведе поглед, хвана карирания плат на килта си.

— Беше все едно говориш с призрак — рече той тихо. — Уж ме гледа, усмихва се, отговаря… ама не е там. — Пое дълбоко дъх и тя видя бръчките между веждите му.

— Преди… след Калоден… беше друго. Той беше тежко ранен… беше изгубил Клеър… — погледна за миг към нея, но тя не помръдна и той продължи: — Но тогава бяха отчаяни времена. Много хора измряха; в битка, от болест или от глад. Навсякъде имаше английски войници, палеха, убиваха. В такива времена дори не можеш да мислиш за нищо, защото всичките ти сили отиват в това да опазиш семейството си.

Лека усмивка докосна устните му, мрачният спомен бе странно озарен с някакво веселие.

— Джейми се скри — рече той и посочи към склона над тях. — Там. Има малка пещера зад голям храсталак. Там те водя, да ти я покажа.

Тя погледна нагоре към оплетените храсти по каменистия склон, осеян с мънички цветя. Нямаше и следа от пещера, но храстите цъфтяха в жълти цветове, ярки като факла.

— Веднъж отидох да му занеса храна, когато беше болен от треска. Казах му, че трябва да слезе в къщата с мен; че Джени се страхува, че ще умре там сам-самичък. Той отвори едното си око, блеснало от треската, и отвърна така дрезгаво, че едва го чух. Рече, че Джени не бива да се тревожи; макар че всичко на тоя свят се опитвало да го убие, той нямало да се даде лесно. После затвори око и заспа.

Иън я погледна.

— Не бях сигурен дали това означава, че няма да умре, и останах с него през нощта. Но той се оказа прав; голям инат е, да знаеш. — Тонът му съдържаше лека извинителна нотка.

Бриана кимна, но гърлото ѝ беше твърде стегнато, за да проговори. Вместо това се изправи и тръгна нагоре. Иън не възрази, стана от скалата и се загледа след нея.

Беше стръмно. Някакви бодливи растения закачаха чорапите ѝ. Близо до пещерата се наложи да пълзи на четири крака, за да запази равновесие по стръмния гранитен склон.

Отворът на пещерата бе само пукнатина в скалата и се разширяваше в малък триъгълник към дъното. Тя коленичи и провря глава и рамене.

Веднага усети хлада; усети влага по бузите си. След миг очите ѝ свикнаха с тъмното. Светлината, която проникваше покрай раменете ѝ в пещерата, бе достатъчна, за да вижда.

Беше дълга към осем стъпки и шест широка — сумрачна, покрита с пръст кухина. Таванът бе така нисък, че човек можеше да стои прав само близо до отвора. Да стоиш дълго вътре бе все едно да те затворят в гробница.

Тя издърпа бързо глава и пое дълбоко свежия пролетен въздух. Сърцето ѝ биеше силно.

Седем години! Седем години да живее тук, в студа, мръсотията и глада. Аз не бих издържала и седем дни.

Нима? — каза друга част от ума ѝ. И после се случи отново — лекото изщракване на разпознаването, което усети пред портрета на Елън, и почувства, че пръстите ѝ се свиват около невидима четка.

Обърна се бавно и седна с гръб към пещерата. Тук беше много тихо, но тихо като в горите и планините. Тишина, която всъщност не е тиха, а се състои от тихи звуци.

Чуваше се жуженето в прещипа до нея; пчели работеха по жълтите цветове, поръсени с полени. Далече долу ромолеше потокът — нисък шум, като ехо на вятъра, който разклащаше листата, караше клоните да тракат и въздишаше покрай щръкналите канари.

Тя седеше неподвижно и слушаше. Помисли си, че знае какво е намерил тук Джейми Фрейзър.

Не самота, а усамотение. Не страдание, а издръжливост. Бе открил своето мрачно родство с камъните и небето. И онзи груб покой, който няма нищо общо с телесните удобства, лечение за раните на душата.

Вероятно за него пещерата не е била гробница, а убежище; извличал е сила от скалите като Антей от земята. Защото това място беше част от него, защото бе роден тук. То беше част и от нея, макар че идваше за първи път.

Иън още седеше търпеливо долу, стиснал ръце около коленете си, загледан в долината. Тя посегна и отчупи внимателно клонче от жълтите храсти, като внимаваше да не се убоде. Остави го пред входа на пещерата, затисна го с малък камък, после се изправи и тръгна предпазливо надолу.

Иън сигурно чу приближаването ѝ, но не се обърна. Тя седна до него.

— Вече безопасно ли е да носиш това? — попита го внезапно и кимна към килта.

— О, да — рече той. Погледна надолу, пръстите му галеха меката износена вълна. — Войниците не са идвали от години. Все пак какво е останало тук? — Посочи към долината. — Те отнесоха всичко ценно. Съсипаха каквото не можаха да вземат. Не остана много, само земята. А аз мисля, че тях не ги е грижа за нея. — Тя видя колко е разстроен, лицето не криеше чувствата му.

Тя го погледа за миг, после каза тихо:

— Но ти си още тук. Ти и Джени.

Ръката му застина и се отпусна върху плата. Той затвори очи и извърна лице към слънцето.

— Да, така е. — Отвори очи и се обърна да я погледне. — Ти също. Ние си поговорихме малко снощи с леля ти. Когато видиш Джейми, питай го какво иска да направим?

— Да направите ли? За кое?

— Ами за Лалиброх. — Той махна към долината и къщата. Обърна се към нея, изглеждаше разтревожен.

— Може би знаеш — а може би не, — че след Калоден баща ти прехвърли всичко на Младия Джейми, за да не ни го отнемат, ако го убият или осъдят като изменник. Но това беше преди ти да се родиш; преди да знае, че ще има свое дете.

— Да, знам това. — Тя внезапно осъзна какво иска да каже той, сложи ръка върху неговата и го стресна с допира си.

— Не съм дошла за това, чичо — рече тихо. — Лалиброх не е мой — не го искам. Искам само да видя баща си. И майка си.

Дългото лице на Иън се отпусна, той сложи ръка върху нейната. Не каза нищо много дълго; после стисна леко ръката ѝ и я пусна.

— Ами добре. Ти все пак му кажи; ако иска да…

— Няма да иска — прекъсна го тя твърдо.

Иън я погледна, с лека усмивка в очите.

— Никога не си го срещала, а знаеш какво ще направи?

Тя му се усмихна. Пролетното слънце сгряваше раменете ѝ.

— Може и да съм го срещала.

Иън също се усмихна.

— Да, сигурно майка ти ти е разказвала. А тя го познаваше, нищо че е сасенак. Но пък тя винаги е била… специална.

— Да. — Поколеба се за миг, искаше да научи още за историята с Лери, но не знаеше как да попита. Преди да измисли нещо, той стана, изтупа килта си и тръгна по пътеката, което я принуди да го последва.

— Тя за какво привидение говореше? — попита Бриана. Слизането беше трудно и той не се обърна, а се плъзна надолу. Дървеният крак се заби в пръстта. В подножието на хълма я изчака, облегнат на пръчката си.

— Мислиш за думите на Лери? — попита той. Без да изчака кимването ѝ, се обърна и тръгна към малкия поток, който течеше между скалите.

— Ами това е нещо като да видиш човек, който е много далече… Понякога може и да е човек, който е умрял далече от дома. На лошо е да видиш такова привидение, но още по-лошо е да срещнеш своето привидение, защото тогава ще умреш.

Изрече го съвсем делово и по гърба ѝ плъзнаха тръпки.

— Надявам се да не го срещна — рече Бриана. — Но тя каза… Лиири… — заекна на името ѝ.

— Лери — поправи я Иън. — Да, на сватбата им Джени видя майка ти, така е. Разбра, че те не бива да се женят, ама вече беше късно.

Коленичи тромаво на здравото си коляно и наплиска лицето си с вода от потока. Бриана направи същото и изпи няколко шепи от студената вода с лек вкус на торф. Нямаше кърпа, затова издърпа ризата от бричовете си и избърса с нея лицето си. Видя скандализирания поглед на Иън към голия ѝ корем и веднага пусна ризата, с пламнали бузи.

— Тъкмо щеше да ми кажеш защо татко се е оженил за нея — рече тя, за да прикрие смущението си.

Бузите на Иън се бяха зачервили и той се извърна бързо, като заговори:

— Да. Тъкмо ти казвах… когато Джейми се върна от Англия, все едно искрата в него беше угаснала и тук нямаше нищо, което да я разпали отново. Не знам какво се е случило в Англия, но е станало нещо, сигурен съм.

Сви рамене, тилът му вече добиваше нормалния си кафеникав от слънцето цвят.

— След Калоден той беше тежко ранен, но борбата продължаваше по друг начин и това го запази жив. Когато се върна от Англия вече нямаше за какво да живее. — Говореше тихо, забил поглед в каменистата земя.

— Затова Джени реши да го ожени за Лери. — Погледна я с присвити от смях очи.

— Сигурно си вече достатъчно голяма, за да знаеш, макар че още си мома, какво може да направи една жена за мъж или той за нея. Да го изцели, искам да кажа. Да изпълни празнотата му. — Докосна разсеяно оскатения си крак. — Джейми се ожени за Лери от съжаление — и ако тя наистина имаше нужда от него… — Сви рамене отново ѝ се усмихна.

— Няма защо да се чудим какво е можело да бъде, нали? Но той след известно време напусна къщата на Лери, още преди майка ти да се върне, трябва да го знаеш.

Бриана изпита леко облекчение.

— О, радвам се да го чуя. А мама… когато се е върнала…

— Той много се зарадва — каза просто Иън. Този път усмивката озаряваше цялото му лице като слънце. — Аз също.

35.

Bon voyage[38]

Приличаше ѝ неприятно на кучешки приют в Бостън. Голямо, сумрачно място, чиито греди кънтяха от лай. Беше задушно от миризмата на животни. Голямата сграда на пазарния площад в Инвърнес подслоняваше какво ли не — търговци на храна, добитък, продавачи на свине, застрахователни агенти, агенти, зареждащи корабите с храна и вербовчици за флота, но именно групата мъже, жени и деца, свити в ъгъла, създаваше приликата.

Тук-там по някой мъж или жена се бяха изправили сред тях, вирнали брадички и изпънали рамене, за да покажат, че са в добро здраве и дух и се бутаха напред. Но повечето от хората, които се предлагаха за продан гледаха вяло преминаващите, а лицата им изразяваха от надежда до страх — много подобни на кучетата в приютите, където баща ѝ някога я водеше, за да си вземат домашен любимец.

Имаше и няколко семейства. Децата се притискаха към майките си или стояха с безизразни лица до родителите си. Тя се опита да не ги гледа, защото винаги малките кученца ѝ разбиваха сърцето.

Младия Джейми вървеше бавно покрай хората, притиснал шапка към гърдите си, за да не бъде смачкана от тълпата; притворил очи, сякаш обмисляше някаква сделка. Чичо ѝ Иън беше отишъл до корабната канцелария, за да уреди пътуването ѝ до Америка, като остави братовчед ѝ да избере слуга, който да я придружи. Тя напразно възрази, че не ѝ трябва слуга; все пак нали беше дошла от Франция сама — или поне те така си мислеха.

Мъжете кимаха, усмихваха се и я изслушваха любезно — и ето я сега тук, следваше Младия Джейми през тълпата като някоя от овцете на леля ѝ Джени. Вече започваше да разбира защо майка ѝ бе описала Фрейзър като „упорити като камъни“.

Въпреки глъчката около нея и раздразнението ѝ към роднините, сърцето ѝ подскочи леко при мисълта за майка ѝ. Едва сега, когато разбра със сигурност, че тя е жива и здрава, можеше да признае пред себе си колко много ѝ липсва тя. И баща ѝ — непознатият планинец, който така внезапно бе оживял за нея, докато четеше писмото му. Дребният факт, че ще се наложи да прекоси океана, ѝ се струваше просто незначително неудобство.

Братовчед ѝ Джейми прекъсна тези мисли, хвана я за ръка и се наведе към нея, за да изкрещи в ухото ѝ:

— Онзи младеж там, леко кривогледият — каза той, като сочеше въпросния господин с брадичката си. — Какво ще кажеш за него, Бриана?

— Ще кажа, че прилича на Бостънския удушвач — промърмори тя и добави по-високо, като крещеше в ухото му: — Прилича на овен! Не!

— Силен е и изглежда честен!

Бриана си помисли, че въпросният мъж изглежда твърде глупав, за да е нечестен, но не го каза, просто поклати категорично глава.

Младия Джейми сви философски рамене и продължи да оглежда кандидатите, като се приближаваше към онези, които привличаха интереса му и се взираше в тях. Това сигурно щеше да ѝ се стори ужасно грубо, ако и други хора не правеха същото.

— Бухти! Топли бухти! — чу се пронизителен вик сред глъчката, Бриана се обърна и видя една старица до лакътя си. Тя си пробиваше път през тълпата с окачена на врата тава и дървена шпатула в ръката.

Прекрасен аромат на пресни понички и печено месо се понесе сред по-неприятните миризми в залата, забележим като вика на старицата. Беше минало много време от закуската, Бриана бръкна в джоба си и устата ѝ се напълни със слюнка.

Иън беше взел кесията ѝ, за да плати за кораба, но тя имаше две-три монети. Вдигна една и я размаха напред-назад. Продавачката забеляза блясъка на сребро и веднага промени курса през крякащата тълпа. Измъкна се пред Бриана и посегна към монетата.

— Света Дево, това е гигантка! — рече тя, показвайки големите си жълти зъби в усмивка, щом наклони глава назад, за да види Бриана. — Най-добре си вземи две, скъпа. Една няма да стигне за такова голямо момиче като теб!

Неколцина извърнаха глави и се ухилиха. Бриана се издигаше с половин глава над повечето мъже. Леко смутена от вниманието, тя изгледа студено най-близкия от тях. Това като че ли много развесели младежа, защото той се блъсна назад в приятеля си, хвана се за гърдите и се престори на запленен.

— Господи! Тя ме погледна! Сърцето ми!

— О, я стига — избута го приятелят му. — Тя мене гледаше, кой ще те погледне тебе?

— Нищо подобно — извика другият. — Мене гледаше, нали, скъпа? — И погледна с кравешки поглед Бриана, която не издържа и се засмя заедно с хората около нея.

— И какво ще я правиш, ако стане твоя, а? Тя ще те прекърши на две. Я се разкарай, дребосък — рече продавачката на бухтите и леко перна младежа по задника с дървената си лопатка. — Аз си имам работа, ти ако нямаш. А младата жена ще умре от глад, ако не спреш да се правиш на глупак и не я оставиш да си купи обяд, нали?

— Не ми изглежда измършавяла, бабке — каза ухажорът на Бриана, без да обръща внимание на старицата, и продължаваше да се кокори най-нахално. — А колкото до останалото… донеси ми стълба, Боби, не ме е страх от високото!

Сред бурния смях другият мъж извлече приятеля си, който изпращаше въздушни целувки над рамото му, докато неохотно се отдалечаваше. Бриана си взе рестото от медни монети и се оттегли в един ъгъл да изяде двете топли бухти, като лицето ѝ още беше сгрято от смеха и смущението.

Не беше се притеснявала от ръста си от седми клас, когато се извисяваше над всичките си съученици. Сред високите си братовчеди се чувстваше съвсем добре, но наистина тук стърчеше като показалец, въпреки че беше послушала Джени и бе облякла рокля на братовчедка си Джанет, която бе преправена набързо.

Смущението ѝ се засилваше от факта, че под роклята всъщност нямаше бельо, освен една риза. Като че ли другите жени не се смущаваха от това, но тя се притесняваше от усещането за голота по интимните си части и от странното чувство, когато голите ѝ бедра се търкаха едно в друго, докато вървеше, защото копринените чорапи стигаха малко над коленете ѝ.

Но всичко това бе забравено, когато отхапа от бухтата. Тя беше с формата на полумесец, пълна с кълцано месо, мас и лук. Горещият плътен сок и пръхкавото тесто изпълниха устата ѝ и тя затвори очи от удоволствие.

„Храната е или невероятно хубава или невероятно лоша — беше ѝ казала Клеър, когато описваше приключенията си в миналото. — Защото няма начин да се съхранява иначе. Или е осолена, или съхранена в гранива мас, или е съвсем прясна, от градината, или от току-що заклано животно — а тогава е великолепна.“

Бухтата беше великолепна, макар че наистина посипа с трохи корсажа ѝ. Тя ги изтупа скришом, но вече никой не я гледаше.

Или почти никой. Един слаб светлокос мъж с парцаливо палто се беше появил до нея и правеше някакви нервни движения, сякаш искаше да я дръпне за ръкава, но не смееше. Не знаеше дали е просяк, или поредният ухажор, затова го погледна с подозрение.

— Да?

— Вие… не си ли търсите слуга, мадам?

Тя се отпусна, реши, че ще е някой от тълпата, които се предлагаха за работа.

— О, не мога да кажа, че ми трябва, но май все пак ще взема такъв. — Тя погледна към Младия Джейми, който се разправяше с някакъв едър тип с рошави вежди и рамене като на селски ковач. Явно представите на Младия Джейми за идеалния слуга се ограничаваха до мускулната сила. Тя погледна пак към дребния мъж пред нея — определено не отговаряше на критериите на Младия Джейми, но пък на нейните…

— Интересувате ли се от работата?

Нервното изражение не напусна лицето му, но в очите блесна слаба надежда.

— Ами… не е за мен. Но дали не бихте искали да вземете дъщеря ми? — рече той внезапно. — Моля ви!

— Дъщеря ви? — Бриана го погледна смаяна, забравила за бухтата.

— Моля ви, мадам! — За нейна изненада в очите на мъжа се появиха сълзи. — Не знаете колко горещо ви моля и колко ще съм ви благодарен!

— Но… ами… — Бриана избърса трохите от ъгълчетата на устата си, чувстваше се ужасно неловко.

— Тя е силно момиче въпреки външния си вид, и е готова да работи! Ще прави каквото ѝ кажете, мадам!

— Но защо да… вижте, кажете какъв е проблемът? — попита тя, движена от любопитство и съжаление. Хвана го за ръката и го отведе в един ъгъл, където глъчката не бе така силна.

— Защо толкова много искате да наема дъщеря ви?

Тя видя как мускулите на гърлото му се свиват, когато преглътна конвулсивно.

— Има един мъж. Той… иска я. Не като слугиня. А като… ами като… наложница. — Думите излязоха на дрезгав шепот и по лицето му избиха алени петна.

— Ммфффмм — каза Бриана, като внезапно откри приложение на този така многозначителен звук. — Разбирам, но вие не бихте ѝ позволили да отиде при него, нали?

— Нямам избор. — Мъката му беше очевидна. — Договорът ѝ беше откупен от господин Рансъм… брокера… — Той кимна назад, за да посочи един здравеняк с перука с плитка, който говореше с Младия Джейми. — Той може да я прати при когото пожелае и без да се поколебае ще я продаде на онзи… онзи… — задави се от отчаяние.

— Ето, вземете това. — Тя бързо извади голямата кърпа от деколтето си, свали я от врата си и му я подаде. Така не изглеждаше достатъчно скромна, но ѝ се стори, че случаят е спешен.

Явно за него беше такъв. Той попи лицето си, после пусна кърпата и стисна ръката ѝ с две ръце.

— Той е търговец на добитък; дошъл е на пазара да си продава стоката. Когато приключи, ще се върне с парите, за да я купи и ще я отведе в къщата си в Абърдийн. Когато го чух да казва това на Рансъм, изпаднах в пълно отчаяние. Молех се най-горещо на Господа да ѝ даде спасение. И тогава… — преглътна — ви видях. Такава горда и благородна, изглеждате добра и реших, че молитвите ми са чути. О, мадам, умолявам ви, не отхвърляйте бащината молба. Вземете я!

— Но аз отивам в Америка! И вие никога… — прехапа устна. — Искам да кажа, че дълго няма да я видите.

Отчаяният баща пребледня при тези думи. Затвори очи и като че ли се олюля леко.

— Колониите? — прошепна той. Отвори очи отново и стисна зъби. — По-добре да ме напусне завинаги и да отиде в онова диво място, отколкото да се опозори пред очите ми.

Бриана нямаше представа какво да отговори на това. Погледна безпомощно над главата му към тълпата.

— Ами… дъщеря ви… коя е…?

Искрата надежда в очите му се превърна в пламък, шокиращ със силата си.

— Благословена да сте, милейди! Ще я доведа веднага!

Той стисна трескаво ръката ѝ, после се втурна през тълпата и я остави да се взира след него. След миг тя сви рамене и се наведе да вземе кърпата си. Как се бе случило това? И какво, за бога, щяха да кажат чичо ѝ и братовчед ѝ, ако тя…

— Това е Елизабет — обяви задъхан глас. — Да служиш добре на дамата, Лизи.

Бриана погледна надолу и осъзна, че решението вече е взето вместо нея.

— О, Боже! — прошепна тя, като видя белия път в косите на малка глава, която ѝ се поклони дълбоко. — Кутренце.

Главата се изправи рязко и тя видя слабо лице, голяма част от него бе заета от изплашени сиви очи.

— На вашите услуги, мадам — рече малката побеляла уста. Или поне така ѝ се стори, защото момичето говореше много тихо и едва се чу сред глъчката.

— Тя ще ви служи добре, мадам, наистина! — Трескавият глас на бащата също потъна в шума. Тя го погледна; много си приличаха, и двамата имаха светла коса и слаби, тревожни лица. Бяха почти еднакви на ръст, макар че момичето бе така крехко, че приличаше на негова сянка.

— Ами… здравей. — Усмихна ѝ се, надяваше се окуражително. Момичето наклони изплашено глава и погледна нагоре. Преглътна с усилие и облиза устни.

— А… на колко си години, Лизи? Може ли да те наричам Лизи?

Малката глава подскочи като гъбка на тънкото си краче; дълго, безцветно и безкрайно крехко. Момичето прошепна нещо, което Бриана не чу; тя се обърна към бащата и той отговори веднага:

— На четиринайсет, мадам. Но е много добра готвачка и шивачка. Чиста и телом, и по душа, както сама ще се убедите!

Той стоеше зад дъщеря си, сложил ръце на раменете ѝ и ги стискаше толкова силно, че кокалчетата му бяха побелели. Очите му срещнаха очите на Бриана. Бяха светлосини, умоляващи. Устните му се движеха беззвучно, но тя го чу съвсем ясно:

— Моля ви!

Зад него Бриана видя чичо си, който беше влязъл в залата. Говореше с Младия Джейми, бяха свели глави един към друг. След миг щяха да я потърсят.

Тя пое дълбоко дъх и се изправи в целия си ръст. Е, ако ставаше дума, тя беше не по-малко Фрейзър от братовчед си. Сега щяха да видят какво значи упоритост.

Усмихна се на момичето и ѝ подаде втората бухта.

— Разбрахме се, Лизи. Искаш ли да хапнеш, за да подпечатаме сделката?

* * *

— Тя яде от храната ми — каза Бриана с цялата увереност, на която бе способна. — Моя е.

За нейна изненада това изявление сложи край на спора. Братовчед ѝ я погледна, сякаш смяташе да ѝ се скара, но чичо ѝ вдигна ръка да го спре. Изненадата на лицето му се превърна в нещо като уважение.

— Така ли? — Погледна към Лизи, която се криеше зад Бриана и устните ѝ трепереха. — Мфффмм. Е, тогава няма какво повече да приказваме, нали?

Младия Джейми явно не споделяше мнението на баща си, той лично имаше какво още да каже.

— Но за какво ѝ е такова момиче… безполезна е! — Той махна пренебрежително към Лизи и се смръщи. — Ами че тя няма да може и багажа ѝ да носи, камо ли да…

— Аз съм достатъчно голяма, за да си нося сама багажа, благодаря — намеси се Бриана. Сви вежди и се смръщи на братовчед си, като се изпъна, за да подчертае ръста си.

Той изви вежда, но не се предаде.

— Една жена не бива да пътува сама…

— Няма да съм сама, Лизи ще е с мен.

— … и определено не и на място като Америка! Ама това е…

— Говориш, сякаш е на края на света, без дори да си го виждал! — възкликна подразнена Бриана. — Аз съм родена в Америка, за бога!

Чичо ѝ и братовчед ѝ зяпнаха от изумление. Тя веднага се възползва от това, за да продължи натиска.

— Парите са си мои, прислужницата е моя и пътуването е мое. Аз съм дала дума и ще я спазя!

Иън прокара кокалчетата на пръстите си по горната си устна и потисна усмивка. Поклати глава.

— Казват, че само умното дете знае кой е баща му, но май за твоя няма никакво съмнение. Може да си взела ръста и червените коси от всеки, но такъв инат може да си наследила само от Джейми Фрейзър.

Бузите ѝ се зачервиха, но тя усети странното изпърхване на удоволствие.

Наежен заради спора, Младия Джейми направи последен опит:

— Много е неприлично жена да изразява мнението си тъй открито и то пред мъжете, които се грижат за нея — рече той сковано.

— Нали не мислиш, че жените нямат право на мнение? — попита мило Бриана.

— Да, не мисля!

Иън изгледа дълго сина си.

— И откога си женен, от осем години? — Поклати глава. — Е, твоята Джоан е тактична жена — рече той, без да обръща внимание на лошия му поглед. Вгледа се в Лизи. — Ами добре тогава. Върви да се сбогуваш с баща си, моме. Аз ще оправя документите. — Загледа я как бърза обратно, слабите ѝ раменца бяха превити. Поклати глава със съмнение и се обърна пак към Бриана.

— Е, тя може да е по-добра компания от мъж прислужник, но братовчед ти е прав за едно — няма да може да те защитава. Ще трябва ти да се грижиш за нея.

Бриана изпъна рамене и вирна брадичка, като призова цялата си самоувереност, въпреки внезапното неприятно чувство, което я обзе.

— Мога да се справя.

* * *

Беше свила здраво ръка над камъка. Той бе нещо, в което да се вкопчи, докато Морей Фърт се разширяваше към морето и обгръщащият го бряг на Шотландия се отдалечаваше.

Защо ѝ беше така мъчно за място, което едва познаваше? Лизи, родена и израснала в Шотландия, бе хвърлила само един поглед на отдалечаващата се земя и веднага слезе долу, за да подреди каютата им и да разопакова багажа.

Бриана никога не се бе смятала за шотландка — допреди известно време не знаеше, че е шотландка — и все пак чувстваше голяма тъга от раздялата с хората и местата, които познаваше съвсем отскоро.

Вероятно просто се бе заразила от чувствата на другите пътници. Много от тях стояха до перилата като нея, някои плачеха открито. Може би се страхуваха от дългото пътуване. Но тя добре знаеше, че не е заради това.

— Е, това беше. — Лизи се появи все пак до нея, за да види за последно родната земя. Дребното ѝ бледо лице беше безизразно, но Бриана не бъркаше липсата на изражение с липсата на чувства.

— Да, потеглихме. — Движена от импулс, тя протегна ръка и издърпа момичето пред себе си, като я заслони от вятъра и от бутащите се пътници и моряци. Лизи беше цяла стъпка по-ниска от Бриана, с тънки кости, деликатни като на птиците, които обикаляха около мачтите и надаваха крясъци.

По това време на годината слънцето не точно залязваше, а увисваше ниско над тъмните хълмове и въздухът в залива ставаше студен. Момичето беше с тънки дрехи; трепереше и се притисна несъзнателно към Бриана, за да се стопли. Бриана имаше син вълнен шал от Джени; разпери ръце и зави с него и момичето, но и тя усети утеха от прегръдката.

— Всичко ще бъде наред — каза повече на себе си, отколкото на Лизи.

Русата глава подскочи за миг под брадичката ѝ; не знаеше дали кимна, или завъртя глава, защото вятърът развяваше кичури в очите ѝ. Малки кичурчета, избягали и от нейната дебела плитка, пърхаха на соления бриз като издутите платна над тях. Въпреки опасенията си, усети как започва да се ободрява от вятъра. Беше оцеляла след много раздели; щеше да преживее и тази. Всъщност точно те правеха живота труден, помисли си. Вече беше загубила баща, майка, любим, дома си и приятелите си. Беше сама по необходимост, но и по избор. А после намери най-неочаквано отново дом и семейство в Лалиброх и това я свари неподготвена. Би дала почти всичко, за да остане още малко.

Но трябваше да спази обещанията си, за да си струват загубите. После щеше да се върне. В Шотландия. И при Роджър.

Помръдна ръката си, на която усещаше тънката сребърна гривна под шала, металът беше затоплен от плътта ѝ. Un peu… beaucuop… Другата ѝ ръка придържаше шала, изложена на вятъра и морските пръски. Ако не беше така студено, вероятно щеше да усети топлината на сълзата, която капна на ръката ѝ.

Лизи беше скована, обгръщаше се с ръце. Ушите ѝ бяха големи и прозрачни, а пътят в косата тънък. Ушите ѝ бяха заострени като на мишле, нежни и крехки в меката светлина на ниското нощно слънце.

Бриана посегна и избърса сълзите ѝ. Нейните очи бяха сухи, а устата ѝ стисната, докато се взираше в земята над главата на Лизи. Имаше чувството обаче, че студеното лице и потрепващите устни до ръката ѝ са нейните собствени.

Останаха още време така, мълчаливи, докато накрая земята изчезна напълно.

36.

Не можеш да се върнеш у дома

Инвърнес, юли 1769 г.

Роджър вървеше бавно през града, оглеждаше се със смесица от изумление и удоволствие. Инвърнес не се беше променил за двеста години, без съмнение, и все пак си беше същият град; много по-малък, разбира се, половината му улици бяха кални и непавирани, но все пак той познаваше улицата, по която вървеше, беше минавал стотици пъти по нея.

Това бе Хънтли Стрийт и докато повечето малки магазини и сгради му бяха непознати, отвъд реката се издигаше Старата църква — не толкова стара сега, — а ниското ѝ кубе си беше тантуресто както винаги. Сякаш, ако влезеше вътре, госпожа Дънвегън, съпругата на свещеника, щеше да подрежда цветя на олтара за неделната служба. Не, нямаше — госпожа Дънвегън още не се беше случила, с дебелите пуловери и ужасните пайове, с които измъчваше болните от енорията на съпруга си. И все пак малката каменна църква се издигаше солидна и позната.

Църквата на баща му не беше тук; щяха да я построят през 1837 година. Старото имение, което винаги бе изглеждало много древно и порутено щеше да бъде построено в началото на двайсети век. Беше подминал мястото. Сега там имаше само храсталаци и малка калина, която бе изникнала сред тях; листата ѝ пърхаха на лекия ветрец.

Въздухът пак бе хладен и влажен, носещ свежест, но я нямаше вездесъщата смрад на автомобилни газове. Беше заменена от смрадта от канавките. Най-осезаема обаче беше липсата на църквите; там, където по бреговете на реката щяха да се издигат благородните кули и кубета, сега имаше само пръснати малки сгради.

Имаше само един каменен мост, но река Нес си беше същата. Сега не беше пълноводна и по нея се носеха чайки, които крякаха дружелюбно една на друга, когато улавяха някоя рибка сред камъните точно под повърхността.

— Късмет, приятел — каза на една дебела чайка, кацнала на моста, и после го прекоси към другия бряг.

Тук-там се издигаха красиви къщи с големи градини. По някоя важна дама с огромни поли се носеше гордо, без да обръща внимание на плебеите наоколо. Видя в далечината Маунтджералд. Голямата къща изглеждаше точно каквато я познаваше, освен големите букове, които щяха да я обграждат в бъдещето и още не бяха засадени. Сега имаше тънки италиански кипариси, които се свеждаха печално към градинската стена, като че ли измъчвани от носталгия по слънчевата си родина.

Въпреки цялата ѝ елегантност къщата се славеше с това, че е построена в незапомнени времена и в основите ѝ лежи човешко жертвоприношение. Един работник бил примамен в дупката за избата, пуснали отгоре му тежък камък от върха на новопостроената стена и го смазали. Той бил — според местен историк — погребан в избата, а кръвта му утолила жаждата на духовете на земята, които така били задоволени и позволили къщата да се издига стабилна през годините.

Сега къщата беше едва на двайсет-трийсет години според Роджър. Вероятно в града още имаше хора, които бяха работили по строежа ѝ и които знаеха точно какво се е случило в избата, с кого и защо.

Но той имаше друга работа; Маунтджералд и неговият призрак щяха да запазят тайните си. С леко съжаление подмина голямата къща и насочи вниманието си към улицата, която водеше към пристанището надолу по реката.

С усещане за дежа вю отвори вратата на една кръчма. Входът и каменните плочи бяха същите като миналата седмица — след двеста години — и познатата миризма на дрожди и хмел във въздуха му подейства успокояващо. Името беше променено, но не и миризмата на бира.

Роджър отпи дълбоко от дървената чаша и едва не се задави.

— Добре ли си, човече? — попита го кръчмарят, който държеше кофа с пясък.

— Да, добре съм — отвърна дрезгаво Роджър.

Кръчмарят кимна и продължи да ръси пясък, но го държеше под око, в случай че внезапно реши да повърне върху току-що пометения и опесъчен под.

Роджър се закашля и си прочисти гърлото, после отпи отново, по-внимателно. На вкус беше добро, много добро всъщност. Изненада го алкохолното съдържание; това нещо беше много по-силно от всяка съвременна бира. Клеър му бе казала, че алкохолизмът е ендемичен за този век и сега той разбираше защо. Все пак ако това бе най-голямата заплаха, пред която щеше да се изправи, така да бъде.

Седеше тихо до огнището, пиеше тъмната горчива бира, гледаше и слушаше.

Това бе пристанищна кръчма, доста оживена. Беше близо до Морей Фърт и тук имаше и морски капитани, и търговци, както и моряци от корабите в пристанището, и работници, и хамали от близките складове. Много сделки се сключваха над покритите с петна от бира малки маси.

Роджър дочу как беше уговорен транспортът на триста топа евтин плат от Абърдийн към Колониите в замяна на товар ориз и индиго от Каролините. Сто глави добитък, шестстотин ролки кована мед, сандъци със сяра, меласа и вино. Количества и цени, дати на доставки и условия за отплаване се носеха сред глъчката и бирените изпарения като сините облаци тютюнев дим, които се стелеха под тавана.

Но не се договаряха само стоки. В единия ъгъл седеше капитан, който се отличаваше по кройката на дългия, широкопол жакет и хубавата триъгълна шапка до лакътя му. С него имаше и писар с дневник и кутия за пари. Те интервюираха опашка от хора, емигранти, които искаха да отидат в Колониите сами или със семействата си.

Роджър гледаше тайно процедурата. Корабът пътуваше за Вирджиния и след като послуша известно време, той реши, че цената за мъж — за господин, при това — е десет паунда и осем шилинга. Онези, които бяха готови да пътуват в трюма, натъпкани като сандъци и добитък, можеха да платят само четири паунда и два шилинга, като си носят храна за шестседмичното пътуване. Сигурно прясната вода щеше да им се осигурява.

За онези, които искаха да пътуват, но нямаха пари, имаше други способи.

— Значи договори за теб, за жена ти и двамата по-големи синове? — капитанът наклони глава и огледа семейството, което стоеше пред него. Дребен, жилест мъж, който може би беше на трийсетина години, но изглеждаше много по-стар, раздърпан и прегърбен от труд. Жена му, вероятно малко по-млада, стоеше зад него, забила очи в пода, и стискаше ръцете на две малки момиченца. Едното държеше братчето си — на три-четири години. По-големите момчета стояха с баща си и се опитваха да изглеждат мъжествено. Роджър си помисли, че сигурно са на десет и дванайсет години, като предположи, че ниският ръст се дължи на недохранване.

— И момчетата, да, може да стане — рече капитанът. Смръщи се към жената, която не вдигна очи. — Никой няма да купи жена с толкова малки деца — май може да задържи едното. Трябва да продадеш момичетата.

Мъжът се озърна към семейството си. Жена му още не вдигаше глава, не помръдваше, не поглеждаше към нищо. Едното момиче потрепна и се дръпна, а после се оплака, че ѝ е стиснала много силно ръката. Мъжът се обърна отново.

— Добре — каза тихо. — Но ще могат ли… да са заедно.

Капитанът прокара ръка по устата си и кимна с безразличие.

— Сигурно.

Роджър не искаше да става свидетел на подробностите от тази сделка. Изправи се рязко и излезе от кръчмата; тъмната бира беше станала безвкусна.

Спря на улицата, като опипваше монетите в джоба си. Това бе всичко, което бе успял да намери в своето време. Мислеше, че ще са достатъчно обаче; той бе едър и здрав, и уверен в способностите си. Все пак сцената, на която бе станал свидетел в кръчмата, го потресе.

Беше израснал с историята на Северна Шотландия. Знаеше добре какви неща са довели семействата до такова отчаяние, че да се съгласят на вечна раздяла и полуробство само за да оцелеят.

Знаеше всичко за продажбата на земи, която е прогонила дребните земеделци, чиито семейства се бяха грижили за тях от стотици години. Знаеше за ужасните условия, крайната бедност и глада в градовете в Шотландия от това време. Но всички прочетени книги и проучвания не го бяха подготвили за изражението на жената, която бе вперила поглед в покрития с пясък под и стискаше силно ръцете на дъщерите си.

Десет паунда и осем шилинга. Или четири паунда и два шилинга. Плюс цената на храната. Имаше точно четиринайсет шилинга и три пенса, както и шепа медни монети и няколко фартинга. Тръгна бавно по улицата, която водеше към морето, като оглеждаше корабите, закотвени до дървените пристани. Рибарски гемии предимно, малки галери и бригантини, които не излизаха от залива, най-много да прекосят Канала с товар и пътници за Франция. Имаше само три големи кораба на котва, които можеха да устоят на ветровете в Атлантика.

Можеше да отиде до Франция, разбира се, и да вземе кораб оттам. Или по суша до Единбург, към някое по-голямо пристанище от Инвърнес. Но тогава вече щеше да е твърде късно за отплаване. Бриана беше дошла преди шест седмици; той нямаше да губи време — Бог знаеше какво може да се случи на сама жена тук.

Четири паунда и два шилинга. Е, можеше да работи, разбира се. Нямаше жена и деца за хранене, можеше да спестява спечеленото. Но като се имаше предвид, че един писар печелеше около дванайсет паунда годишно и по-вероятно щеше да си намери работа да рине тор в някоя конюшня, отколкото да води сметки, шансовете да спести пари за пътуването навреме бяха съвсем малки.

— Да карам едно по едно — промърмори си. — Първо се увери къде е отишла, преди да се опиташ да стигнеш там.

Извади ръка от джоба си и зави между два склада в тясна уличка. Бодростта му от сутринта беше изчезнала, но все пак малка част от нея се завърна, когато видя, че е отгатнал правилно — ниската каменна сграда щеше да е тук и след двеста години. Роджър се усмихна криво; шотландците не обичаха промените заради самите промени.

Вътре беше претъпкано и шумно; четирима забързани чиновници седяха зад очукания дървен плот, пишеха и подпечатваха, носеха хартии напред-назад, взимаха пари и ги прибираха внимателно във вътрешната канцелария, от която се появяваха след миг с квитанции на ламаринени подноси.

Нетърпеливи мъже се притискаха към плота. Всички се опитваха да сигнализират чрез гласа или позата си, че тяхната работа е по-спешна от тази на останалите. Щом успя да привлече вниманието на един от чиновниците обаче, Роджър установи, че не е трудно да погледне регистрите на корабите, които бяха отплавали от Инвърнес през последните няколко месеца.

— Почакайте — каза той на младия мъж, който бутна подвързана с кожа книга по плота към него.

— Да? — Чиновникът се беше зачервил от бързане и имаше петно от мастило на носа, но спря любезно насред полет.

— Колко ви плащат тук? — попита Роджър.

Светлите вежди на чиновника се извиха, но той явно нямаше време да задава въпроси или дори да се обиди от това питане.

— Шест шилинга седмично — отвърна кратко и веднага изчезна, за да се отзове на подразнения вик: „Мънро!“ от канцеларията.

Роджър се изтръгна от тълпата и отнесе кожената книга до малка масичка до прозореца, извън основния трафик.

Като се имаха предвид условията, при които работеха чиновниците, той се изненада от четливите записи. Беше свикнал с начина на изразяване и ексцентричната пунктуация, макар че документите, които беше виждал, бяха все жълти и крехки, почти разпадащи се. Сега изпита странната тръпка на историка, когато видя бялата страница и един чиновник до висока маса, който преписваше бързо, привел рамене заради шумотевицата в помещението.

Мотаеш се — каза едно студено гласче в главата му. — Тя или е тук, или не е; като те е страх да погледнеш, няма да промениш нищо. Давай!

Пое дълбоко дъх и отвори голямата книга. Имената на корабите бяха спретнато изписани в горната част на страниците, следвани от имената на капитаните, помощник-капитаните, основния товар и датата на отплаване. Ариана. Полифем. Мери Уидоу. Тибурон. Въпреки тревогите си той се възхити на имената на корабите, докато прелистваше страниците.

След половин час беше спрял да се възхищава на поетичността и живописността им, само отбелязваше името и прокарваше пръст по страниците с нарастващо отчаяние. Не беше тук, нямаше я тук!

Но трябваше да е тук, настоя пред себе си. Трябваше да се е качила на кораб за Колониите, къде другаде ще бъде? Освен ако всъщност не е открила обявлението… свиването под лъжичката го увери, че точно така е станало, иначе нямаше да рискува да мине през камъните.

Той пое дълбоко дъх и затвори очи, които вече се бяха изморили от изписаните на ръка страници. Когато ги отвори, се върна към първия регистър и започна отначало, като шепнеше всяко име под нос, за да се увери, че не е пропуснал нищо.

Г-н Финиъс Форбс, джентълмен

Г-жа Уилхелмина Форбс

Мастър Джошуа Форбс

Г-жа Джоузефин Форбс

Г-жа Енглантин Форбс

Г-жа Шарлът Форбс…

Усмихна се при мисълта за господин Финиъс Форбс, обграден от толкова много жени. Макар да знаеше, че по това време „госпожа“ се е използвало на общо основание, за омъжени и неомъжени жени — и вместо „госпожица“ — той все пак не устоя и си представи как Финиъс се качва с маршова стъпка на кораба, следван от четири съпруги и мастър Джошуа, без съмнение на опашката.

Г-н Уилям Талбът, търговец

Г-н Питър Талбът, търговец

Г-н Джонатан Бикнел, лекар

Г-н Робърт Маклауд, земеделец

Г-н Мартин Маклауд…

Нямаше никакви Рандал. Нито на „Персефона“, нито на „Куинс Ривендж“, нито на „Феб“. Потърка парещите си очи и започна регистъра на „Филип Алонсо“. Испанско име, но беше вписан в шотландския регистър. Отплавал от Инвърнес под командването на капитан Патрик О’Брайън.

Не се отказваше, но вече започваше да се чуди какво да стори, ако не я откриеше в регистрите. Лалиброх, разбира се. Беше ходил там веднъж, в своето време, до руините на имението; но можеше ли да го открие сега по непознатите пътища?

Мислите му бяха прекъснати рязко, когато плъзгащият се показалец спря близо до края на страницата. Не Бриана Рандал, не името, което търсеше, а друго име. Фрейзър, бе изписано с наклонения отривист почерк. Г-н Брайън Фрейзър. Не, не Брайън. И не господин. Наведе се и присви очи към гъстите букви.

Затвори очи, усети как сърцето му бумти в гърдите, облекчение го заля, опияняващо като тъмната бира в кръчмата. Г-жа, не г-н. И онова, което му се беше сторило само завъртулка след Брайън всъщност се оказа Брайана.

Това беше тя, трябваше да е тя! Това бе необичайно име — не беше срещнал други Бриани в регистъра. И дори Фрейзър се връзваше, разбира се; тя беше тръгнала да търси баща си и бе приела името му, името, което ѝ се падаше по право.

Затвори регистъра, сякаш да не може тя да избяга от страниците, и постоя така за миг, поемаше дълбоко дъх. Откри я! Видя светлокосия чиновник да го гледа любопитно зад плота и изчервен, отвори книгата отново.

„Филип Алонсо“. Отплавал от Инвърнес на четвърти юли, в дето Господне 1769-то. За Чарлстън, Южна Каролина.

Смръщи се, внезапно разколебан. Южна Каролина. Това ли беше истинската ѝ цел, или просто възможно най-близкото място до целта ѝ? Бърз поглед към останалите регистри му показа, че през юли не е имало кораби за Северна Каролина. Вероятно тя просто бе хванала първия кораб към южните колонии, с намерението да продължи по суша.

Или той грешеше. Обзе го студ, който нямаше нищо общо с вятъра от реката, нахлуващ през процепите в прозореца до него. Погледна отново страницата и увереността му се завърна. Не беше отбелязана професия, както при всички мъже. Определено беше „г-жа“, и трябваше да е Бриана.

Стана и върна книгата на плота на светлокосия си познат.

— Благодаря ти, човече — рече на родния си шотландски акцент. — Ще ми кажеш ли дали някой кораб тръгва скоро за американските колонии?

— О, да — отвърна той и бързо грабна дневника с една ръка, докато приемаше документ за акостиране от клиент с другата. — „Глориана“ отплава вдругиден за Каролините. — Огледа Роджър от глава до пети. — Изселник или моряк?

— Моряк — отвърна веднага Роджър. Пренебрегна извитите вежди на чиновника и кимна към мачтите зад прозорците. — Къде да отида да се запиша?

Веждите се извика още по-високо, чиновникът кимна към вратата.

— Ами капитанът ѝ ходи във „Фрайърс“, когато идва тук. Сигурно и сега е там… капитан Бонет. — Не добави нищо, скептичното му изражение беше достатъчно: ако Роджър беше моряк, то той беше африкански папагал.

— Добре, благодаря. — Роджър се обърна, но при вратата погледна назад и видя, че чиновникът още го гледа, без да обръща внимание на нетърпеливите си клиенти.

— Пожелай ми късмет! — извика Роджър с усмивка.

Усмивката на чиновника бе помрачена от нещо, което можеше да е възхищение или пък копнеж.

— Късмет, човече! — извика той и помаха за сбогом. Когато вратата се затвори, младежът вече разговаряше с друг клиент, с готово за работа перо.

* * *

Откри капитан Бонет в кръчмата, в ъгъла, под гъста синя мъгла дим, за която допринасяше и пурата на капитана.

— Името ти?

— Макензи — каза Роджър по импулс. Щом Бриана го бе направила, и той щеше да го направи.

— Макензи. Някакъв опит, господин Макензи?

Слънчев лъч стигна до лицето на капитана и той присви очи. Бонет се отдръпна назад в сянката и бръчките около очите му се отпуснаха, а погледът му стана неприятно проницателен.

— Ами ходил съм да ловим херинга, веднъж-дваж.

Не беше лъжа; беше изкарал няколко лета като тийнейджър на рибарското корабче на един от познатите на Преподобния. В резултат се сдоби с мускули, с вкус към песните от Островите и трайно отвращение към херингата. Но знаеше какво е да държиш въже в ръцете си.

— Ами едър човек си, но едно е да си рибар и съвсем друго да си моряк. — Мъжът говореше с напевен ирландски акцент и не стана ясно дали това е въпрос, заявление… или провокация.

— Не мислех, че за тази работа се изискват големи умения. — Кой знае защо този капитан Бонет караше тила му да настръхва.

Погледът на зелените очи се изостри.

— Може би доста повече, отколкото си мислиш… но наистина не е нещо, което един човек с желание не може да научи. Но защо човек от твоя сой ще закопнее така внезапно по морето?

Очите потрепнаха в сянката на кръчмата, оглеждаха го. От твоя сой. Какво означаваше това? Едва ли беше заради говора — Роджър внимателно потискаше акцента на оксфордски учен и говореше с напевната интонация на Островите. Дали беше твърде добре облечен за кандидат-моряк? Или беше заради прогорената яка и дупката в палтото му на гърдите?

— Това не ви влиза в работата, струва ми се — отвърна равно. И с известно усилие си наложи ръцете му да останат отпуснати до тялото.

Бледите зелени очи го оглеждаха безстрастно, немигащи. Като леопард, който наблюдава преминаваща плячка, помисли си Роджър, и се пита дали си струва преследването.

Тежките клепачи се притвориха; не си струваше — засега.

— Да си на борда до залез — каза Бонет. — Пет шилинга на месец, месо три дни в седмицата, сливов пудинг в неделите. Ще имаш хамак, но дрехи ще си носиш. Свободен си да напуснеш кораба, когато разтоварим, не преди това. Разбрахме ли се?

— Разбрахме се — рече Роджър и внезапно устата му пресъхна. Какво ли не би дал за една халба, но не сега, не тук, не под погледа на тези бледозелени очи.

— Питай за господин Диксън, когато се качиш на борда. Той е ковчежникът. — Бонет се облегна назад, извади малък, подвързан с кожа бележник от джоба си и го отвори. Аудиенцията бе приключила.

Роджър се обърна и излезе, без да погледне назад. Усещаше студено петно в основата на черепа си. Ако се обърнеше, със сигурност щеше да види искрящите зелени очи да се взират в него над бележника, за да забележат всяка слабост.

Студеното петно, помисли си той, бе на мястото, където щяха да се сключат челюстите.

37.

Глориана

Преди да отплава с „Глориана“, Роджър си мислеше, че е в доста добра форма. Всъщност, в сравнение с повечето очевидно недохранени и съсухрени представители на човечеството, които съставляваха екипажа, той се имаше за доста способен. Бяха нужни само четиринайсет часа — продължителността на един работен ден, — за да се освободи от тази заблуда.

Резултатът бяха пришки по ръцете и болки в мускулите. Той по принцип можеше да вдига сандъци и рейки, да дърпа въжета, но отдавна не го беше правил.

Беше забравил какво е дълбока, стигаща до костите умора, която се пораждаше както от работата, така и от постоянния студ заради влажните дрехи. Дори се зарадва на тежката работа в трюма, защото тя го стопли временно, макар да знаеше, че топлината ще е последвана от постоянно треперене още щом се качи на палубата, където вятърът ще пронизва пропитите му с пот дрехи.

Ръцете го боляха, разранени и ожулени от влажния коноп, но това бе очаквано. В края на първия ден дланите му бяха черни от катран и кожата по пръстите му бе напукана и кървеше около ставите. Изненада го обаче постоянната болка от глада. Не бе вярвал, че е възможно да бъде толкова гладен.

Морякът, който работеше с него — казваше се Дъф, — беше също толкова мокър, но като че ли това не му пречеше. Дългият остър нос, който приличаше на муцуна на пор, стърчеше от вдигната яка на прокъсания жакет и посинелият му връх капеше постоянно като сталактит, но бледите очи гледаха остро, а устата под него се хилеше широко, разкривайки зъби с цвета на водата на залива.

— Отдъхни, човече. Не чуваш ли камбаната? — Дъф го сръчка дружески с лакът в ребрата и изчезна през един люк, от който се чуваха скверни викове и силно бумтене.

Роджър продължи да разтоварва мрежата, все пак сгрят от мисълта за вечеря.

Трюмът на кърмата вече беше почти пълен. Бъчвите с вода бяха натоварени; ред след ред дървени бъчви се мержелееха в сумрака, всяка с обем сто галона и тегло повече от триста килограма. Но предният трюм още беше празен и постоянната процесия от хамали и товарачи се точеше като мравки по пристана. Те трупаха такава купчина сандъци, бурета и вързопи, че му се струваше невъзможно това нещо да се побере някак в кораба.

* * *

Отне им два дни да натоварят: бурета със сол, топове плат, огромни сандъци с железария, които трябваше да бъдат вдигнати с въжени примки заради теглото им. Ето тук ръстът на Роджър се оказа от голяма полза. В края на въжето, увито около макарата на котвата, той се облегна назад, за да противостои на тежкия сандък, увиснал в другия край, а мускулите му се изпънаха от усилието, докато го сваляше бавно, за да могат двамата мъже долу да го хванат и да го насочат към мястото му във вече почти пълния трюм.

Пътниците се качиха на борда късно следобед — колона емигранти с торби, вързопи, пилета в клетки и деца. Те щяха да пътуват в оградено пространство в предния трюм — и носеха на собственика на кораба печалба, не по-малка от стоките там.

— Работници по договор — каза му Дъф, като гледаше новодошлите с опитно око. — Вървят по петнайсет паунда всеки за плантаторите, младежите по три-четири. Децата са без пари, вървят с майките.

Морякът се изкашля, дълбока, хриплива кашлица, като запален двигател, и изплю храчка, която за малко пропусна перилата. Поклати глава, докато гледаше хората.

— Някои могат да си платят за пътя, ама повечето не могат. Едва успяват да съберат по някой паунд за храната на семейството си.

— Капитанът не ги ли храни?

— О, да. — Дъф отново се изкашля и се изплю. — Ама не безплатно. — Той се ухили на Роджър, избърса си устата и кимна към трапа. — Върви да помогнеш, момче. Не искаме стоката на капитана да падне във водата, нали?

Роджър се изненада, когато вдигна едно момиченце на борда, и го огледа по-внимателно — тогава разбра, че много от жените не са така едри, както изглеждаха, просто бяха облекли няколко ката дрехи; всичко, което притежаваха, вероятно, освен малките вързопи с лични вещи и сандъците с храна за пътуването — и кльощавите деца, заради които правеха тази отчаяна крачка.

Роджър клекна и се усмихна на намусеното дете, което се бе вкопчило в полите на майка си. Беше на не повече от две години, с буйни руси къдрици, а пълните му устни бяха извити надолу от страх и неодобрение към всичко около него.

— Хайде, мъжки — каза тихо Роджър и му подаде ръка. Вече не се опитваше да овладява акцента си; спокойно говореше на тукашния диалект, с който бе израснал и който използваше, без да се замисли. — Мама не може да те вземе сега, ела с мен.

Крайно недоверчиво, момченцето изсумтя и го изгледа лошо, но му позволи да откъсне пухкавите му пръстчета от полите на майка му. Роджър го вдигна на борда и жената го последва мълчаливо. Тя го погледна, когато ѝ подаде ръка по стълбата, лицето ѝ изчезна в мрака като бял камък, пуснат в кладенец, и той се извърна заради ужасно чувство. Сякаш я бе оставил да се удави.

След това видя млада жена, която вървеше по кея. Тя беше от жените, които наричаха хубави — не красиви, но жизнени и с хубава фигура, нещо в нея хващаше окото.

Вероятно беше в осанката ѝ; права като стъбло на лилия сред прегърбените гърбове около нея. Или пък лицето, което показваше тревога и несигурност, но и някакво ярко любопитство. Тази е по-смела, помисли си той, и сърцето му — потиснато от толкова много посърнали лица — олекна.

Тя се поколеба, щом видя кораба и тълпата около него. Високият светлокос мъж с нея носеше бебе. Той я докосна успокоително по рамото и тя го погледна, усмихна се и лицето ѝ се озари като свещ. Като ги гледаше, Роджър усети леко пробождане на нещо, което може би беше завист.

— Ей, Макензи! — извика боцманът, който кимна към кърмата. — Товарът чака — няма да се качи сам на борда!

* * *

След като натовариха и опънаха платна, пътуването продължи гладко няколко седмици. Лошото време при напускането им на Шотландия бързо се смени с попътен вятър и леко вълнение и макар че докара морска болест на повечето пътници, тя скоро отмина. Миризмата на повръщано от трюма отслабна, превърна се само в лек дъх сред симфонията от миризми на борда на „Глориана“.

Роджър беше роден с много силно обоняние, нещо, което се оказа крайно неприятно тук. Все пак дори най-чувствителният нос постепенно свиква и до ден и нещо той спря да забелязва всичко, освен новите миризми.

За щастие не получи морска болест, но опитът му при рибарите го бе научил, че времето е от огромно значение и животът му може да зависи от това дали денят е слънчев.

Другите моряци не бяха дружелюбни, но не бяха и враждебни. Дали заради акцента му от Островите — защото повечето от тях говореха английски и бяха от Дингуол или Питърхед — странните неща, които говореше понякога, или просто ръстът му, ги караха да се държат на разстояние. Нямаше някаква открита неприязън — ръстът му предотвратяваше това, — но все пак дистанцията съществуваше.

Роджър не беше притеснен от тази хладина. Дори се радваше, че е оставен насаме с мислите си, умът му бродеше свободно, докато тялото му се справяше с ежедневните задачи на борда. А имаше много за какво да мисли.

Не беше чул нищо за репутацията на „Глориана“ или на нейния капитан, преди да се запише в екипажа; би тръгнал и с капитан Ахаб, стига този джентълмен да плаваше за Северна Каролина. Но от разговорите на екипажа разбра, че Стивън Бонет се слави като добър капитан; строг, но справедлив и човек, чиито курсове винаги завършват с печалба. За моряците, много от които се бяха пазарили за процент от печалбата, а не за надница, последното качество компенсираше всички малки дефекти в характера на въпросния капитан.

Не че Роджър беше видял някакви доказателства за тези дефекти. Но забеляза, че около Бонет сякаш винаги има невидима преграда, която малцина смееха да прекрачат. Само помощник-капитанът и боцманът говореха директно с него; моряците свеждаха глави при преминаването му. Роджър помнеше студеното зелено на леопардовите очи, които го огледаха преценяващо; нищо чудно, че никой не искаше да привлича вниманието им.

Повече обаче го интересуваха пътниците. Обикновено не ги виждаше много, но им беше позволено да се качват за малко на палубата два пъти на ден, за да поемат свеж въздух и да изпразнят ведрата с помията зад борда — защото моряците не можеха да се справят с толкова народ — и да си вземат малко вода, която се разпределяше внимателно за всяко семейство. Роджър очакваше тези кратки появи и се опитваше да работи предимно в края на палубата, където им беше разрешено да се разхождат.

Интересът му беше както професионален, така и личен; историкът у него се въодушевяваше от присъствието им, а разговорите им успяваха да облекчат малко самотата му. Те бяха семената на новата страна, те бяха заветът на старото. Онова, което тези бедни изселници знаеха и ценяха, щеше да е онова, което ще предадат на бъдещето.

Ако някой бе подбрал какво да остане от шотландската култура, помисли си той, тя можеше да не съдържа неща като рецепта за брадавици, заради която една старица се караше на многострадалната си снаха („Нали ти казах, Кейти Мак, защо си ми забравила сушената жаба, а пък си взела всичките си боклуци…“), но и това щеше да остане, наред с песните и молитвите, с предената вълна и келтските мотиви.

Роджър погледна ръката си; много ясно помнеше как госпожа Греъм натри голямата брадавица на средния му пръст с нещо, за което тя твърдеше, че е сушена жаба. Той се ухили и потърка с палец мястото. Явно подейства, защото не му порасна друга.

— Сър — чу се тихо гласче зад него, — сър, може ли да докоснем желязото?

Той погледна надолу и се усмихна на малко момиченце, което държеше ръцете на още по-малките си братчета.

— Да, a leannan. Давай! Но се пази от мъжете.

Тя кимна и тримата се отдалечиха, като гледаха да не се пречкат на моряците. После се покатериха, за да докоснат конската подкова, която бе закачена на мачтата за късмет. Желязото бе защита и лечение; майките често изпращаха болните деца да го докоснат.

Нямаше да им навреди да приемат желязо и вътрешно, помисли си Роджър, като видя обрива по белите лица и чуваше пискливите оплаквания от болки в корема, от паднали зъби и треска. Продължи работата си, отмерваше вода във ведра и купи, които емигрантите му подаваха. Те живееха на овесена каша, повечето — и на сушени круши понякога, както и на твърд сухар. Това бяха всичките „провизии“, които им се полагаха по време на пътуването.

Но не чу някой да се оплаква; водата беше чиста, сухарите не бяха мухлясали и макар дажбите от „зърно“ да не бяха щедри, не бяха и оскъдни. Екипажът се хранеше по-добре, но все пак с месо и брашно. Само понякога им даваха и лук. Той прокара пробно език по зъбите си, както правеше често. Вече почти постоянно усещаше лек вкус на желязо; венците му започваха да кървят от липсата на свежи зеленчуци.

Все пак зъбите му бяха със здрави корени и ставите му не се подуваха, нито ноктите се чупеха, както се случваше с другите моряци. Един възрастен мъж в добро здраве трябваше да издържи от три до шест месеца на недостиг на витамини, преди да се появят някакви симптоми. Ако времето се задържеше добро, щяха да стигнат само за два месеца.

— Утре времето ще е хубаво, нали? — Той насочи вниманието си към човека, който сякаш му четеше мислите. Погледна надолу и видя хубавото тъмнокосо момиче, на което се бе възхищавал на пристана в Инвърнес. Мораг, така я наричаха приятелите ѝ.

— Надявам се — каза той и взе ведрото ѝ с усмивка. — Ти защо мислиш така?

Тя кимна и вирна брадичка към нещо над рамото му.

— В прегръдката на старата луна има нова; това означава хубаво време на сушата, сигурно и в морето ще е такова.

Той се обърна и видя светлата извивка на сребриста луна, в която сияеше друг пръстен. Тя се носеше високо в безкрайното нощно светловиолетово небе, а индиговите води на морето поглъщаха отражението ѝ.

— Не си губи времето с приказки, момиче… питай го направо! — Обърна се точно навреме, за да чуе как някой изсъска това до рамото на Мораг. Жена на средна възраст. Мораг я изгледа лошо.

— Що не млъкнеш? — изсъска тя в отговор. — Казах ти, че няма да го направя!

— Упорито момиче си, Мораг — заяви по-възрастната жена и пристъпи смело напред. — Щом ти не щеш, аз ще го питам!

Жената сложи широката си длан на ръката на Роджър и му се усмихна очарователно.

— Как ти е името, момко?

— Макензи, мадам — отвърна той уважително, като сдържаше усмивката си.

— А, Макензи! Ето бе, Мораг, той сигурно е рода на мъжа ти и с радост ще ни услужи! — Жената се обърна победоносно към момичето, после пак към Роджър. — Тя кърми бебе и все е жадна. Една жена трябва да пие повече, когато кърми, иначе млякото ѝ ще спре; всички го знаят това. Но туй глупаво момиче не ще да те попита дали ще ѝ дадеш още малко вода. Ами че не можем да ѝ се сърдим за туй, нали? — попита реторично тя и се обърна да погледне към другите жени на опашката. И нищо чудно, че всички поклатиха глави като играчки на пружинка.

Ставаше тъмно, но лицето на Мораг видимо порозовя. Тя стисна устни и прие преливащото ведро с вода, като кимна рязко.

— Благодаря, господин Макензи. — Не го погледна, докато не стигна до люка — но там спря и се обърна през рамо към него с така благодарна усмивка, че той усети как се сгрява въпреки острия вечерен вятър, който го пронизваше през ризата и жакета.

Със съжаление видя, че опашката за вода свършва и емигрантите се прибират, люкът се затръшна над тях за нощта. Знаеше, че си разказват истории и пеят песни, за да минава времето и бе готов да даде много, за да ги чуе. Не само от любопитство, но и от копнеж — движеше го не жалост заради бедността им или пък мисълта за несигурното им бъдеще; завиждаше им заради усещането за връзка между тях.

Но капитанът, екипажът, пътниците и дори важният въпрос за времето заемаха само малка част от мислите на Роджър. Онова, за което мислеше ден и нощ, мокър и сух, гладен или сит, беше Бриана.

Той слезе в камбуза, когато се чу сигналът за вечеря и изяде, без да усеща, съдържанието на паницата си. Щеше да поеме втората вахта; затова легна в хамака си след вечерята, избирайки самотата и почивката пред възможността за компания на предната палуба.

Самотата, разбира се, беше илюзия. Люлеейки се леко в хамака, той усещаше всяко потрепване и обръщане на мъжа до него, потната топлина на спящите, разделени само от памучните мрежи. На всеки от мъжете се полагаха по осемнайсет инча пространство за спане и когато легна по гръб, Роджър установи, че раменете му надвишават позволеното пространство поне с по два инча от двете страни.

След две нощи на неспокоен сън заради блъскането и промърморените ругатни от съседите му, той си размени мястото и окачи хамака си в края, до преградата, където щеше да притеснява само един човек. Научи се да лежи настрани, само на два инча от дървената преграда, обърнал гръб на моряците и наострил уши само за шумовете на кораба.

Корабът беше музикално създание — въжетата пееха на вятъра, гредите проскърцваха с всяко издигане и спадане, от другата страна на преградата се чуваха приглушени гласове и леки удари, в мрачните дълбини на трюма за пътниците. Той се взираше в тъмното дърво, осветено само от люлеещия се фенер над тях, и започна да я пресъздава, чертите на лицето ѝ, косата и тялото оживяха в тъмното. Твърде живи.

Можеше да си представи лицето ѝ без никакво усилие. Но с онова, което се криеше зад него, беше по-трудно.

Почивката също беше илюзия. Когато тя е преминала през камъните, бе отнесла със себе си целия му покой. Той живееше в смесица от страх и гняв, подправени с болката от предателството, като пипер, поръсен върху раните. Едни и същи въпроси се въртяха безспир в главата му, но без отговори, като змии, преследващи опашките си.

Защо беше заминала?

Какво правеше?

Защо не му беше казала?

Именно търсенето на отговора на първия въпрос не му даваше мира, сякаш той можеше да му предложи ключа към мистерията Бриана.

Да, той беше самотен. Знаеше много добре какво е да нямаш никого на този свят, който да ти принадлежи или ти да му принадлежиш. Но определено не това бе причината да посегнат един към друг — той и Бриана.

Клеър също знаеше какво е, помисли си внезапно. Тя беше сираче, бе изгубила и чичо си — е, да, после се беше омъжила. Но войната я бе разделила със съпруга ѝ… да, тя знаеше добре какво е да си сам. И затова се бе погрижила да не остави Бриана сама, беше се погрижила дъщеря ѝ да бъде обичана.

Е, той се бе опитал да я обича правилно — все още се опитваше, помисли си мрачно, като се извъртя неудобно в хамака. През деня работата успяваше да потисне нарастващите нужди на тялото му. Нощем обаче… тя беше твърде жива в паметта му.

Не се бе поколебал; още от първия момент знаеше, че трябва да я последва. Понякога обаче не беше сигурен дали дойде, за да я спаси или да я нападне — каквото и да е, стига то най-сетне да уредеше нещата между тях. Беше ѝ казал, че ще чака — но вече бе чакал достатъчно.

Най-лошото беше не самотата, помисли си, като отново се размърда, а съмнението. Съмнението в нейните чувства и в неговите. Паниката, че всъщност не я познава наистина.

За първи път, откакто мина през камъните, осъзна какво е имала предвид, когато му отказа, и разбра мъдростта на това. Но дали беше мъдрост или просто страх?

Ако тя не беше минала през камъните — дали щеше да се върне при него, съзнателно? Или щеше да продължи да търси нещо друго?

Това беше акт на доверие — да хвърлиш сърцето си през пропастта и да вярваш, че другият ще го хване. Неговото още летеше над бездната, без да е сигурен, че ще се приземи. Но все още летеше.

Звуците от другата страна на преградата бяха затихнали, но сега започнаха отново, някак потайни и в ритъм, който му беше добре познат. Те го правеха, които и да бяха.

Правеха го почти всяка нощ, когато другите заспят. Отначало тези звуци го караха да чувства единствено изолацията си, самотата си, в компанията на пламтящия призрак на Бриана. Сякаш нямаше надежда за истинска човешка топлина, за сливане на сърца или умове, само животинската утеха за тялото, свито в мрака. Дали изобщо има нещо повече от това?

Но тогава започна да чува и друго в звуците, тихи нежни думи, звуци на съгласие, които го превръщаха по някакъв начин не във воайор, а в участник в тяхното съединение.

Не знаеше кои са, разбира се. Можеше да е всяка двойка или пък случайни хора, събрани от похотта — и все пак им беше дал лица на тези непознати любовници; в ума си той виждаше високия светлокос млад мъж и тъмнокосата жена с откритото лице. Беше ги видял как се гледат, когато бяха на пристана, и бе готов да продаде душата си, за да изпита такова доверие.

38.

За онези, които са в морето

Внезапно силно вълнение затвори пътниците долу за три дни и моряците напускаха постовете си само за няколко минути, колкото да си починат малко или да се нахранят. В края му, когато „Глориана“ яздеше високите вълни на отминаващата буря и небето призори бе изпълнено с препускащи перести облаци, Роджър се качи в хамака си твърде изтощен, за да свали мокрите дрехи.

Свит и влажен, покрит със сол и жадуващ единствено за гореща вана и една седмица сън, той отговори на свирката на боцмана за следобедната вахта след четири часа почивка и тръгна да изпълнява задълженията си.

По залез беше толкова изморен, че мускулите му трепереха, докато помагаше да извадят бъчвата с прясна вода от трюма. Отвори капака с брадвата, като си мислеше, че трябва да успее да раздаде дажбите, без да падне с главата надолу в бъчвата. Но пък може и да не успееше. Плисна шепа студена вода в лицето си с надеждата да успокои горящите си очи и изгълта цял черпак, без да обръща внимание на ограниченията, наложени от постоянното противоречие на морето, където водата е твърде много и твърде малко.

Хората, които се появиха с гърнета и ведра, изглеждаха дори по-зле от него; позеленели като гъби, насинени от блъскането из трюма заради силното вълнение, смърдящи на нови пристъпи на морска болест и препълнени нощни гърнета.

В силен контраст с тази картина една от старите му познати подскачаше в кръгчета около него и пееше монотонно песничка:

Седем херинги ще нахранят сьомгата,

седем сьомги ще нахранят тюлена,

седем тюлена ще нахранят кита,

седем кита ще нахранят Кирийн Кройн!

Въодушевено от свободата, момиченцето подскачаше като полудяло птиче и Роджър се усмихна въпреки умората си. Тя изтича до перилата, вдигна се на пръсти и надникна предпазливо отвъд.

— Мислите ли, че Кирийн Кройн направи бурята, господин Макензи? Дядо казва, че сигурно е той. Като е размятал огромните си зелени опашки — информира го тя. — Затова вълните стават толкова големи.

— Аз не мисля точно така. Къде са братята ти?

— Имат треска — отвърна тя с безразличие. Това не бе нещо необичайно; половината емигранти на опашката кашляха и кихаха; трите дни в мрака с влажни дрехи не бяха подобрили и без това крехкото им здраве.

— А вие виждал ли сте Кирийн Кройн? — попита момичето, като се наведе още повече над перилата, заслонило очите си с ръка. — Те наистина ли са толкова големи, че могат да погълнат кораб?

— Аз самият не съм ги виждал. — Роджър пусна черпака, хвана я за връзката на престилката и я издърпа от перилата. — Защо не внимаваш? Теб може да те погълне и най-малкото чудовище!

— Вижте! — изписка тя и се наведе напред въпреки ръката му. — Вижте, ето го, ето го!

Повече заради ужаса в гласа ѝ, отколкото заради думите, Роджър се наведе неволно над перилата. Една тъмна форма се носеше точно под повърхността, гладка и черна, изящна като куршум — на половината дължина на кораба. Плава с него няколко мига, после се отдалечи и изостана.

— Акула — каза Роджър, потресен. Разтърси леко момиченцето, за да я накара да спре да пищи. — Това е просто акула, чуваш ли? Знаеш какво е акула, нали? Миналата седмица ядохме акула.

Тя спря да пищи, но беше пребледняла и ококорена, нежните ѝ устни трепереха.

— Сигурен ли сте? Не беше ли Кирийн Кройн?

— Сигурен съм — отвърна Роджър и ѝ подаде черпака с вода да пие. — Само акула. — Най-голямата акула, която беше виждал и която му се стори толкова яростна, че космите по ръцете му настръхнаха, но бе само акула. Те винаги кръжаха около кораба, ако той забавяше скорост, чакаха да се хвърлят някакви остатъци зад борда.

— Изобел! — чу се възмутен вик, който призоваваше неговата приятелка да помогне в семейните задачи. Тя се отдалечи неохотно с издадена напред устна и се наведе да помогне на майка си с ведрата, като остави Роджър да довърши работата си.

Поне вече нищо не го разсейваше от мислите му. През повечето време успяваше да забрави, че под „Глориана“ има само левги вода; че корабът всъщност не е малкият и стабилен остров, на какъвто приличаше, а само крехка черупка на милостта на стихиите, които можеха да я смажат всеки миг, заедно с всички на борда.

Дали „Филип Алонсо“ беше стигнал до целта си? Често се случваше кораби да потънат; беше чел достатъчно документи по темата. След последните три дни вече му се струваше изумителен фактът, че всъщност повечето не потъват. Е, все пак нищо не можеше да направи по този въпрос, освен да се моли.

Господи, бъди милостив към онези, които са в морето.

Внезапно съвсем ясно разбра какво е имал предвид авторът на този стих.

Накрая пусна черпака в бъчвата и посегна към капака, за да я затвори; иначе плъховете щяха да паднат вътре и да се удавят. Една жена го хвана за ръката, когато се обърна. Посочи му малкото момченце, което се бе вкопчило във врата ѝ.

— Господин Макензи, дали капитанът ще ни даде да потъркаме малкия с пръстена му? Възпалиха му се очите от тъмното.

Роджър се поколеба, но после се скастри мислено. Той, като останалите от екипажа, се опитваше да страни от Бонет, но нямаше защо да отказва на молбата на жената; капитанът бе длъжен да им позволи да потъркат клепачите на детето с пръстена; това беше популярен лек за възпалени очи и други възпаления.

— Да, разбира се — каза той. — Елате. — Жената примигна с изненада, но го последва послушно. Капитанът беше на квартердека и разговаряше с помощника си; Роджър махна на жената да почака и тя кимна, като се сви смутено зад него. Капитанът изглеждаше изморен като всички останали, лицето му бе осеяно с бръчки. Приличаше на Луцифер, след като една седмица е управлявал ада и е установил, че не е лесна работа — помисли си Роджър с горчиво веселие.

— … повреда на сандъците с чая? — казваше Бонет на помощника си.

— Само два и не са подгизнали — отвърна Диксън. — Можем да спасим малко; може да се отървем от тях нагоре по реката от Крос Крийк.

— Да, особено в Идънтън и Ню Берн. Ще им вземем най-добра цена там; ще е добре да се отървем от каквото можем, преди да отидем в Уилмингтън.

Бонет се извърна леко и видя Роджър. Изражението му стана по-твърдо, но се отпусна отново, когато чу молбата му. Без да каже нищо, той посегна надолу и потърка със златния пръстен, който носеше на кутрето си, затворените клепачи на Джилбърт. Проста широка халка; приличаше на венчален пръстен, само че по-малък — може би беше женски. О, страховитият Бонет си имаше подарък от любимата? Е, възможно е, помисли си Роджър; някои жени биха сметнали потиснатата му агресия за привлекателна.

— Малкият е болен — каза Диксън. Посочи червените подутини зад ушите на момченцето и бузките, които се бяха зачервили от треска.

— Просто млечна треска — каза жената и притисна детето до пазвата си. — Сигурно му растат зъбки.

Капитанът кимна с безразличие и се обърна. Роджър придружи жената до камбуза, за да помоли за малко сухар, който детето да дъвче и я изпрати пак към предния трюм при останалите.

Но не мислеше за венците на Джилбърт; когато се качваше по стълбата към палубата, умът му бе зает от дочутия разговор.

Спирки в Ню Берн и Идънтън преди Уилмингтън. Явно Бонет не бързаше; търсеше добри цени за стоката си и щеше да се опита да изтъргува и труда на пътниците си, Господи, можеха да минат седмици, преди да стигнат до Уилмингтън!

Не, няма да стане, помисли си Роджър. Бог знаеше докъде бе стигнала Бриана — или какво ѝ се беше случило. „Глориана“ беше прекосила бързо Атлантика, въпреки бурята — с Божията помощ щяха да стигнат до Северна Каролина само за осем седмици, ако вятърът се задържеше така. Не искаше да жертва ценното време, което бяха спестили, с размотаване по пристанищата и бавен напредък на юг.

Щеше да слезе от кораба още на първото пристанище и да тръгне на юг веднага щом може. Наистина, бе дал дума да остане, докато разтоварят всичко, но пък нямаше да си получи парите, така че му се струваше честно.

Свежият студен въздух на палубата не успя да го ободри. Главата му още бе като натъпкана с влажна вълна и гърлото му дращеше от сол. Оставаха три часа от неговата вахта и той тръгна да си налее още един черпак вода с надеждата, че тя ще му помогне да остане на крака.

Диксън вървеше между групите пътници, кимаше на мъжете, спираше да каже по нещо на жените и децата. Странно, помисли си Роджър. Той не беше дружелюбен с екипажа, камо ли с пътниците, които смяташе само за по-неудобен товар.

Нещо го притесни при споменаването на товара, но той не можеше да се сети какво. То се спотайваше в сенките на изтощението, извън погледа му, и все пак достатъчно близо, за да го подуши. Да, това беше, сигурно бе свързано с миризма. Но какво…

— Макензи! — извика един моряк от кърмата, като му махаше да помогне с поправката на едно скъсано от бурята платно. Огромните топове лежаха като мръсни снежни преспи на дъските и горните им пластове се развяваха на вятъра.

Роджър изстена и протегна болезнените си мускули. Каквото и да станеше в Северна Каролина, щеше да слезе с радост от този кораб.

След две нощи беше потънал в сънищата си, когато го събуди вик. Слезе бързо от хамака и хукна нагоре, сърцето му бумтеше лудо още преди умът му да разбере, че се е събудил. Скочи към стълбата, но удар в гърдите го повали.

— Стой долу, глупако! — изръмжа гласът на Диксън отгоре. Роджър виждаше главата му на фона на опъстрения със звезди квадрат на отвора.

— Какво има? Какво става? — Той се отърсваше от сънливостта си, но объркването оставаше.

В тъмното до него имаше и други, усещаше как се притискат към него, докато се опитваше да се изправи на крака. Шумът обаче идваше отгоре; тропот на крака по палубата, викове и писъци, каквито не бе чувал досега.

— Убийци! — изпищя пронизителен женски глас. — Мръсни убий… — Гласът замлъкна внезапно и нещо падна с тътен.

— Какво става? — Отново на крака, Роджър си проби път през мъжете до стълбата и изкрещя на Диксън. — Какво има? Нападат ли ни? — Думите му потънаха във виковете горе; пронизителни писъци на жени и деца, които замлъкнаха след рев и проклятия на мъже.

Виждаше се червена светлина. Нима корабът гореше? Той избута мъжете и се хвана за стълбата, изкачи се и сграбчи Диксън за крака.

— Пусни ме! — Той освободи крака си и опита да го изрита в главата. — Стой долу! Господи, човече, не искаш да хванеш шарка, нали?

— Шарка ли? Какво става там, по дяволите? — Очите му свикнаха с мрака, той пак хвана помощник-капитана за крака и го издърпа рязко. Неподготвен за това нападение, Диксън пусна стълбата и падна тежко, като се плъзна покрай главата на Роджър към мъжете долу.

Роджър не обърна внимание на яростните викове под него и се изкачи на палубата. Там имаше хора, събрани около предния люк. Фенери висяха сред такелажа и хвърляха червени, бели и жълти лъчи по блясъка на остриета.

Той се огледа бързо за друг кораб, но океанът беше черен и празен. Нямаше пирати; всичко се развиваше около люка, където половината екипаж се беше събрал, въоръжен с ножове и сопи.

„Метеж?“, помисли си той, но пропъди тази мисъл, докато вървеше към тях. Над тълпата се виждаше главата на Бонет. Без шапка, светлата му коса сияеше на светлината на фенерите.

Писъците и виковете идваха от трюма и отдолу проблесна светлина. Подадоха нагоре някакъв парцалив вързоп, който бе предаван от ръка на ръка и изчезна сред плетеницата от крайници и сопи. Чу се силен плясък зад борда, после още един.

— Какво има, какво се случва? — Изрева той в ухото на боцмана, който стоеше до люка и държеше фенер. Мъжът се извърна рязко и го изгледа.

— Не си карал едра шарка, нали? Слизай долу! — вниманието на Хъчинсън отново се отклони към люка.

— Напротив, карал съм! Какво общо има…

Боцманът се извъртя изненадан.

— Карал ли си? Нямаш петна. О, слизай тогава, имаме нужда от помощ!

— За какво? — Роджър се наведе напред, за да чуе отговора му сред глъчката.

— Ами едра шарка! — изрева боцманът. Посочи към отворения люк, когато един от моряците се появи на върха на стълбата, стиснал под мишница вяло ритащо дете. Една жена удряше с юмруци моряка по гърба и пищеше от ужас.

Тя успя да хване моряка за дрехата и започна да се катери по тялото му, завличаше го обратно, докато се опитваше да стигне до детето, забиваше нокти с писъци по гърба му и съдираше плат и кожа.

Мъжът изрева и я зашлеви, за да я махне от гърба си. Стълбата бе закована, но морякът се държеше само с една ръка, изгуби равновесие, олюля се силно и гневът му се смени със страх, когато краката му се изплъзнаха от стъпалото.

Единствено рефлексът накара Роджър да се втурне напред и да грабне детето от него, когато морякът размаха ръце в опит да се спаси. Преплетени като любовници, мъжът и жената се свлякоха надолу през отворения люк. Чу се тътен и още писъци, после настъпи тишина. След нея отново избухнаха писъци, рев и ропот.

Роджър изправи детето и започна да го потупва по гърба, за да го успокои. То му се стори странно отпуснато и беше много горещо, дори през дрехите. Светлина го озари, когато боцманът вдигна фенера и огледа с отвращение детето.

— Надявам се наистина да си я карал, Макензи — рече той.

Това беше малкият Джилбърт, момченцето с възпалените очи, но за два дни се бе променил толкова, че Роджър едва го позна. Беше слабичко като вейка, кръглото личице бе изпито и под него се очертаваше черепът. Светлата, покрита с мръсотия кожа също беше потънала под гноясали пъпки, така нагъсто, че очите му бяха само процепи на олюляващата се глава.

Роджър едва успя да регистрира тази гледка, преди нечии ръце да издърпат малкото отпуснато телце от него. Преди да се осъзнае, се чу още един плясък през борда.

Завъртя се към перилата в напразен рефлекс, ръцете му се свиха в юмруци от шока, но после се обърна, защото от люка се чу нов рев.

Пътниците се бяха съвзели от изненадата на нападението и сега от стълбата извираха мъже, въоръжени с каквото бяха намерили. Те се хвърлиха към моряците и ги повалиха с яростта си.

Някой се блъсна в Роджър и го събори, той се извъртя настрани, когато един тежък дървен крак от стол се стовари на палубата до главата му. Обърна се на колене и бе изритан в ребрата, а после го изблъскаха към преградата. След миг той се хвърли на сляпо към нечии крака, без да знае дали са на моряк, или на някой от пътниците. Бореше се единствено, за да може да стане и да диша.

От трюма се носеше смрад на болест, сладникава миризма на гнило, която надделяваше над обичайната миризма на мръсни тела и изпражнения. Фенерите се люлееха от вятъра, а светлина и сенки накъсваха сцената на парчета: тук се виждаше лице, диво ококорено и крещящо, там вдигната ръка или бос крак, само за да изчезнат отново в мрака и да бъдат заменени от лакти и ножове, от колене — палубата сякаш бе покрита с разчленени тела.

Суматохата беше толкова голяма, че самият Роджър се чувстваше разчленен; погледна надолу към изтръпналата си лява ръка, очакваше да види, че е отсечена. Тя си беше там обаче и той я вдигна по рефлекс, за да отбие удар, който я разтърси до костта.

Някой го сграбчи за косата; той се освободи, извъртя се и заби лакът в нечии ребра, после се завъртя отново, но удари само въздуха. Внезапно се озова извън схватката и си пое дълбоко въздух. Две фигури се бяха сгърбили в сянката на перилата; той разтърси глава, за да я прочисти, по-високата се изправи и се хвърли към него.

Роджър се олюля назад от удара и се вкопчи в нападателя си. Удариха се в предната мачта и паднаха, после се затъркаляха, като се млатеха слепешката. Хванат в мрежа от шум и удари, той не обърна внимание на откъслечните задъхани думи, които чуваше.

После един ботуш го изрита, след това друг и той пусна противника си, когато двама от екипажа ги разделиха с ритници. Някой хвана другия и го изправи, а Роджър видя на светлина на фенера на боцмана лицето на високия светлокос пътник — съпруга на Мораг Макензи, с потъмнели от ярост зелени очи.

Макензи беше в ужасно състояние — Роджър също, както установи, когато прокара ръка по лицето си и усети сцепената устна, — но по кожата му нямаше пъпки.

— Стига толкова — рече рязко Хъчинсън и мъжът бе запратен безцеремонно към люка.

Моряците изправиха Роджър и го оставиха да се олюлява замаян, докато си свършат работата. Съпротивата бързо беше потушена; макар и въоръжени с породена от отчаянието ярост, пътниците бяха отслабени от шестте седмици в трюма, от болести и недохранването. По-силните бяха пребити, по-слабите избутани обратно, а онези, които имаха шарка…

Роджър погледна през перилата към лунната пътека, която трептеше кротко по водата. Вкопчи се в перилата и повърна, докато вече излизаше само жлъчка, която прогори носа и гърлото му. Водата долу беше черна и празна.

Съсипан и треперещ от изтощение, той тръгна бавно по палубата. Моряците, покрай които мина, мълчаха, но от предния люк се надигна вой, който не спираше — пронизителен и безкраен.

Едва не падна по стълбата към спалното помещение за екипажа, стигна до хамака си, без да отговаря на никакви въпроси, уви се с одеялото през глава и се опита да не чува воя — да не чува нищо.

Но не можа да намери забрава под задушаващите вълнени гънки. Отметна одеялото с разтуптяно сърце и с усещането, че потъва, така силно, че отвори уста да поеме дъх, отново и отново, докато не се замая. Продължи да диша дълбоко, сякаш трябваше да диша и заради онези, които вече не можеха.

— Така е по-добре, момче — бе казал Хъчинсън с неохотно съчувствие, когато го видя да повръща през перилата. — Шарката се разпространява като огън; никой в трюма нямаше да оцелее, ако не бяхме изхвърлили болните.

А това по-добре ли беше от по-бавната смърт от треската? По-добре ли беше за онези, които оставаха? Воят продължаваше, пронизваше тишината, пронизваше дървото и сърцето му.

В ума му просветнаха сцени, като уловени от светкавици на фотоапарат: разкривеното лице на моряка, който падна в трюма; полуотворената уста на малкото момченце, в която се виждаха червени обриви. Бонет, който гледаше всичко това с лицето си на паднал ангел. И тъмната жадна вода, празна под лунната светлина.

Чу се тих тътен, който се плъзна по корпуса и той се сви на трепереща топка, без да усеща задушаващата жега в трюма или сънливото мърморене на мъжа до него. Не, не беше празна. Един моряк бе казал, че акулите никога не спят.

— О, Господи! — каза на глас. — О, Господи! — Трябваше да се помоли за мъртвите, но не можеше.

Обърна се отново, сви се и се опита да избяга, а в ехото на безполезната молитва откри спомен — няколко трескави думи, изпъхтени в ухото му в миговете на сляпата ярост.

За бога, човече — беше казал светлокосият мъж. — За бога, човече, остави я!

Той се изпъна и се скова, облян от студена пот.

Двете фигури в сянката. Отвореният люк към склада, който бе само на двайсет крачки оттам.

— О, Господи! — каза той отново, този път наистина се молеше.

* * *

По средата на вахтата си на следващия ден Роджър откри възможност да слезе в трюма. Не се опита да се скрие; вече бе разбрал, че в затворени пространства нищо не привлича вниманието така като опита да се скриеш.

Ако някой го попиташе, щеше да каже, че е чул шум и е помислил, че товарът се е разместил. Беше близо до истината все пак.

Увисна на ръце от ръба на люка; ако не сложеше стълба, имаше по-малка опасност да го проследят. Спусна се в тъмното и тежкото приземяване разтърси всичките му кости. Ако имаше някого долу, щеше да го чуе, а ако някой решеше да го проследи, поне щеше да е предупреден.

Постоя миг, за да се съвземе след падането, после тръгна предпазливо покрай високите тъмни купчини на товара. Всичко сякаш беше размазано. Не само заради слабата светлина; всичко в трюма вибрираше леко заради треперенето на корпуса. Той дори можеше да го чуе, ако се вслуша внимателно; най-ниския тон от корабната песен.

Тръгна по тесните пътечки между сандъците, покрай огромните кореми на бъчвите с вода. Вдиша; въздухът миришеше на влажно дърво и на чай. Чуваше се някакво шумолене и проскърцване, какви ли не шумове, но не и звук от човешко присъствие. Все пак беше сигурен, че тук има някого.

А ти защо си тук, приятел? — помисли си. Ами ако някой от пътниците бе потърсил убежище тук? Ако някой се бе скрил тук, имаше голяма вероятност да е болен от шарка; Роджър не можеше да му помогне с нищо. Защо изобщо слезе?

Защото не можеше да не провери, това бе отговорът. Нямаше да се обвинява, че не е опитал да спаси болните пътници; нищо не можеше да им помогне и вероятно бързата смърт от удавяне наистина не беше толкова ужасна, колкото бавната агония на болестта. Поне му се искаше да мисли така.

Но не можа да спи. Събитията от нощта го изпълниха с такъв ужас и безсилие, че не успя да намери покой. И сега трябваше да стори нещо, без значение дали може да помогне. Трябваше да провери.

Нещо дребно помръдна в сенките на трюма. Плъх — помисли си и се извърна рефлексивно, за да го стъпче. Това движение го спаси, защото един тежък предмет изсвистя покрай главата му и се приземи с плясък във водата в долната част на кораба.

Той сведе глава и скочи по посока на движението, свил рамене, за да се предпази от следващо нападение. Но тук нямаше къде да се бяга, нито имаше много места за криене. Видя отново движение, скочи и хвана дреха. Дръпна силно и докопа плът. Бързо движение в мрака, вик и след миг той притискаше нечие тяло към преградата, стиснал кокалеста китка. На Мораг Макензи.

— Какво става?

Тя го изрита и се опита да го ухапе, но той не ѝ обърна внимание. Хвана я за тила и я измъкна от сенките към смътната кафеникава светлина на трюма.

— Какво правиш тук?

— Нищо! Пусни ме! Пусни ме, моля те! Моля те, умолявам те, сър… — Тя нямаше силата да се освободи — затова мина към молбите, думите се изливаха полупрошепнати в поток от отчаяние. — В името на вашата майка, сър! Не можете да го направите, моля ви, не можете да ги убиете, моля ви!

— Никого няма да убивам. За бога, замълчи! — каза той и я разтърси леко.

От най-тъмните сенки зад веригата на котвата се чу тъничък плач на изплашено бебе. Тя ахна тихо и го погледна трескаво.

— Те ще го чуят! Господи, човече, пусни ме да отида при него! — Беше така отчаяна, че успя да се освободи и хукна към бебето, като се покатери по огромните ръждиви брънки на веригата на котвата.

Той я последва по-бавно; тя не можеше да избяга — нямаше къде да иде. Откри ги в най-тъмното място, свити до една от огромните греди на корпуса. Имаше едва стъпка разчистено пространство между грубото дърво на корпуса и купчината на веригата. Жената изглеждаше като по-тъмно петно сред чернотата.

— Няма да ви нараня — каза той тихо. Сянката като че ли се сви от него, но не отговори.

Очите му бавно свикваха с тъмното; дори тук проникваше слаба светлина от далечния люк. Едно бяло петно — голата ѝ гърда, която кърмеше детето. Чуваше сученето му.

— Какво правите тук, за бога? — попита той, макар че добре знаеше. Стомахът му се сви и то не заради гадната миризма в трюма. Клекна до нея, като едва се свря в тясното пространство.

— Крия се! — рече тя яростно. — Сигурно вече си го разбрал!

— Детето болно ли е?

— Не! — Тя се сведе над бебето и се отдръпна още повече от него.

— Тогава…

— Има само малък обрив! Всички деца имат, мама тъй ми каза! — Чу страха в гласа ѝ, под яростта на отрицанието.

— Сигурна ли си? — попита той възможно най-внимателно. Посегна колебливо към тъмното петно в ръцете ѝ.

Тя замахна непохватно към него, той се отдръпна и изсъска от болка.

— Господи! Прободе ме!

— Махай се! Кинжалът на мъжа ми е у мен — предупреди го тя. — Няма да ти го дам, първо ще те убия, кълна се!

Вярваше ѝ. Вдигна ръка към устата си и усети вкуса на кръвта си, сладък и солен по езика. Беше само драскотина, но той ѝ повярва. Щеше да го убие или тя самата щеше да умре, което бе много по-вероятно, ако някой от екипажа я откриеше.

Но не, помисли си той. Тя струваше пари. Бонет не би я убил — само щеше да я извлече на палубата, за да гледа как откъсват детето от ръцете ѝ и го хвърлят в морето. Той си спомни тъмните сенки, съпровождащи кораба, и потрепери от студ, който нямаше нищо общо с влажния трюм.

— Няма да ти го взема. Но ако е болен…

— Не е! Кълна се в Светата Дева, не е! — Една малка ръка се стрелна от сенките и стисна ръкава му. — Нали ти казвам, само млечница, вече съм я виждала — стотици пъти! Аз съм най-голямата от девет деца, знам добре какво е да му е лошо на дете, когато му никнат зъби!

Той се поколеба, после внезапно взе решение. Ако тя бъркаше и детето бе болно от шарка, вероятно и тя вече беше заразена; ако я върнеше в трюма, щеше да разпространи болестта. Ако беше права обаче, знаеше не по-зле от нея, че това не би имало значение; всеки обрив би обрекъл детето на смърт.

Тя трепереше, беше на ръба на истерията. Искаше да я докосне, за да я успокои, но размисли. Тя не му вярваше и нищо чудно.

— Няма да те издам — прошепна.

Последва тишина, изпълнена с подозрение.

— Но ще ти трябва храна, нали? И вода. Скоро няма да имаш мляко без вода и тогава какво ще стане с детето?

Чуваше, че дишането ѝ е накъсано. Тя беше болна, но незадължително от шарка; всички пътници в трюма кашляха и кихаха — влагата беше засегнала дробовете им.

— Покажи ми го.

— Не! — Очите ѝ блестяха в тъмното, изпълнени със страх, като на пленен плъх. Горната ѝ устна се бе извила, разкривайки малки бели зъби.

— Кълна се, че няма да ти го взема. Но трябва да го видя.

— В какво се кълнеш?

Той потърси из паметта си подходяща келтска клетва, но се отказа и рече първото, което му хрумна:

— В живота на моята жена и в неродените си синове.

Първо усети съмнението, но после напрежението ѝ отслабна; едно кръгло коляно се притисна към крака му, когато тя се раздвижи леко. Сред веригата на котвата нещо изшумоля. Този път наистина бяха плъхове.

— Не мога да го оставя сам тук, докато открадна храна. — Видя, че тя накланя глава към шума. — Ще го изядат жив; вече ме ухапаха в съня ми гадните твари.

Той протегна ръце, като се вслушваше в звуците от палубата. Едва ли някой щеше да слезе тук, но дали нямаше скоро да забележат отсъствието му?

Тя още се колебаеше, накрая притисна пръст към гърдата си и откачи устата на детето от нея. То изскимтя в протест и се размърда леко, когато той го взе.

Не беше държал често бебета; усещането от малкото мръсно вързопче беше стряскащо — то бе хем неподвижно, хем живо, меко, но твърдо.

— Дръж му главата!

— Държа я. — Той обхвана с длан топлата кръгла глава и се отдръпна крачка-две назад, за да огледа детето на смътната светлина.

Бузите му бяха покрити с червеникав обрив с бели връхчета — приличаше точно на едра шарка и той усети тръпката на отвращение. Въпреки имунитета, се искаше кураж да се докоснеш до заразен, без да потрепериш.

Огледа детето, после внимателно разви пелената, без да обръща внимание на възраженията на майката. Плъзна ръка под дрешката му и усети мокрия парцал между пухкавите крачета, а после и гладката копринена кожа по гърдите и стомаха.

Детето наистина не изглеждаше много болно; очите му бяха ясни и макар че имаше треска, не гореше като детето, което бе държал предната нощ. Бебето наистина скимтеше, но риташе силно с малките си крачета. Това не бяха спазми на умиращо дете.

Най-малките си отиват бързо — беше му казала Клеър. — Нямаш представа колко бързо протича болестта, когато няма какво да ѝ противостои. Имаше някаква представа след снощи.

— Добре — рече той накрая. — Мисля, че може би си права. — По-скоро усети, отколкото видя как тя отпуска ръка — беше приготвила кинжала за удар.

Подаде ѝ детето едновременно неохотно и с облекчение. И внезапно с ужас осъзна отговорността, която бе поел.

Мораг успокояваше детето, притискаше го към гърдите си, докато бързо го повиваше отново.

— Сладък Джеми, ти си добро момченце. Тихо, тихо, всичко ще е наред, мама е тук.

— Колко време? — прошепна Роджър, като я докосна по ръката. — Колко време трае този обрив, ако е от млечница?

— Четири-пет дни — прошепна тя. — Но само след два дни ще се промени, ще стане по-слаб. Всеки ще види, че не е шарка. Тогава ще мога да изляза.

Два дни. Ако беше шарка, детето щеше да е мъртво след два дни. Но ако не беше — можеше да се справи. Тя също.

— Ще успееш ли да останеш будна толкова време? Плъховете…

— Да, ще мога. — Той се изправи и ѝ подаде ръка. След миг на колебание тя я пое и също се изправи. Беше дребна, стигаше едва до рамото му, а ръката ѝ бе като детска — в сенките приличаше на малко момиченце, което стиска куклата си.

— На колко си години? — попита той внезапно.

Зърна блясъка на изненаданите ѝ очи и после бели зъби.

— Вчера бях на двайсет и две — каза тя сухо. — Днес сигурно съм на сто.

Малката влажна ръка се отдръпна от неговата и тя се стопи отново в мрака.

39.

Хазарт

През нощта падна мъгла. Призори корабът се носеше през така плътен облак, че морето не се виждаше зад перилата. Само свистенето на корпуса показваше, че „Глориана“ все още плава във вода, а не във въздух.

Нямаше слънце, вятърът бе слаб; платната висяха и потреперваха от преминаването на въздуха. Потиснати от мъглата, мъжете вървяха по палубата като призраци, изникваха внезапно от нея и се стряскаха взаимно.

Това обаче бе добре дошло за Роджър. Така можеше да върви почти незабелязано из кораба и да се плъзне в трюма, скрил в ризата си храната, която бе отделил от своята дажба.

Мъглата бе проникнала и долу; лепкави бели пипала докоснаха лицето му, носеха се между огромните бъчви с вода и висяха до краката му. Тук беше по-тъмно от всякога. Прашно-златистият сумрак бе заменен от черно-кафявото на студа и влажното дърво.

Детето спеше; Роджър видя само извивката на бузката му, все още опъстрена с червени пъпки. Изглеждаха възпалени. Мораг забеляза съмнението в погледа му, но не каза нищо, само хвана ръката му и я притисна към вратлето на бебето.

Усети пулса му под пръста си, туп-туп-туп, и леките гънки на кожата, която беше топла, но влажна. Успокоен, той се усмихна на Мораг и тя също леко изви устни.

След месец в трюма тя беше слаба и мръсна; последните два дни бяха отпечатали постоянни бръчки от страх по лицето ѝ. Косата ѝ провисваше мръсна, мазна и пълна с въшки. Очите ѝ бяха натежали от умора и тя миришеше на фекалии и урина, на вкиснато мляко и застояла пот. Устните ѝ бяха изопнати и бледи, като цялото ѝ лице. Роджър я хвана внимателно за раменете, наведе се и я целуна по устата.

На върха на стълбата се обърна назад. Тя още стоеше там и го гледаше с детето в ръцете си.

Палубата бе притихнала, чуваше се само мърморенето на кормчията и боцмана, невидими зад руля. Роджър затвори внимателно люка и сърцето му отново започна да бие по-бавно. Допирът ѝ още сгряваше ръцете му. Два дни. Може би три. Вероятно щяха да успеят. Поне се бе убедил, че детето няма шарка.

Нямаше причина някой да слиза скоро в трюма — бъчва с прясна вода бе извадена предния ден. Можеше да продължи да я храни. Ако тя успееше да остане будна достатъчно дълго… Острият звън на корабната камбана прониза мъглата, напомняне за времето, което сякаш бе спряло да съществува, защото изтичането му не бе отбелязвано от смятана на светлина и мрак.

Чу го, когато прекосяваше кърмата; внезапно силно уууш в мъглата зад перилата, съвсем наблизо. В следващия миг корабът потрепери леко, защото дъските му застъргаха в нещо огромно.

— Кит! — чу се вик от високото. Видя двама мъже близо до главната мачта, просто силуети в мъглата. Щом чуха вика, те застинаха и той осъзна, че се е сковал.

Отново се чу уууш съвсем наблизо, и пак — малко по-далеч. Екипажът на „Глориана“ се смълча, всички рисуваха в ума си невидимата карта, очертавана от гръмките издихания, по която корабът се движеше през подвижни плитчини, планини от тиха, интелигентна плът.

Колко ли са големи, запита се Роджър. Достатъчно големи, за да повредят кораба? Напрегна очи в напразен опит да види нещо през гъстата мъгла.

Отново се чу толкова силен тътен, че перилата потрепериха под ръцете му, следван от дълго, дрезгаво стържене, което разтресе дъските. Отдолу се чуха приглушени викове; хората в трюма сигурно бяха точно до тях, само дъските на корпуса ги деляха от китовете — само един удар и морето щеше да нахлуе. Дебелите три инча дъбови греди изглеждаха тънки като салфетки пред огромните зверове, които плаваха покрай тях и издишаха невидими в мъглата.

— Мидите — каза тих ирландски глас от мъглата зад него. Роджър подскочи и скоро пред него се материализира силуетът на Бонет. Капитанът стискаше пура между зъбите си и държеше запалена клечка от камбуза, която озаряваше лицето му с червена светлина. Стърженето отново накара дъските да потреперят.

— Трият се в корпуса, за да се отърват от паразитите — каза небрежно Бонет. — За тях ние сме просто плаващ камък. — Дръпна силно, за да разпали пурата и издиша ароматен дим. После хвърли горящата клечка през борда. Тя изчезна в мъглата като падаща звезда.

Роджър издиша само малко по-тихо от китовете. Дали капитанът го бе видял да излиза от трюма?

— Значи няма да повредят кораба, така ли? — попита той.

Бонет пуши известно време в мълчание, концентрираше се върху разпалването на пурата. Без сиянието на пламъка сега той бе само сянка, маркирана единствено от горящото връхче на пурата.

— Кой знае? — рече накрая, между зъбите му излетяха облачета дим. — Всеки от тези зверове може да ни потопи, ако има ум за такова нещо. Веднъж видях един кораб — или остатъците от него, разбит на парчета от разгневен кит. Само три стъпки от палубата и част от рейка бяха останали по водата. Потънал с всички моряци, двеста души.

— Не изглеждате притеснен от подобна вероятност.

Бонет издиша шумно дима между свитите си устни, като ехо на въздишките на китовете.

— Тревогите само хабят сили. Мъдрият оставя онова, което не може да промени на боговете и се моли Дану да е с него. — Капитанът се обърна към него. — Знаеш ли коя е Дану, Макензи?

— Дану ли? — повтори глупаво Роджър, после се сети за стара песничка, която долетя от мъглите на детството му — беше я научил от госпожа Макензи. — Ела при мен, Дану, промени късмета ми. Дай ми смелост. Дай ми богатство — и любов.

Зад пурата се чу развеселено сумтене.

— О, и дори не си ирландец. Но от пръв поглед разбрах, че си учен човек, Макензи.

— Знам коя е Дану Носителката на късмета — каза Роджър с надеждата, че точно тази келтска богиня ще е на негова страна. Отстъпи назад, за да си тръгне, но една ръка стисна китката му.

— Учен човек — повтори тихо Бонет, гласът му вече не звучеше никак небрежно, — но без капка мъдрост. А молиш ли се, Макензи?

Той се напрегна, усети силата на Бонет и не се отдръпна. Тялото му разбра преди него, че се задава схватка.

— Казах, че мъдрият не се тревожи за неща извън неговата власт, но на този кораб, Макензи, всичко е под моята власт. — Стисна още по-силно китката му. — И всеки.

Роджър издърпа ръката си. Беше сам, знаеше, че няма да получи помощ, нито можеше да избяга. Нямаше да има помощ отвъд този кораб и дори в него, Бонет беше прав — всичко тук бе под неговата власт. Ако умреше, нямаше да може да помага на Мораг — но този избор вече бе направен.

— Защо? — попита Бонет, звучеше само леко заинтригуван. — Жената не е хубавица. А и такъв учен мъж… би ли рискувал кораба и търговията ми само заради едно топло тяло?

— Не го рискувам. — Думите излязоха дрезгави заради пресъхналото му гърло. Нападни ме — помисли си и ръцете му се свиха в юмруци. — Нападни ме и ми дай шанс да те отнеса със себе си. — Детето няма шарка — само безвреден обрив.

— Ще ми простиш, че предпочитам моето невежо мнение пред твоето, Макензи, но аз съм капитанът тук. — Гласът още бе тих, но отровата в него — съвсем ясна.

— Но това е дете, за бога!

— Така е — и не струва нищо.

— Не струва за теб!

Настъпи миг тишина, нарушен само от далечното свистене в празната белота.

— А каква стойност има за теб? — попита гласът. — И защо?

Заради топлината на едно тяло. Да, заради това. Заради човещината, заради спомена за нежност, заради това да усетиш упоритостта на живота пред лицето на смъртта.

— От жалост — каза той. — Тя е бедна; няма кой да ѝ помогне.

Ароматът на тютюн го облъхна, наркотичен и опияняващ. Той го вдиша и почерпи сила от него.

Бонет помръдна и Роджър помръдна, подготвяше се. Но не дойде удар; сянката бръкна в джоба си, една призрачна ръка извади нещо, което проблесна на разсеяната светлина от фенера — монети, боклучета и проблясък сякаш на скъпоценен камък. После капитанът извади един сребърен шилинг и прибра останалото в джоба си.

— Жалост, значи — рече той. — А комарджия ли си, Макензи?

Вдигна шилинга и го пусна, Роджър го хвана рефлексивно.

— Да играем тогава за живота на детето — рече Бонет, развеселеният тон се бе завърнал. — Облог между джентълмени, нека го наречем така, а? Ези — живее, тура — умира.

Монетата беше топла и солидна в дланта му, съвсем чуждо нещо в този свят на влага и студ. Дланите му бяха хлъзгави от пот и все пак умът му бе станал студен и остър, фокусиран.

Ези — живее, тура — умира — помисли си почти спокойно. И нямаше предвид детето в трюма. Погледна към гърлото и слабините на другия мъж; скок, хващане за гърлото, удар и блъскане — перилата бяха само на крачка от тях, а отвъд бяха пустотата и китовете.

Сред тези мисли нямаше място за страха. Той видя как монетата се завърта във въздуха, сякаш хвърлена от чужда ръка, после пада на палубата. Мускулите му се свиха бавно, от само себе си.

— Като че ли Дану е на твоя страна — каза тихият ирландски глас на Бонет, сякаш отнякъде много, много далече, когато се наведе да вземе монетата.

Осъзнаването едва сега започна да разцъфва в гърдите на Роджър, когато капитанът стисна рамото му и го обърна надолу по палубата.

— Повърви малко с мен, Макензи.

Нещо се бе случило с коленете му; имаше чувството, че ще поддадат на всяка крачка, и все пак някак оставаше прав и вървеше редом със сянката. Корабът бе тих, палубата бе на мили далеч под краката му; но морето отвъд беше живо и дишащо същество. Усещаше и своя дъх, който надигаше гърдите му заедно с палубата, и се почувства сякаш тялото му няма граници. Сякаш бе едно с дървото под краката му или с водата, с всичко около него.

Измина известно време, преди да осъзнае думите на Бонет и тогава установи, леко развеселено, че той му разказва живота си — тихо и някак съвсем делово.

Останал сирак още много малък, в Слайго, бързо се научил да се грижи за себе си, работил като юнга на търговски кораби. Но една зима нямало достатъчно кораби и той си намерил работа в Инвърнес, да копае основите на голяма къща близо до града.

— Бях само на седемнайсет — каза Бонет. — Най-младият сред работниците. Не знам защо ме мразеха. Може би заради маниерите ми, които бяха доста груби или ми завиждаха за ръста и силата; те всичките бяха кльощави и бледи. Или пък защото момичетата ми се усмихваха. Или може би защото бях чужденец.

— Знаех, че не ме обичат — не знаех само колко много не ме обичат, до един ден, когато избата бе изкопана и трябваше да се полагат основите.

Бонет спря да дръпне от пурата си, за да не изгасне. Изпусна дим от ъгълчетата на устата си, бели струйки, които се закъдриха около главата му и се сляха с мъглата.

— Бяха изкопани траншеите — продължи той, стиснал пурата между зъбите си, — и бяхме започнали стените; големите камъни на основата вече бяха положени. Бях ходил да ям и тъкмо се връщах там, където спяхме, когато за моя изненада ме хванаха двама от младежите, с които работех. Имаха бутилка; седнаха до стената и ме накараха да пия с тях. Трябваше да се сетя, защото се държаха приятелски като никога. Но аз пих и пих отново, и много бързо се напих. Тогава не можех да нося на пиене, защото нямах пари да си купувам. Бях вече много замаян, когато ме хванаха за ръцете и ме поведоха по улицата. После ме блъснаха към недостроената стена и за моя изненада се озовах във влажната плъст на избата, която сам бях копал.

— Всички се бяха събрали, всички работници. С тях имаше още един; държеше фенер и когато го вдигна, видях, че е Гламавия Джоуи. Той беше просяк, който живееше под моста — нямаше зъби и ядеше гнила риба и плаващите мръсотии по реката, миришеше по-зле и от трюм, пълен с роби.

— Бях така замаян от уискито и падането, че останах да лежа там, едва ги чувах какво говорят — май спореха, защото водачът на бандата беше ядосан, че са ме довели. Каза, че гламавият ще свърши работа; и слава богу. Но тези, които ме доведоха, настояваха да съм аз. Просякът можел да липсва на някого. После се разсмяха и казаха, че тъкмо нямало да ми плаща седмичната надница. Тогава започнах да осъзнавам, че смятат да ме убият.

— Бяха говорили за това и преди, докато работехме. За жертвоприношение за основите, за да не се тресе земята и да се срутят стените. Аз не ги слушах, но дори и да ги бях слушал, пак не би ми минало през ума, че смятат да сторят нещо повече от това да заколят петел и да го заровят вътре, както се прави обичайно.

Не беше погледнал към Роджър по време на целия си монолог, взираше се в мъглата сякаш събитията, които описваше, се случваха отново някъде точно пред бялата завеса.

Дрехите на Роджър вече висяха влажни по тялото му, напоени с мъгла и студена пот. Стомахът му се свиваше и вонята от трюма сякаш бе вонята на Гламавия Джоуи в избата.

— Та те се разправяха известно време — продължи Бонет — и просякът започна да скимти, защото искаше още пиене. Накрая водачът каза, че не си струвало толкова приказки, щял да хвърля чоп. Извади монета от джоба си и ми каза през смях: „Кое си избираш, ези или тура?“

— Бях твърде зле, за да продумам; небето бе черно и се въртеше, пред очите ми просветваше светлина като падащи звезди. Затова той избра вместо мен: ако се падне главата на Джорди, ще живея, ако се падне задникът му — ще умра. И хвърли шилинга във въздуха. Падна в пръстта до главата ми, но нямах сили да се обърна и да погледна. Той се наведе и изсумтя, после се изправи, без да ми обръща внимание.

Бавната им разходка бе стигнала до кърмата. Бонет спря там и опря ръце на перилата. После извади пурата от устата си.

— Те издърпаха гламавия до стената и го накараха да седне до нея. Още помня глупавото му лице — каза той тихо. — Той отпи и се захили към тях, устата му бе отворена — отпусната и влажна, като оная работа на дърта курва. След миг един камък полетя от върха на стената и му размаза главата.

По космите по тила на Роджър се бяха събрали капки влага; той усети как потичат надолу, една по една, и студът плъзна по гърба му.

— Обърнаха ме по лице и ме удариха — продължи все така безстрастно Бонет. — Когато се свестих, бях на дъното на рибарска лодка. Рибарят ме остави на брега близо до Питърхед и ми каза най-добре да си намеря кораб — виждало се, че не ставам за сушата.

Държеше пурата и я перна леко с пръст, за да изтръска пепелта.

— Дори ми бяха дали надницата — рече той. — Намерих шилинга в джоба си. О, честни мъже, няма спор.

Роджър се наведе към перилата и се вкопчи в дървото, единственото солидно нещо в този потънал в бяла мекота свят.

— А върнахте ли се на сушата? — попита той, гласът му бе неестествено спокоен.

— Питаш дали ги намерих. — Бонет се обърна и се облегна на перилата, полуизвърнат към Роджър. — О, да. След години. Един по един. Но ги намерих всичките. — Отвори ръката, в която стискаше монетата, и я вдигна замислено пред себе си, наклони я леко и среброто проблесна на светлината на фенера.

— Ези — живееш, тура — умираш. Справедливо е, нали, Макензи?

— За тях ли?

— За теб.

Мекият ирландски глас беше безстрастен, сякаш говореше за времето.

Сякаш в сън, Роджър усети отново тежестта на шилинга и ръцете си. Чу съсъска на водата по корпуса, дишането на китовете и дишането на Бонет, когато дръпна от пурата. Седем кита ще заситят Кирийн Кройн.

— Равен шанс — каза Бонет. — Веднъж вече извади късмет, Макензи. Да видим дали Дану ще е на твоя страна отново, или този път ще дойде Душегубецът?

Мъглата се бе сгъстила над палубата. Нищо не се виждаше, освен огънчето на пурата — горящ циклоп в белотата. Този човек може би наистина беше дявол, едното му око бе затворено пред човешкото нещастие, а другото — отворено към мрака. И ето го Роджър, стои буквално между дявола и дълбокото синьо море, а съдбата му зависи от среброто в шепата му.

— Това е моят живот, аз ще избера — каза той и се изненада от спокойствието в гласа си. — Избирам тура. — Хвърли монетата, хвана я и я плесна силно на опакото на другата си длан, като скри под ръката си и нея, и неизвестната присъда.

Затвори очи и си помисли за Бриана. Съжалявам — каза ѝ безмълвно и вдигна ръка.

Топъл дъх мина по кожата му и после усети хладно място, когато монетата изчезна от дланта му. Не помръдна, не отвори очи.

Мина известно време, преди да осъзнае, че е сам.

Девета част

Страст

40.

Загубена девственост

Уилмингтън, колония Северна Каролина,

1-ви септември 1769 г.

Това беше третата атака на болестта на Лизи. Тя като че ли се съвзе след първата силна треска и след един ден възстановяване настоя, че може да пътува. Бяха изминали едва ден езда от Чарлстън, преди треската да се завърне.

Бриана спъна конете и направи набързо лагер близо до малко поточе, после слиза няколко пъти до него през нощта, като драпаше нагоре-надолу по калния бряг в тъмното, за да носи вода в малко канче. Капеше по малко в гърлото на Лизи и мокреше пламналото ѝ тяло. Не се страхуваше от тъмната гора или от спотайващите се в нея животни, а от мисълта, че Лизи може да умре сред пущинака, на мили от всякаква помощ. Тази мисъл я ужасяваше толкова, че ѝ идваше да хукне обратно към Чарлстън още щом Лизи бе в състояние да седи на коня.

До сутринта обаче треската премина и макар че беше бледа и слаба, Лизи вече можеше да язди. Бриана се колебаеше, накрая реши да продължат към Уилмингтън. Поривът, който я бе тласкал по целия път дотук, бе станал още по-силен; тя трябваше да намери майка си не само заради себе си, но и заради Лизи.

Навремето, когато бе все на задната редица на снимките на класа, тя не бе оценявала ръста си, но започна да усеща преимуществата на височината и силата си, когато порасна. И колкото повече време минаваше на това ужасно място, толкова по-силно ги оценяваше.

Опря се на рамката на леглото, когато извади нощното гърне изпод малкия бял задник на Лизи. Лизи беше кльощава, но изненадващо тежка и почти в безсъзнание. Тя изстена и потрепери, а тръпката бързо прерасна в силна конвулсия от студ.

Треперенето вече започваше да отслабва, макар че зъбите ѝ още бяха стиснати така здраво, че челюстите ѝ изпъкваха под кожата.

Малария, помисли си Бриана за десети път. Сигурно беше това, щом постоянно се завръщаше. Няколко малки розови подутини по шията на Лизи свидетелстваха за комарите, които ги бяха нападнали още щом „Филип Алонсо“ се приближи до сушата. Стигнаха до брега твърде на юг и изгубиха три седмици в бродене из плитките води към Чарлстън, измъчвани непрестанно от кръвожадните насекоми.

— Сега малко по-добре ли си?

Лизи кимна немощно и се опита да се усмихне, но само заприлича на бяла мишка, която е изяла отровна примамка.

— Искаш ли вода, скъпа? Опитай малко, една глътка само. — Бриана поднесе чашата към устата ѝ. Изпита странно усещане за дежа вю и осъзна, че гласът ѝ е ехо на майчиния глас, и думите, и тонът. Това ѝ се стори странно успокояващо, сякаш майка ѝ някак стоеше зад нея и говореше чрез нея.

Но ако говореше майка ѝ, щеше да последва аспирин с вкус на портокал, малка таблетка, която може да бъде изсмукана с удоволствие, почти като лакомство, и болката и треската щяха да отслабнат така бързо, както сладостта се разливаше по езика ѝ. Бриана хвърли поглед към дисагите, които се издуваха в ъгъла. Там нямаше аспирин. Джени бе изпратила малко вързопче с „най-необходимото“, но лайката и ментата само караха Лизи да повръща.

При малария се даваше хинин; от това имаше нужда. Но тя нямаше никаква представа как наричаха сега хининът; или как се приема. Маларията беше стара болест обаче, а хининът се добиваше от растения — със сигурност един лекар щеше да има, както и да го наричаха?

Единствено надеждата, че могат да намерят медицинска помощ, я крепеше при поредното повръщане на Лизи. Тъй като не искаше да спират отново по пътя, тя я бе качила пред себе си и я придържаше на коня, като държеше юздите на нейния. Лизи ту пламваше от температура, ту се тресеше от студ, и двете пристигнаха в Уилмингтън напълно изтощени.

Вече бяха тук, в самия град, и въпреки всичко помощта бе все така недостъпна. Бри погледна със свити устни към масичката до леглото. Там лежеше мокра кърпа, по която имаше кървави петна.

Ханджийката само погледна Лизи и веднага изпрати да извикат аптекаря. Въпреки че знаеше от майка си колко примитивно е нивото на медицината по това време, Бриана все пак изпита облекчение, когато го видя.

Той беше добре облечен младеж с добри обноски и относително чисти ръце. Колкото и да бе невеж, сигурно знаеше за треските поне колкото нея. И по-важното — вече не се чувстваше сама в грижите за Лизи.

От скромност тя излезе от стаята, когато аптекарят отметна чаршафа, за да проведе прегледа, и едва когато чу леките писъци, отвори рязко вратата и видя, че той държи ножче, а Лизи е бяла като тебешир и от сгъвката на лакътя ѝ се стича кръв.

— Но това се прави, за да се източат хуморите, госпожице! — обясняваше ѝ аптекарят, като се опитваше да прикрие както себе си, така и тялото на пациентката си. — Нима не разбирате? Трябва да се източат хуморите! Ако не се направи, горещата жлъчка ще отрови органите ѝ и ще изпълни цялото ѝ тяло, а тогава ще умре!

— Ти ще умреш, ако не се махнеш — информира го Бриана през зъби. — Разкарай се веднага оттук!

Лечебният му плам отстъпи пред чувството за самосъхранение и той си грабна сандъчето и се изнесе с достойнство, като спря в подножието на стълбите и изкрещя страховити предупреждения.

Те още кънтяха в ушите ѝ, докато слизаше да вземе вода от кухнята. Повечето думи на аптекаря бяха плод просто на невежество — дърдореше за хумори и лоша кръв, — но имаше и нещо, което се завръщаше с неприятна мощ:

— Ако не се обърнете веднага към някого за помощ, госпожице, може да обречете прислужницата си на смърт! — извика той, извърнал възмутената си физиономия към мрака на стълбището. — Не знаете как да се грижите за нея сама!

Така беше. Не знаеше дори от какво е болна Лизи; аптекарят го нарече „тръпки“, а пък ханджийката говореше за „пригаждане“. Беше обичайно имигрантите да боледуват често, защото тук бяха изложени на непознати досега болести. От някои коментари на ханджийката ѝ се стори, че е съвсем обичайно и въпросните емигранти да не оцеляват след тази период на пригаждане.

Легенът се наклони и плисна гореща вода върху китките ѝ. Водата бе единственото, с което разполагаше. Бог знаеше дали кладенецът зад хана е чист или не; по-добре беше да използва вряла вода от казана и да я изчака да изстине; покапа малко между сухите напукани устни на Лизи, после сложи отново момичето в леглото. Обърса с вода лицето и шията ѝ, отметна завивката и намокри нощната ѝ риза — малките зърна на гърдите ѝ стърчаха като тъмни розови връхчета под нея.

Лизи успя да се усмихне леко, клепачите ѝ натежаваха и тя затвори очи с въздишка. Заспа напълно отпусната, като парцалена кукла.

Бриана имаше чувството, че нейният собствен пълнеж е изваден. Издърпа едно столче до прозореца и седна на него; облегна се на перваза в напразен опит да поеме чист въздух. Защото въздухът се стелеше върху тях като плътно одеяло по целия път от Чарлстън — нищо чудно, че бедната Лизи се бе прекършила под тежестта му.

Тя почеса едно ухапване по бедрото си; насекомите не я харесваха толкова, колкото Лизи, но и тя бе получила няколко ухапвания. Маларията не беше опасна за нея, тя бе ваксинирана, както и срещу тиф, холера и всичко каквото можа да се сети. Но нямаше ваксини за треска денга или за десетките други заболявания, които витаеха в плътния въздух като зли духове. Колко ли от тях се разпространяваха от комарите?

Тя затвори очи и облегна глава на дървената рамка, попивайки струйките пот по ключицата си с ризата. Усещаше миризмата си; откога носеше тези дрехи? Нямаше значение, беше останала будна два дни и две нощи и бе твърде изморена, за да се съблича, камо ли да се мие.

Треската на Лизи сякаш отмина, но докога? Ако продължаваше да се завръща така, със сигурност щеше да убие дребната прислужница. Тя вече бе изгубила всички килограми, които успя да качи по време на пътуването и светлата ѝ кожа започваше да става жълтеникава на слънчевата светлина.

В Уилмингтън нямаше да намерят помощ. Бриана изправи гръб, протегна се и усети как костите на гърба ѝ се наместват. Изморена или не, можеше да стори само едно. Трябваше бързо да открие майка си.

Щеше да продаде конете и да намери лодка, която да ги откара по реката. Дори ако треската се завърнеше, щеше да може да се грижи за Лизи на лодката така, както и в тази гореща и смрадлива малка стая, а и щяха да пътуват към целта си.

Стана, наплиска лицето си с вода и отметна мократа от пот коса. Разхлаби смачканите бричове, събу ги и започна замаяно да крои планове.

Лодка по реката. Сигурно по реката щеше да е по-хладно. Няма да яздят повече; мускулите на бедрата я боляха от четирите дни на седлото. Щяха да плават до Крос Крийк, за да намерят Джокаста Макензи.

— Леля — промърмори тя и се олюля леко, когато посегна към маслената лампа. — Пралеля Джокаста. — Представи си мила белокоса старица, която щеше да ги посрещне така радостно, както я посрещнаха в Лалиброх. Семейство. Щеше да е толкова хубаво отново да има семейство. Роджър пак се появи в мислите ѝ и тя решително го прогони; нямаше време да мисли за него сега.

Малък облак насекоми висеше над пламъка на свещта и стената зад нея бе опъстрена с подобните на стрели форми на молци и мушици, които почиваха от блуждаенето си. Тя изгаси свещта, която бе само малко по-гореща от въздуха в стаята и свали ризата през главата си в тъмното.

Джокаста щеше да знае къде точно са Джейми Фрейзър и майка ѝ — щеше да ѝ помогне да стигне до тях. За първи път, откакто мина през камъните, мислеше за Джейми Фрейзър без любопитство или трепет. Сега нищо друго нямаше значение, освен да открие майка си. Тя щеше да знае какво да стори за Лизи; майка ѝ щеше да знае как да се погрижи за всичко.

Тя постели завивката на пода и легна гола върху нея. Заспа след миг и засънува планини и чист бял сняг.

* * *

До следващата вечер нещата се подобриха. Треската наистина си беше отишла отново и Лизи бе слаба, но с ясен ум и толкова хладна, колкото времето позволяваше. Възстановена от нощния сън, Бриана си изми косата и избърса тялото си с мокра кърпа, после плати на ханджийката да наглежда Лизи докато тя, облечена с бричове и жакет, отиде да си свърши работата.

Отне ѝ почти целия ден — и изтърпя много ококорени очи и зейнали усти, когато мъжете осъзнаваха, че е жена, — докато продаде конете на цена, за която се надяваше, че е справедлива. Беше чула за човек на име Вьорст, който превозвал пътници от Уилмингтън до Крос Крийк с лодката си. Не успя да го открие преди мръкнало обаче — не смяташе да се мотае по пристанището през нощта, дори с бричове. На сутринта щеше да има достатъчно време.

Когато се върна в хана по залез, Лизи беше на долния етаж и ханджийката я хранеше с хапки от пудинг и пиле фрикасе.

— По-добре си! — възкликна Бриана. Лизи кимна усмихната и преглътна хапката си.

— Така е, чувствам се по-добре, а госпожа Смутс бе така любезна да ми позволи да изпера всичките ни неща. О, толкова е хубаво да съм чиста отново! — каза тя пламенно и сложи бледата си ръка на кърпичката си, която изглеждаше току-що изгладена.

— Не биваше да переш и гладиш — скара ѝ се Бриана, като седна на пейката до нея. — Още си изтощена, пак ще се разболееш.

Лизи я погледна и устните ѝ се извиха леко в усмивка.

— Е, нали не искаме да се срещнем с баща ви с мръсни дрехи. Макар че и най-мръсната рокля ще е по-добра от това, с което сте сега. — Тя огледа укорително бричовете на Бриана; никак не одобряваше склонността на господарката си към мъжки дрехи.

— Да се срещнем с баща ми? Лизи, да не си чула нещо?

Лизи я погледна самодоволно.

— Чух. И то защото прах. Татко все казваше, че добродетелта се възнаграждава.

— Сигурна съм, че е така — каза сухо Бриана. — Какво си разбрала и как?

— Ами тъкмо бях простряла фустата ви — онази хубавата, с дантелата по подгъва…

Бриана взе малка каничка с мляко и я вдигна заплашително над главата ѝ. Лизи изписка и се отдръпна със смях.

— Добре! Ще кажа! Ще кажа!

Докато перяла, един от клиентите на кръчмата излязъл на двора да пуши лула, защото денят бил хубав. Той се възхитил на домакинските умения на Лизи и започнали разговор, при който станало ясно, че този джентълмен — някой си Андрю Макнийл — не само бил чувал за Джеймс Фрейзър, но и добре го познавал.

— Така ли? И какво каза? Този Макнийл още ли е тук?

Лизи протегна ръка и направи лек възпиращ жест.

— Ще го разкажа възможно най-бързо. Не, не е тук; опитах се да го убедя да остане, но той трябваше да тръгне за Ню Берн с пощенския кораб и не можеше да се бави. — Тя бе развълнувана почти колкото Бриана; бузите ѝ още бяха бледи и хлътнали, но върхът на носа ѝ розовееше.

— Господин Макнийл познава баща ви и леля ви Камерън — каза, че е много богата дама с огромна къща, много роби и…

— Това няма значение, какво каза за баща ми? Спомена ли майка ми?

— Клеър — отвърна триумфално Лизи. — Нали казахте, че така се казва майка ви? Попитах и той рече, че госпожа Фрейзър се казва Клеър. И била голяма лечителка — нали казахте, че майка ви е лекар? Рече още, че я е видял как прави страховита операция на един мъж, разпорила го на масата за вечеря, отрязала му топките и после ги зашила обратно точно на местата. И всички гости я гледали!

— О, да, това е майка ми. — В ъгълчетата на очите ѝ имаше сълзи, вероятно от смях. — Те добре ли са? Той виждал ли ги е наскоро?

— О, това е най-хубавото! — Лизи се наведе напред ококорена заради важната новина. — Той е в Крос Крийк — баща ви, господин Фрейзър! Един негов познат щял да бъде съден за нападение и баща ви слязъл в града да свидетелства. — Тя попи с кърпичката потта от слепоочието си. — Господин Макнийл каза, че съдът щял да заседава отново следващия понеделник, защото съдията бил болен и друг щял да дойде от Идънтън, та го чакали.

Бриана отметна кичур коса и издиша силно, не смееше да повярва на късмета си.

— Следващият понеделник… сега е събота. Господи, колко ли време се пътува дотам по реката?

Лизи се прекръсти набързо, за да обезвреди факта, че господарката ѝ бе произнесла напразно името Господне, но бе развълнувана като нея.

— Не знам, но госпожа Смутс каза, че синът ѝ веднъж ходил дотам… можем да го питаме.

Бриана се завъртя на пейката, за да огледа стаята. Мъже и момчета бяха започнали да се събират по смрачаване. Отбиваха се да пийнат или да хапнат на връщане от работа и сега в тясното пространство имаше двайсетина души.

— Кой е младият Смутс? — попита Бриана и изви врат да огледа хората.

— Ами момъкът с хубавите кафяви очи. Да го доведа ли? — Набрала смелост от вълнението, Лизи стана и тръгна през тълпата.

Бриана още държеше каничката с мляко, но не направи опит да налее в чашата си. Гърлото ѝ бе твърде свито, за да може да преглъща. След малко повече от седмица!

* * *

Уилмингтън се стори на Роджър малък град. На колко места можеше да бъде тя все пак? Ако изобщо беше тук. Помисли си, че има вероятност; като поразпита в пристанищните кръчми на Ню Берн, разбра, че „Филип Алонсо“ е стигнал до Чарлстън само десет дни преди „Глориана“ да пусне котва в Идънтън.

На Бриана можеше да ѝ е отнело от два дни до две седмици да стигне от Чарлстън до Уилмингтън — ако се приемеше, че наистина бе тръгнала насам.

— Тя е тук — промърмори той. — По дяволите, знам, че е тук! — Дали това убеждение бе резултат от дедукция, интуиция, надежда или най-обикновен инат нямаше значение — Роджър се вкопчи за него като удавник.

Той самият бе пътувал доста лесно от Идънтън до Уилмингтън. Когато разтоварваха „Глориана“, внесе един сандък с чай в склада, остави го, излезе през вратата и върза мократа от пот кърпа на главата си. Още щом следващият мъж го подмина, той стъпи на пристана, обърна се надясно, вместо наляво и след секунди вече вървеше по тясната павирана уличка, която водеше към града. На следващата сутрин си намери работа като товарач на малък кораб, който караше стоки за флота от Идънтън до главното депо в Уилмингтън, откъдето ги товареха на по-голям кораб за Англия.

Слезе от кораба в Уилмингтън, без дори да се замисли. Нямаше време за губене; трябваше да намери Бриана.

Знаеше, че е тук. Фрейзърс Ридж беше в планината; тя имаше нужда от водач, а Уилмингтън бе най-вероятното пристанище, където можеше да намери такъв. А ако беше тук, някой щеше да я е забелязал; беше сигурен в това. Надяваше се само да не са я забелязали неподходящите хора.

При една бърза обиколка на главната улица и пристанището преброи двайсет и три кръчми. Господи, тези хора пиеха като луди! Имаше вероятност да е наела стая в частна къща, но трябваше да започне от кръчмите.

До вечерта обиколи десет кръчми, забавян от необходимостта да избягва доскорошните си колеги. Нямаше и едно излишно пени, но като гледаше толкова много пиене, започна да изпитва ужасна жажда. Не беше ял цял ден и това също влошаваше нещата.

Но почти не забелязваше физическия си дискомфорт. Един мъж в петата кръчма я бе видял, както и една жена в седмата.

— Висок мъж с червена коса — каза мъжът, но „Огромно момиче, облечено с мъжки панталони“ — бе казала жената, като цъкаше възмутено с език. „Вървеше по улицата, метнала жакета на ръката си и задникът ѝ бе пред очите на всички!“

Роджър мрачно съжали, че точно този задник не е пред неговите очи сега. Знаеше какво да направи с него. Изпроси си чаша вода от една милозлива ханджийка и тръгна с подновена решителност.

Вече беше съвсем тъмно, когато обиколи още пет кръчми. Те бяха пълни и той установи, че високото червенокосо момиче с мъжки дрехи е станало обект на обществен дебат почти от седмица. Някои от коментарите накараха кръвта му да запулсира в бузите от гняв и само страхът да не го арестуват го възпря от нападение.

Напусна петнайсетата кръчма кипящ от ярост, след доста грозна размяна на думи с двама пияници. Господи, тази жена нямаше ли поне капка мозък? Наистина ли не знаеше на какво са способни мъжете?

Спря на улицата и избърса с ръкав потното си лице. Дишаше тежко, чудеше се какво да стори. Щеше да продължи, но ако не намереше нещо скоро, щеше да падне по лице на пътя.

Реши да отиде в „Синият бик“. Погледна към бараката до кръчмата и видя хубава купчина чиста слама. Щеше да похарчи едно-две пенита за вечеря и вероятно щяха да му позволят да спи в конюшните от християнско милосърдие.

Когато се обърна, зърна табела на къщата от другата страна на улицата.

„УИЛМИНГТЪНСКИ ВЕСТНИКАР. ДЖН. ЖИЛЕТ, СОБСТВ.“. Уилмингтънският вестник; един от малкото в колония Северна Каролина. Но и той беше излишен, ако питаха Роджър. Прииска му се да вземе камък и да го хвърли към прозореца на Джн. Жилет. Вместо това дръпна подгизналата лента от главата си и направи усилие да се приведе в приличен вид. После се обърна към реката и „Синият бик“.

Тя беше там.

Седеше до огнището, сплетената ѝ коса блещукаше на огъня. Говореше с младеж, чиято усмивка Роджър искаше да изличи най-насилствено. Вместо това той затръшна вратата след себе си и тръгна към нея. Тя се обърна, сепната, и се втренчи безизразно в брадатия непознат. В очите ѝ първо се появи разпознаване, после радост, а накрая на лицето ѝ се разля огромна усмивка.

— О — рече тя. — Това си ти. — После очите ѝ се промениха, когато осъзнаването просветна в тях. Тя изпищя. Изпищя силно и всички в кръчмата се обърнаха към тях.

— По дяволите! — Той се хвърли през масата и я хвана за ръката. — Какво си мислиш, че правиш, за бога!

Лицето ѝ беше станало смъртно бледо, очите бяха кръгли и тъмни от шока. Тя се отдръпна в опит да се освободи.

— Махай се!

— Няма! Ще дойдеш с мен веднага!

Заобиколи масата, хвана я и за другата ръка и я разтърси. Завъртя ѝ и я бутна пред себе си към вратата.

— Макензи! — По дяволите, това бе един от моряците от товарния кораб. Роджър го изгледа кръвнишки. За щастие мъжът бе по-дребен и по-възрастен от него; поколеба се, но после набра кураж заради компанията си и вирна възмутено брадичка. — Какво правиш с момичето, Макензи? Остави я на мира! — Сред тълпата се чу ропот, мъжете се извръщаха към тях. Трябваше да се измъкне веднага оттук, иначе нямаше да се измъкне изобщо.

— Кажи им, че всичко е наред, кажи им, че ме познаваш! — прошепна в ухото на Бриана.

— Всичко е наред — каза тя с дрезгав от шока глас, но достатъчно силно, за да я чуят над нарастващата глъчка. — Всичко е наред. Аз… го познавам. — Морякът се отпусна леко, но още ги гледаше със съмнение. Едно кльощаво младо момиче до комина се бе изправило и изглеждаше изплашено до смърт, но смело стискаше глинена бутилка от ейл в ръката си, явно с намерението да удари с нея Роджър, ако се наложи. Пискливият ѝ глас изкънтя над подозрителния ропот в кръчмата:

— Госпожице Бри! Няма да тръгнете с тоя черен злодей, нали!

Бриана издаде звук, който може и да беше смях, но задавен от истерия. Посегна нагоре и заби силно ноктите си в опакото на дланта му. Стреснат от болката, той отпусна хватката си и тя издърпа ръката си.

— Всичко е наред — повтори по-категорично към цялата стая. — Познавам го. — После направи успокоителен жест към момичето. — Лизи, отивай да си лягаш. Аз… ще дойда по-късно. — Обърна се на пета и тръгна бързо към вратата. Роджър огледа всички заплашително, за да обезкуражи всякаква намеса, и я последва.

Тя го чакаше точно пред вратата. Пръстите ѝ се забиха в ръката му яростно, едва ли беше просто от радост да го види.

— Какво правиш тук? — попита го тя.

Той откачи пръстите ѝ и ги стисна здраво.

— Не тук — сопна ѝ се. Хвана я за ръката и я поведе по-надолу по улицата, под един голям конски кестен. Небето още сияеше с остатъците от залеза, но клоните на дървото провисваха почти до земята и под тях бе достатъчно тъмно, за да се скрият от всеки любопитен, който можеше да е тръгнал след тях.

Тя се завъртя към него веднага щом стигнаха под сянката им.

— Какво правиш тук, за бога?

— Търсех те, малка глупачке! А какво, по дяволите, правиш ти тук? И то облечена така, проклета да си! — Беше погледнал само за миг бричовете и ризата, но му беше достатъчно.

В нейното време тези дрехи щяха да са твърде торбести, за да минат за сексапилни. След месеци, в които бе виждал жени с дълги поли и шалове обаче, сега дългите ѝ крака и извивката на прасците му се струваха така предизвикателни, че му идеше да я увие веднага с чаршаф.

— Проклета жена! Ами това е все едно да тръгнеш гола по улицата!

— Не ставай идиот! Какво правиш тук?

— Казах ти — търся те.

Хвана я за раменете, после я целуна силно. Страх, гняв и огромното облекчение, че я е намерил, се смесиха в твърда стрела от желание и той усети, че трепери. Тя също. Беше се притиснала към него и трепереше в ръцете му.

— Всичко е наред — прошепна ѝ. Зарови устни в косата ѝ. — Всичко е наред, тук съм. Ще се грижа за теб.

Тя се изправи рязко и се освободи от прегръдката му.

— Наред ли? — извика. — Как можа да го кажеш? За бога, ти си тук!

Ужасът в гласа ѝ беше очевиден. Той я хвана за ръката.

— А къде другаде да бъда, когато ти се засили към нищото и рискува живота си и… защо го направи, по дяволите?!

— Търся родителите си. Какво друго бих правила тук?

— Знам това, за бога! Но защо, по дяволите, не ми каза какво си решила?

Тя издърпа ръка от хватката му и го блъсна здраво в гърдите. Той се олюля назад.

— Защото нямаше да ме пуснеш, затова! Щеше да се опиташ да ме спреш и…

— По дяволите, щях! Господи, щях да те заключа някъде или да ти вържа ръцете и краката! От всички откачени идеи…

Тя го удари, зашлеви го силно по бузата.

— Млъкни!

— Проклета жена! Да не очакваш да те пусна да тръгнеш към… към нищото, а аз да си седя у дома и да си въртя палците, докато ти разхождаш утробата си като набучена на кол по пазарния площад? Ти за какъв ме мислиш?

Той по-скоро усети, отколкото видя движението ѝ и я стисна за китката, преди да го е зашлевила отново.

— Не съм в настроение за това, момиче! Удариш ли ме още веднъж и аз ще те ударя, заклевам се!

Тя сви другата си ръка в юмрук и го заби в корема му, бърза като змия.

Той искаше да я удари, но вместо това я сграбчи и уви косата ѝ на юмрука си, после я целуна с всички сили.

Бриана се гърчеше и се бореше с него, издаваше задавени звуци, но той не спря. Накрая тя отвърна на целувката му и се свлякоха заедно на колене. Тя го прегърна през врата, а той я положи под себе си на осеяната с листа земя под дървото. После тя заплака в прегръдките му, давеше се и стенеше, сълзите се спускаха по лицето ѝ.

— Защо? — проплака тя. — Защо си ме последвал? Не разбираш ли? Какво ще правим сега!

— Да правим ли? Какво да правим? — Той не знаеше дали тя плаче от гняв или от страх — или от двете, вероятно.

Тя се вгледа в него през оплетените кичури на косата си.

— Как ще се върнем! Трябва да има при кого да се върнеш — някой, когото обичаш. Ти си единственият човек, когото обичам от другия край, а сега си тук! Как ще се върна, ако си тук? И как ти ще се върнеш, ако аз съм тук?

Той застина, забравил за страх и гняв и ръцете му стиснаха силно китките ѝ, за да не го удари отново.

— Затова ли? Затова ли не ми каза? Защото ме обичаш? Господи!

Пусна я и легна върху нея. Обхвана лицето ѝ и се опита да я целуне отново. Тя тласна рязко хълбоци, вдигна крака от двете му страни и го стисна с бедра през ребрата.

Той се претърколи, за да се освободи от хватката ѝ, и легна по гръб, а тя мина върху него. Стисна кичур от косата ѝ и придърпа задъхан главата ѝ надолу.

— Престани. За бога, престани, това да не ти е спаринг?

— Пусни ми косата. — Тя разтърси глава, за да се освободи от ръката му. — Мразя да ми дърпат косата.

Той я пусна и плъзна ръка по шията ѝ, пръстите му се свиха на тила ѝ, палецът му легна на пулса. Бумтеше като чук; неговият също.

— Ами ако те удуша?

— Няма да ми хареса.

— На мен също. Махни си ръката от врата ми.

Тя бавно се надигна от него. Той още беше задъхан, но не от душене. Не искаше да пуска врата ѝ. Не защото се страхуваше, че тя ще избяга, а защото не можеше да понесе да изгуби допира ѝ. Копнееше от толкова време за него.

Тя посегна нагоре и хвана китката му, но не дръпна ръката му. Усети я как преглъща.

— Добре — прошепна той. — Кажи го. Искам да го чуя.

— Обичам… те — каза тя през зъби. — Сега разбра ли?

— Да, разбрах. — Обхвана лицето ѝ много нежно и я придърпа надолу. Ръцете ѝ потрепериха и поддадоха под нея.

— Сигурна ли си?

— Да. Какво ще правим сега? — попита и се разплака.

— Ние — Тя бе казала „ние“. Беше казала, че е сигурна.

Роджър лежеше в прахта на пътя, насинен, мръсен и гладен, до гърдите му трепереше и плачеше жена, която от време на време го удряше с юмрук. Никога не бе изпитвал такова щастие.

* * *

— Тихо — прошепна и я залюля. — Всичко ще бъде наред. Има и друг начин. Ще се върнем; аз знам как. Не се тревожи, ще се грижа за теб.

Накрая тя се измори и легна неподвижна в сгъвката на лакътя му, като подсмърчаше и хълцаше. На ризата му имаше голямо влажно петно. Щурчетата в дървото, сепнати от тишината след шума, предпазливо подновиха песента си.

Тя се освободи и седна в тъмното.

— Трябва да си издухам носа — каза с надебелял глас. — Имаш ли кърпа?

Роджър ѝ подаде влажния парцал, с който си бе вързал косата. Тя започна да си духа носа и той се усмихна в тъмното.

— Звучиш като флакон с пяна за бръснене.

— И кога за последно видя такъв? — Тя легна пак до него, облегна глава на рамото му и докосна челюстта му. Беше се бръснал преди два дни, после не му се отвори възможност.

Нейната коса още миришеше леко на трева, макар че вече не лъхаше на изкуствени цветя. Сигурно това бе естествената ѝ миризма.

Тя въздъхна дълбоко и го прегърна по-силно.

— Съжалявам. Не исках да тръгваш след мен. Но… Роджър, ужасно се радвам, че си тук!

Той я целуна по слепоочието; беше влажна и солена от потта и сълзите.

— Аз също — каза той и за миг всички изпитания и опасности през последните два месеца му се сториха незначителни. Всички, освен едно.

— Откога го планираш? — попита той. Мислеше, че знае дори точния ден. Денят, в който писмата ѝ започнаха да се променят.

— Ами… около шест месеца — каза тя и потвърди подозренията му. — Когато отидох в Ямайка по време на великденската ваканция.

— Да? — В Ямайка, вместо в Шотландия. Беше му предложила да я придружи, а той отказа, глупашки обиден, че не е решила да отиде при него.

Тя пое дълбоко дъх и издиша.

— Все ги сънувах — каза тя. — Баща ми. Бащите ми. И двамата.

Сънищата бяха просто фрагменти; ярки образи на лицето на Франк Рандал, понякога по-продължителни, когато виждаше и майка си. А от време на време и един висок червенокос мъж, бащата, когато никога не бе виждала.

— Имаше един конкретен сън… Беше нощ, някъде в тропиците, с ниви с високи зелени растения, които може би бяха захарна тръстика, и огньове в далечината. Чуваха се барабани и аз знаех, че нещо се крие в тръстиките и чака; нещо ужасно — каза тя. — Майка ми беше там, пиеше чай с един крокодил. — Роджър изсумтя и гласът ѝ стана по-остър: — Е, беше сън все пак, нали?

— Тогава той излезе от тръстиките. Не можах да видя добре лицето му, защото беше тъмно, но видях, че има червена коса с медни оттенъци, когато обърна главата си.

— Той ли беше страшното нещо в тръстиките? — попита Роджър.

— Не. — Почти чу как изшумя косата ѝ, когато поклати глава. Вече беше съвсем тъмно и тя бе само лека, успокояваща тежест на гърдите му; тих глас до него, който говори от сенките.

— Той стоеше между майка ми и ужасното нещо. Не можех да го видя, но знаех, че е там и чака. — Потрепери леко и Роджър я прегърна по-силно.

— Знаех, че майка ми ще стане и ще тръгне право към него. Опитах се да я спра, но не можех да я накарам да ме чуе или да ме види. Затова се обърнах към него и му извиках да отиде с нея — да я спаси от онова. И той ме видя! — Тя стисна ръката му. — Видя ме и ме чу. И тогава се събудих.

— Така ли? — каза скептично Роджър. — И това ли те накара да отидеш в Ямайка и…

— Това ме накара да се замисля — рече тя остро. — Ти нали ги търси, не можа да ги откриеш никъде в Шотландия след 1766 година и в регистъра на емигрантите за Колониите. Тогава каза, че според теб трябва да се откажем: че вече няма какво да намерим.

Роджър беше доволен, че мракът скрива вината му. Целуна я бързо по темето.

— Но аз си мислех; в съня си ги видях в тропиците. Ами ако бяха в Индиите?

— Нали търсих. Проверих всички корабни регистри от Единбург или Лондон в края на шейсетте и седемдесетте всички кораби. Нали ти казах — добави той малко остро.

— Да, знам — рече тя също така остро. — Но ако не са били пътници? Защо са ходели хората тогава в Индиите… искам да кажа сега.

— Предимно за търговия.

— Точно така. Ами ако са се качили на товарен кораб? Ами ако не са искали да ги вписват в регистрите на пътниците.

— Добре — рече той. — Добре, така да бъде. Но в такъв случай как щеше да ги търсиш?

— Ами регистрите на складовете, счетоводните книги на плантациите, пристанищните манифести, цялата ваканция прекарах в библиотеки и музеи. И… и ги открих — каза тя е леко задавен глас.

Господи, видяла е съобщението.

— Така ли? — попита той, като се опитваше да запази спокойствие.

Тя се засмя малко треперливо.

— Капитан Джеймс Фрейзър, на кораба „Артемида“, продал пет тона гуано от прилепи на плантатор в Монтегю Бей на 2 април 1767 г.

Роджър изсумтя развеселено, но не можа да не възрази:

— Корабен капитан? След всичко, което майка ти ни разказа за морската му болест? И не искам да те обезкуражавам, но сигурно има буквално стотици Джеймс Фрейзъровци, откъде би могла да знаеш…

— Може и да има, но на първи април жена на име Клеър Фрейзър е купила роб от робския пазар в Кингстън?

— Какво?

— Не знам защо — отвърна твърдо Бриана, — но съм сигурна, че е имала причина.

— Е, да, но…

— В документите робът е вписан като „Темерер“, еднорък. Това сигурно го е отличавало, нали? Така или иначе започнах да преглеждам старите вестници; не само от Индиите, но от всички южни колонии, за да търся това име — майка ми не би държала роб; ако го е купила, то е било, за да го освободи някак, а освобождаването на роби понякога се е отбелязвало в местните вестници. Реших, че може да открия къде е бил освободен.

— И откри ли?

— Не. — Тя помълча за миг. — Но… открих нещо друго. Съобщение за тяхната… смърт. На родителите ми.

Макар да предполагаше, че го е открила, все пак бе шок да го чуе от устата ѝ. Притисна я плътно към себе си.

— Къде? — попита тихо. — Как?

Трябваше да се сети. Почти не чуваше задавеното ѝ обяснение, беше прекалено зает да се проклина. Трябваше да се сети, че е твърде упорита, за да може да я разубеди. Всичко, което бе постигнал с глупавите си усилия, бе да я накара да действа тайно. И кой си плати за това — той, с месеци тревоги.

— Но ние дойдохме навреме — каза тя. — Пише, че е станало през седемдесет и шеста; имаме време да ги открием. — Въздъхна тежко. — Така се радвам, че си тук. Толкова се тревожих, че ще разбереш, преди да съм успяла да се върна, и не знаех какво ще направиш.

— Това, което направих… — каза той. — Имам един приятел с двегодишно дете. Той казва, че никога не е мислил, че може да посегне на дете — но, за бога, вече разбирал хората, които го правят. Сега и аз донякъде разбирам защо някои бият жените си.

Тежестта на гърдите му се разтресе лекичко от смях.

— Какво искаш да кажеш?

Той плъзна ръка по гърба ѝ и стисна здраво заобленото ѝ дупе. Тя не носеше бельо под широките бричове.

— Казвам, че ако бях мъж от това време, с огромно удоволствие щях да те нашибам десетина пъти с колана си по задника.

Тя като че ли не приемаше сериозно тази заплаха. Всъщност дори се засмя.

— Но тъй като не си от това време, няма да го направиш, нали? Или ще го направиш, но няма да ти достави удоволствие?

— О, ще ми достави — увери я той. — Ужасно ми се иска да те напердаша.

Тя наистина се смееше.

Внезапно вбесен, той я отблъсна и седна.

— Ама какво ти става?

— Мислех, че си намерила друг! Писмата ти през последните месеци бяха… а после и онова, последното. Бях сигурен, че си намерила друг. Затова искам да те набия — не задето ме излъга или тръгна, без да ми кажеш, — а защото ме накара да си помисля, че съм те загубил!

Тя помълча за миг. После ръката ѝ се появи от мрака и докосна много леко лицето му.

— Съжалявам — каза тихо. — Не исках да си помислиш това. Исках само да не разбереш, докато не стане твърде късно. — Извърна глава към него, силуетът ѝ се очертаваше на слабата светлина от улицата. — А ти как разбра?

— От кашоните ти. Пристигнаха в колежа.

— Какво? Но аз им казах да ги изпратят в края на май, когато ще бъдеш в Шотландия!

— Трябваше да съм там, но в последната минута изникна конференция, която ме задържа в Оксфорд. Дойдоха в деня, преди да тръгна.

Вратата на кръчмата се отвори и оттам заструи светлина, чуваше се шум, група клиенти излизаха. Гласове и стъпки минаха покрай убежището им, стряскащо близо. И двамата не продумаха, докато звуците не затихнаха. После, в тишината, той чу как кестен пада през листата и отскача на шумата до тях.

Гласът на Бриана бе странно дрезгав.

— Мислил си, че има друг… и все пак си тръгнал след мен?

Той въздъхна, гневът си отиде така внезапно, както се появи. Отметна влажната коса от лицето си.

— Щях да дойда, дори да се беше омъжила за краля на Сиам. Проклета жена.

Тя беше само светло петно в мрака. Той видя някакво движение, когато тя се наведе да вземе падналия кестен и започна да си играе с него. Накрая пое дълбоко дъх и издиша бавно.

— Говориш за биене на съпруги.

Той замълча. Щурчетата пак спряха.

— Нали каза, че си сигурна. Истина ли беше?

Настъпи тишина, колкото един удар на сърцето, колкото цяла вечност.

— Да — отвърна тихо тя.

— В Инвърнес ти казах…

— Каза, че ме искаш или цялата — или нищо. Аз казах, че разбирам. Сигурна съм.

Ризата ѝ се бе измъкнала от бричовете, докато се бореха, и се развяваше около нея на слабия горещ бриз. Той посегна отдолу и докосна голата ѝ кожа, която настръхна под допира му. Придърпа я към себе си, прокара ръце по голия ѝ гръб и раменете под ризата, зарови лице в косата ѝ, в шията, изследваше я, питаше с ръце — дали е била искрена?

Тя хвана раменете му и се наведе назад. Да, искрена беше. Той отговори без думи, отвори предницата на ризата ѝ и я раздели. Гърдите ѝ бяха бели и меки.

— Моля те — каза тя. Ръката ѝ беше на тила му и го притискаше към нея. — Моля те!

— Ако го направя сега, ще е завинаги — прошепна той.

Тя едва дишаше, но беше застинала, позволи на ръцете му да идат където пожелаят.

— Да — отвърна.

Вратата на кръчмата се отвори отново и те се разделиха стреснати. Той я пусна и се изправи, посегна да ѝ помогне да стане, после изчака гласовете да отминат.

— Хайде — рече ѝ и се шмугна под надвисналите клони.

* * *

Навесът беше на известно разстояние от кръчмата, тъмен и тих. Те спряха отвън и изчакаха, но от кръчмата не се чу нищо повече. Всички прозорци на горния етаж бяха тъмни.

— Дано Лизи си е легнала.

Той смътно се зачуди коя е Лизи, но не му пукаше. Сега виждаше лицето ѝ ясно, макар че нощта лишаваше кожата ѝ от цветове. Приличаше на арлекин; белите бузи, насечени от сенките на листа, обрамчени от тъмната коса, очите — тъмни триъгълничета над дръзката ярка уста.

Хвана ръката ѝ, длан до длан.

— Знаеш ли какво е обричането?

— Не точно. Нещо като временен брак?

— Почти. На Островите и в отдалечените части на Северна Шотландия, където наблизо няма свещеник, мъж и жена се събират чрез стискане на ръцете; обричат се един на друг за година и един ден. В края на тази година и един ден те трябва да намерят свещеник и да се оженят за постоянно или да се разделят.

Ръката ѝ се стегна в неговата.

— Не искам нищо временно.

— Аз също. Но едва ли ще намерим лесно свещеник. Тук още няма църкви; най-близкият сигурно е в Ню Берн. — Той вдигна сплетените им ръце. — Казах, че те искам цялата и ако не ме обичаш достатъчно, за да се омъжиш за мен…

Ръката ѝ стисна неговата силно.

— Обичам те.

— Добре.

Пое си дълбоко дъх и започна:

— Аз, Роджър Джеремая, взимам Бриана Елън за моя законна съпруга. Давам ти всичко свое и ще те почитам с тялото си… — Ръката ѝ потрепна в неговата и той я стисна. Който беше измислил тази клетва, бе разбирал нещата добре.

— … в болест и в здраве, в богатство и в бедност, докато смъртта ни раздели.

Ако дам такава клетва, ще я спазвам — каквото и да ми струва. Дали още мислеше така?

Тя вдигна сплетените им ръце и заговори с искрено убеждение:

— Аз, Бриана Елън, взимам теб, Роджър Джеремая… — Гласът ѝ бе малко по-силен от ударите на сърцето му, но той чуваше всяка дума. Вятър мина през дървото, разклати листата и вдигна косата ѝ.

— … докато смъртта ни раздели.

Сега тази фраза значеше нещо повече и за двамата, отколкото би означавала преди няколко месеца, помисли си Роджър. Преходът през камъните те караше да осъзнаеш колко крехък е животът.

Настъпи тишина, нарушавана само от шепота на листата над тях и далечните гласове от кръчмата. Той вдигна ръката ѝ към устата си и я целуна по кокалчето на безименния пръст, където един ден — с Божията воля — щеше да е венчалната ѝ халка.

* * *

Беше по-скоро голяма барака, отколкото обор, макар че имаше кон или муле, което шаваше до яслата си в дъното. Миришеше силно на хмел, така силно, че успяваше да потуши миризмите на сено и тор; в „Синият бик“ си варяха бирата. Роджър се чувстваше пиян, но не от алкохол.

Беше много тъмно и събличането ѝ бе както дразнещо, така и удоволствие.

— А аз си мислех, че на слепите им трябват години, за да се изостри сетивото им за допир — промърмори той.

Топлият дъх на смеха ѝ докосна шията му и накара косъмчетата по тила му да настръхнат.

— Сигурна ли си, че не е като в стихотворението за петимата слепци и слона? — попита тя. Посегна към отвора на ризата му и плъзна ръка вътре.

— „Не, звярът е като стена“ — цитира той. Пръстите му се свиха и изпънаха, докато изследваха чувствителната плът около зърното ѝ. — „Стена с косми.“ Господи, настръхнала стена.

Тя се засмя отново и той сведе глава, откри устата ѝ от първия опит, слепешката, неотклонно като прилеп, който лапва муха във въздуха.

— Амфора — промърмори до широката сладка извивка на устните ѝ. Ръцете му се плъзнаха по извивката на хълбока ѝ, свиха се по гладката, солидна, вечна и изящна извивка на древна амфора, която обещаваше изобилие. — Като гръцка ваза. Господи, имаш най-красивия задник!

— Значи като ваза, а?

Тя вибрираше до него, трепетът на смеха премина от устните ѝ в неговите и в кръвта му като инфекция. Ръката ѝ се плъзна по неговия хълбок и нагоре, дългите пръсти започнаха да разхлабват връзката на бричовете, действаха колебливо, а после по-уверено издърпаха ризата му.

— „Не, този звяр е като въже“… олеле…

— Спри да се смееш, по дяволите.

— … като змия… не… е, може би кобра… Господи, как наричаш това?

— Имах един приятел, който го наричаше „Господин Щастливец“ — каза Роджър леко замаян, — но това е твърде лековато за моя вкус. — Хвана я над лактите и я целуна отново, достатъчно дълго, за да спре всякакви по-нататъшни сравнения.

Тя още трепереше, но той не мислеше, че е от смях. Плъзна ръка около нея и я притисна към себе си, изумен както винаги от ръста ѝ — и много по-изумен сега, когато беше гола, със сложните равнини на кости и мускули, които се трансформираха в усещания в ръцете му.

Спря да поеме дъх. Не знаеше дали се чувства сякаш се дави или сякаш изкачва планина, но каквото и да беше, определено между тях не бе останал кислород.

— Никога не съм можел да целуна момиче, без да се наведа — каза той с надеждата, че думите ще му върнат дъха.

— О, браво; не искаме да си сецнеш врата. — Вибрацията се върна в гласа ѝ и определено беше смях, макар че му се стори по-скоро от притеснение, отколкото от веселие.

— Ха-ха — рече той и я сграбчи отново, майната му на кислорода. Гърдите ѝ бяха високи и кръгли, притискаха се в него с уникалната смесица от мекота и твърдост, която го завладяваше. Едната ѝ ръка се плъзна колебливо между телата им, после се отдръпна.

Не можа да се накара да спре да я целува, за да довърши разсъбличането, но изви гръб, за да ѝ позволи да свали бричовете по бедрата му. Те бяха разхлабени и се смъкнаха като локвичка в краката му. Той ги прекрачи, без да я пуска, и издаде тих гърлен звук, когато ръката ѝ мина между тях.

Беше яла лук на вечеря. Слепотата изостряше не само допира, но и вкуса и обонянието. Усети печено месо, кисел ейл и хляб. И слаб сладък вкус, който не можа да определи, но някак му напомни за зелени ливади, пълни с разлюляна трева. Дали го вкуси, или беше миризмата на косата ѝ? Не знаеше; като че ли губеше контрол над сетивата си, както бе изгубил и границите помежду им, вдишвайки дъха ѝ, усещайки как сърцето ѝ биеше, сякаш в неговите собствени гърди.

Тя го стисна малко по-силно и той прекъсна задъхан целувката.

— Дали би го пуснала за малко? Наистина е ефикасна дръжка, но има и по-полезни приложения.

Вместо да го пусне, тя се свлече на колене.

Роджър отстъпи леко назад, сепнат.

— Господи, сигурна ли си, че искаш да го направиш? — Той не беше сигурен дали се надява да го направи. Косата ѝ гъделичкаше бедрата му, а членът му трепереше от отчаяна нужда. В същото време не искаше да я изплаши или отврати.

— Ти не искаш ли да го направя? — Ръцете ѝ се движеха по задната част на бедрата му, колебливи и гъделичкащи. Той почувства как всеки косъм по тялото му настръхна, от коленете до кръста. Чувстваше се като сатир — с кози крака и смрадлив.

— Ами… искам. Но не съм се къпал от дни — каза той, като непохватно се опитваше да се отдръпне.

Тя нарочно прокара нос по корема му и надолу, вдишвайки дълбоко. Кожата му настръхна и тръпката нямаше нищо общо с температурата на въздуха.

— Миришеш хубаво — прошепна. — Като голямо мъжко животно.

Той стисна здраво главата ѝ, пръстите му се оплетоха в гъстата копринена коса.

— За това си много права — прошепна. Ръката ѝ легна на китката му, лека и топла. Господи, тя беше топла.

Без да го иска напълно, разхлаби хватката си; косата ѝ се спусна по бедрата му и тогава спря да мисли, сякаш цялата кръв напусна мозъка му и се устреми надолу с голяма скорост.

— Дое ли го прая?

— Какво? — Изтръгна се от унеса за миг, когато тя се отдръпна и отметна косата от лицето си.

— Питам добре ли го правя?

— О… Ами… мисля, че да.

— Мислиш? Не си ли сигурен? — Тя като че ли възвръщаше самообладанието си така бързо, както той губеше своето; чуваше потиснатия смях в гласа ѝ.

— Ами… не. Ами никога не… никой не е… да, така мисля. — Той пак хвана главата ѝ и я дръпна нежно напред.

Стори му се, че тя издава някакво тихо жужене дълбоко в гърлото си. Може би беше от неговата кръв, която бумтеше в изопнатите вени, кипеше на силни течения, като океанска вода, която се блъска в скалите. Още минута и той щеше да избухне.

Отдръпна се, преди да е възразила, и я изправи на крака, после я накара да легне на купчината слама, където бяха захвърлили дрехите си.

Очите му бяха свикнали с тъмното, но звездната светлина от прозореца бе твърде слаба и не можеше да види нещо повече от очертания и форми, бели като мрамор. Не студени обаче. Изобщо не бяха студени.

Той пристъпи към своя дълг с вълнение и предпазливост; беше опитвал това само веднъж, но го посрещна женски хигиенен продукт, който миришеше на цветя като църквата на баща му в неделя.

Бриана не миришеше така. От миризмата ѝ му се прииска да пропусне всички увертюри и да се отдаде сляпо на похотта си.

Вместо това пое дълбоко дъх и я целуна точно над тъмните къдрици.

— По дяволите! — каза той.

— Какво има? — попита тя притеснена. — Да не мириша лошо?

Той затвори очи и вдиша. Главата му се маеше леко от комбинацията от похот и смях.

— Не. Просто повече от година се чудя какъв цвят са космите ти тук. — Подръпна нежно къдриците. — А сега са пред лицето ми и пак не мога да го видя.

Тя се засмя, от вибрацията коремът ѝ се разтресе леко под ръката му.

— А искаш ли да ти кажа?

— Не, нека се изненадам на сутринта. — Наведе глава към работата си, изненадан от изумителното разнообразие от различна тъкан на толкова малко място — гладко като стъкло, гъделичкащо грубо, податлива мекота и после внезапната хлъзгава влага, мускусна, стипчива и солена.

След миг усети как ръцете ѝ се спускат нежно на главата му като в благословия. Надяваше се наболата му брада да не я нарани, но тя като че ли нямаше нищо против. През топлата плът на бедрата ѝ премина дълбока тръпка и тя издаде тих звук, от който и през неговия корем премина тръпка.

— Добре ли го правя? — попита той полу на шега, като вдигна глава.

— О, да — каза тя тихо. — Определено. — Ръцете ѝ се заровиха в косата му.

Той отново сведе глава, но я вдигна рязко и се вгледа през сумрака над бялото ѝ тяло, към бледия овал на лицето ѝ.

— И откъде, по дяволите, знаеш това? — попита. Единственият отговор беше дълбок, клокочещ смях. После се озова до нея, без да се усети, устата му се залепи за нейната и цялото му тяло се притисна към нейното, осъзнаваше само топлината ѝ, изгаряше го като треска.

Тя имаше вкус на него и той на нея, и Бог да му е на помощ, нямаше да може да го направи бавно.

Но все пак го направи. Тя беше нетърпелива, но неопитна, опита се да вдигне хълбоци към него, докосваше го твърде бързо, твърде леко. Той хвана ръцете ѝ и ги сложи на гърдите си. Дланите ѝ бяха горещи и зърната му се втвърдиха.

— Усети сърцето ми — каза той. Гласът му беше надебелял. — И ми кажи, ако спре.

Не го каза точно като шега и леко се изненада, когато тя се засмя нервно. Смехът изчезна, щом я докосна. Ръцете ѝ се стегнаха на гърдите му; после я усети да се отпуска, когато отвори краката си за него.

— Обичам те — прошепна той. — О, Бри, толкова те обичам.

Тя не отговори, една ръка се понесе в тъмното и легна на бузата му нежна като водорасло. Остана там, докато той влизаше в нея, отворена доверчиво, докато другата ѝ ръка поддържаше биещото му сърце.

Той се чувстваше по-пиян от преди. Не замаян или сънлив; а като оживял. Надушваше собствената си плът; надушваше нейната, надушваше слабия дъх на страх, примесен към желанието ѝ.

Затвори очи и вдиша. Стисна по-силно раменете ѝ. Тласна бавно. Плъзна се вътре. Усети как тя се отваря и прехапа устна така, че почти си пусна кръв.

Ноктите ѝ се забиха в гърдите му.

— Давай! — прошепна тя.

Един остър силен тласък и я облада.

Остана така, със затворени очи, задъхан. Балансираше на ръба на удоволствието, което бе така силно, че му причиняваше болка. Смътно се запита дали всъщност не чувства нейната болка.

— Роджър?

— Да?

— Ти… много ли ти е голям, как мислиш? — Гласът ѝ беше леко треперлив.

— Ами… — Той опитваше да се съвземе. — Над средното. — Притеснение проникна сред замайването му. — Много ли те боли?

— Не, не точно. Просто… може ли да не мърдаш за малко?

— За колкото кажеш. Цял живот няма да мръдна, ако искаш. — Мислеше си, че сигурно това ще го убие, но щеше да умре щастлив.

Ръцете ѝ се плъзнаха бавно по гърба му, докоснаха задника му. Той потрепери и сведе глава със затворени очи, рисуваше лицето ѝ в ума си чрез безброй малки целувки.

— Добре — прошепна тя в ухото му и той се задвижи като автомат, възможно най-бавно, удържан от ръката ѝ на гърба му.

Тя се скова съвсем леко и се отпусна, скова се и се отпусна. Той знаеше, че я наранява, трябваше да спре, но тя се надигна към него и го пое и се чу дълбок, животински звук, който сигурно излизаше от него, сега, трябваше да стане сега…

Като се разтърси като риба на сухо, той се освободи от тялото ѝ и легна върху нея. Усещаше как смазва гърдите ѝ, докато се тресеше и стенеше.

После легна неподвижен, вече не беше пиян, а потънал в ступор и вина, усети ръцете ѝ около себе си и топлия дъх на шепота ѝ в ухото си.

— Обичам те — каза тя, гласът ѝ беше дрезгав в ухаещия на хмел въздух. — Остани с мен.

— Цял живот — каза той и я прегърна.

* * *

Лежаха заедно, споени от потта след усилията си, вслушани в дъха на другия. Роджър се размърда леко, вдигна лице от косата ѝ, чувстваше крайниците си едновременно безтегловни и тежки като олово.

— Добре ли си, любима? — прошепна той. — Нараних ли те?

— Да, но няма значение. — Ръката ѝ се притисна леко към гърба му и той потрепери въпреки жегата. — Добре ли беше? Добре ли го направих? — Звучеше леко притеснена.

— О, Господи! — Той сведе глава и я целуна дълго. Тя се напрегна леко, после устата ѝ се отпусна под неговата.

— Значи беше добре?

— О, Исусе!

— Наистина прекаляваш, дори за син на свещеник — каза тя с лек укор. — Може би онези старици от Инвърнес бяха прави; определено си отишъл при дявола.

— Не е богохулство — каза той. Опря чело на рамото ѝ, вдиша дълбоко миризмата ѝ, общата им миризма. — Това е благодарствена молитва.

Тя се засмя.

— Е, тогава може — рече с явно облекчение.

Той вдигна глава.

— О, Господи, да. — Тя се засмя отново. — Как изобщо си помисли нещо друго?

— Ами, ти не каза нищо. Просто легна като халосан по главата; помислих, че може да си разочарован.

Сега беше негов ред да се засмее, заровил лице в гладката ѝ шия.

— Не — каза накрая, когато си пое дъх. — Ако един мъж се държи така, сякаш са му извадили гръбначния стълб, значи е изпитал огромно удовлетворение. Не е много джентълменско, но пък е искрено.

— А, добре. — Тя изглеждаше доволна. — В онази книга не пишеше нищо за това, но нормално — не ставаше дума какво се случва после.

— Каква е тази книга? — Той се размърда предпазливо, телата им се разделиха с шум като от отлепване на мухоловки. — Извинявай за това. — Той посегна за ризата си и ѝ я подаде.

— „Чувственият мъж“. — Тя взе ризата и усърдно се почисти. — Вътре пишеше за всякакви неща, като кубчета лед, бита сметана, които ми се сториха доста крайни, но имаше полезни съвети как се прави фелацио и…

— Научила си това от книга? — Роджър се почувства скандализиран като някоя дама от енориашите на баща му.

— Е, нали не мислиш, че се размотавам и правя това с всеки срещнат! — Тя също звучеше шокирана.

— Пишат книги, в които обясняват на младите жени как да… Това е ужасно!

— Защо да е ужасно? — попита тя малко намусено. — Как иначе щях да знам какво да правя?

Роджър потърка лицето си, останал без думи. Ако го бяха попитали само преди час, щеше да твърди, че е за сексуалното равенство. Но макар да клонеше към модерността, той явно все пак беше истински син на презвитериански свещеник, защото смяташе, че една млада жена трябва да е невежа в това отношение на първата си брачна нощ.

Мъжествено потисна този викториански предразсъдък и прокара ръка по извивките на тялото ѝ, като стисна леко едрата гърда.

— Не, нищо — каза. — Само че — сведе глава да целуне устните ѝ — има още много неща — и леко ухапа долната ѝ устна, — които не си прочела в книгата, нали?

Тя внезапно се раздвижи, обърна се и притисна тази дълга бяла топлина към голата му кожа, а той потрепери от шока.

— Покажи ми — прошепна и ухапа леко меката част на ухото му.

* * *

Петел изкукурига някъде наблизо. Бриана се събуди леко замаяна и веднага се упрекна, че е заспала. Беше дезориентирана, така изморена от емоциите и усилието, че ѝ се виеше свят, сякаш се носеше на стъпка-две над земята. В същото време не искаше да пропусне нито миг.

Роджър се размърда до нея, когато усети движението ѝ. Прегърна я и после се изви зад нея, колене зад колене, корем до дупето ѝ. Издуха косата ѝ от лицето си и тя се засмя.

Бяха се любили три пъти. Беше разранена и много щастлива. Беше си го представяла хиляди пъти, но нямаше как да си представиш ужасяващата нужда да се отдадеш — внезапно да се разпростреш извън границите на плътта си, да проникнат в теб, да те разкъсат, да навлязат в теб. Нито пък можеше да си представи каква мощ се съдържа във всичко това.

Беше очаквала да е беззащитна, обект на желание. А го бе прегръщала, бе усещала как той трепери от желание, как удържа силата си, за да не я нарани — сила, която тя можеше да отприщи, ако пожелае. Тя беше нейна, за да я докосва и събужда, да я призовава и владее.

Не си беше представяла и че съществува такава нежност, защото когато той извика и потрепери в прегръдките ѝ, притисна чело до нейното, довери ѝ се в мига, в който силата му внезапно се превърна в безпомощност.

— Съжалявам — каза той тихо в ухото ѝ.

— Защо? — Посегна назад и го погали по бедрото. Вече можеше да го направи. Да го докосва навсякъде, да се наслаждава на плътта му, да я вкусва. Нямаше търпение да съмне, за да го види гол.

— За това. — Той направи леко движение с ръка към мрака около тях и твърдата слама отдолу. — Трябваше да изчакаме. Исках да бъде… да ти бъде хубаво.

— На мен ми беше много хубаво — каза тя тихо. На бедрото му имаше падинка в мускула.

Той се засмя, леко печално.

— Исках да имаш истинска брачна нощ. Меко легло, чисти чаршафи… трябваше да е по-добре първия ти път.

— Имала съм меки легла и чисти чаршафи — каза тя. — Но не и това. — Обърна се в прегръдките му, посегна надолу и сложи длан върху изумителната, изменчива плът между краката му. Той се скова за миг от изненада, после се отпусна и я остави да прави каквото иска. — Не би могло да е по-хубаво — каза тя тихо и го целуна.

Той също я целуна, бавно и лениво, изследвайки дълбините на устата ѝ и допускайки я в своята. Изстена тихо, дълбоко в гърлото си и посегна да махне ръката ѝ.

— О, Господи, ще ме убиеш, Бри.

— Съжалявам — каза тя притеснено. — Да не те стиснах твърде силно? Не исках да те заболи.

Той се засмя.

— Не, не това. Но дай малко отдих на горкото създание, а? — Отново я обърна и потърка с нос рамото ѝ.

— Роджър?

— Мм?

— Не мисля, че съм била толкова щастлива.

— Така ли? Е, това е добре. — Звучеше сънливо.

— Дори ако… дори ако не се върнем, стига да сме заедно, няма да имам нищо против.

— Ще се върнем. — Ръката му обхвана гърдата ѝ, нежно като водорасло, увиващо се около камък. — Казах ти, че има и друг начин.

— Така ли?

— Така мисля. — Разказа ѝ за гримоара, за смесицата от внимателни бележки и безумни брътвежи — и за собствения си преход през камъните на Крейг на Дун.

— Втория път мислех за теб — каза той тихо и прокара пръст по чертите ѝ в тъмното. — И оживях. Озовах се в точното време. Но диамантът, който Фиона ми даде, беше станал на пепел в джоба ми.

— Значи може би е възможно… да се насочва някак? — Бриана не успя да скрие надеждата в гласа си.

— Възможно е. — Той се поколеба. — Ами… имаше едно стихотворение или по-скоро заклинание… в книгата. — Ръката му падна настрани, когато го изрецитира:

Издигам своето атаме[39] на Север,

където е домът на силата ми,

на Запад

където е огнището на душата ми,

на Юг

където е приятелството и убежището,

на Изток,

откъдето изгрява Слънцето.

После полагам острието си на олтара,

който сътворих.

Сядам сред три пламъка.

Три точки определят равнина и аз съм в нея.

Четири точки квадрат от земя и броят е изпълнен.

Пет е номерът на защитата; нека не ми пречи демон.

Лявата ми ръка е облечена в злато

и държи силата на слънцето.

Дясната ми ръка е облечена в сребро

и държи юздите на луната.

Започвам.

Гранатите са любов на шията ми

И аз ще бъда вярна.

Бриана седна и обгърна коленете си. Помълча, накрая каза:

— Това е откачено.

— Това, че някой е доказано луд, за нещастие не означава, че е не е прав — каза сухо Роджър. Протегна се със стон и седна, кръстосвайки крака на сламата. — Част от това е традиционен ритуал, струва ми се — от традицията на древните келти. Това с посоките, „четирите вятъра“, които се срещат и в келтските легенди. А острието, олтарът и пламъците са си чисто вещерство.

— Тя прободе съпруга си в сърцето и го подпали. — Бриана още помнеше, също като него, миризмата на бензин и горящата плът в кръга на Крейн на Дун и потрепери въпреки топлината.

— Надявам се, че няма да се наложи да принасяме човешка жертва — каза Роджър в неуспешен опит да се пошегува. — Обаче металът и скъпоценните камъни… ти носеше ли някакво бижу, когато премина, Бри?

Тя кимна.

— Твоята гривна — каза тихо. — И перлената огърлица на мама беше в джоба ми. Перлите не бяха пострадали обаче; нищо им нямаше.

— Перлите не са скъпоценни камъни — напомни ѝ той. — Те са органични — като хората. — Потри с ръка лицето си, денят бе дълъг и главата му започваше да пулсира. — Среброто и златото обаче… ти си имала сребърна гривна, а огърлицата е златна. О… и майка ти; тя също носеше сребро и злато, нали? Венчалните си халки.

— Аха. Но трите посоки определят равнина, четири посоки квадрат от земя, пет е числото на защитата… — мърмореше си Бриана под нос. — Дали е имала предвид, че ти трябват скъпоценни камъни, за да… да направиш това, което тя се е опитвала да стори? Те ли са „точките“?

— Вероятно. Беше нарисувала триъгълници и пентаграми и имаше списъци със скъпоценни камъни с предполагаеми „магически“ свойства. Не беше описала подробно теориите си — нямало е нужда, нали е пишела за себе си, — но като че ли става дума за силови линии — „лей линии“, както ги нарича, — които минават през земята. От време на време те се сближават една към друга и се извиват в нещо като възли. И когато стигнеш до такъв възел, стигаш на място, където времето не съществува като такова.

— Значи ако пристъпиш в един от тях, можеш да излезеш отново… по всяко време.

— На същото място, в друго време. И ако вярваш, че скъпоценните камъни притежават сила, която може да огъва линиите…

— А дали наистина могат?

— Бог знае — рече Роджър. — Но това е единственият ни шанс, нали?

— Да — съгласи се Бриана след малко. — Но къде ще намерим такива? — Тя махна към града и пристанището. — Не видях нищо такова тук — нито в Инвърнес. Мисля, че трябва да се отиде в голям град — Лондон или може би Бостън или Филаделфия. И тогава… колко пари имаш, Роджър? Аз успях да взема двайсет паунда и съм изхарчила съвсем малко, но едва ли ще стигнат…

— Точно това е въпросът — прекъсна я той. — Мислех за това, докато ти спеше. — Знам… мисля, че знам… къде мога да намеря поне един камък. Но… — поколеба се. — Ще трябва да тръгна веднага, за да го открия. Мъжът, който го притежава, сега е в Ню Берн, но няма да остане там дълго. Ако ми дадеш малко пари, ще се кача на кораб сутринта и ще съм в Ню Берн на следващия ден. Мисля, че е най-добре ти да останеш тук. После…

— Не мога да остана тук!

— Защо? — посегна към нея в тъмното. — Не искам да идваш с мен. По-скоро искам, но мисля, че няма да е безопасно за теб.

— Не казвам, че искам да дойда с теб, а че не мога да остана тук — повтори тя и хвана ръката му. Почти беше забравила, но сега вълнението от наученото се завърна. — Роджър, аз го открих… открих Джейми Фрейзър!

— Фрейзър? Къде? Тук ли? — Той се обърна сепнато към вратата.

— Не, той е в Крос Крийк и знам къде ще бъде другия понеделник. Трябва да отида, Роджър. Не разбираш ли? Той е толкова близо… а аз стигнах чак дотук. — Внезапно и съвсем ирационално ѝ се доплака при мисълта, че ще види отново майка си.

— Да, разбирам. — Той звучеше леко притеснен. — Но не можеш ли да изчакаш няколко дни? По море до Ню Берн е само ден и нещо, после на връщане… Мисля, че ще успея да взема каквото трябва до ден-два.

— Не. Не мога. Ами Лизи?

— Коя е Лизи?

— Моята прислужница… ти я видя. Тя щеше да те удари с бутилка. — Бриана се усмихна при спомена. — Лизи е много смела.

— О, сигурно — рече той сухо. — Може и така да…

— Но е болна — прекъсна го Бриана. — Не видя ли колко е бледа? Мисля, че е малария; има ужасни трески и тръпки, които траят цял ден, а после спират — след няколко дни всичко се повтаря. Трябва да намеря мама възможно най-скоро. Трябва.

Тя усещаше как той се опитва да сподави възраженията си. Посегна в мрака и го погали по лицето.

— Трябва — повтори тихо и усети, че той се предава.

— Добре. Добре! Тогава ще дойда при теб при първа възможност. Но ми направи една услуга, а? Облечи проклета рокля!

— Не ти ли харесват бричовете ми? — Смехът ѝ закипя като балончета в газирана напитка — после внезапно спря, защото ѝ хрумна нещо. — Роджър. Какво ще правиш… ще откраднеш ли този камък?

— Да — отвърна той простичко.

Тя помълча, дългият ѝ пръст потъркваше дланта му.

— Недей — каза тя тихо. — Не го прави, Роджър.

— Не се тревожи за човека, от когото ще го взема. — Роджър посегна към нея в опит да я успокои. — Най-вероятно и той го е откраднал от някого.

— Не за него се тревожа — а за теб!

— О, аз ще се оправя — увери я той най-нехайно.

— Роджър, сега бесят хората за кражба!

— Няма да ме хванат. — Ръката му потърси нейната в мрака, намери я и я стисна. — Ще дойда при теб, преди да се усетиш.

— Но не е…

— Всичко ще е наред — каза той твърдо. — Казах, че ще се грижа за теб, нали? Ще го направя.

— Но…

Надигна се на лакът и я накара да замълчи с целувка. Много бавно дръпна ръката ѝ към себе си и я притисна между краката си.

Тя преглътна, косъмчетата по ръцете му настръхнаха от очакване.

— Ммм? — промърмори до устата ѝ и без да чака отговор, я дръпна към сламата, претърколи се върху нея и разтвори краката ѝ с коляно.

Тя ахна и захапа рамото му, когато той влезе в нея, но той не издаде нито звук.

* * *

— Знаеш ли — каза сънливо Роджър след известно време. — Мисля, че току-що се ожених за своя пралеля през шест поколения? Просто се сетих.

— Какво?

— Не се тревожи, не се брои за кръвосмешение — увери я той.

— О, добре — отвърна тя с известен сарказъм. — Много се притесних за това. Как така ще съм ти пралеля, за бога?

— Ами, както казах, просто си го помислих; не го бях осъзнавал досега. Но чичото на твоя баща е Дугал Макензи — и именно той си е навлякъл проблеми, като е направил дете на Гейли Дънкан, нали?

Именно незадоволителният метод за контрацепция, който бе принуден да прилага, го наведе на тази мисъл, но реши, че не е уместно да споделя това. А и ризата му вече не ставаше за носене. Предположи, че Дугал Макензи не е бил така предвидлив, защото това би предотвратило появата на самия него.

— Е, не мисля, че е било само по негова вина. — Бриана звучеше приятно сънлива. Зората едва ли беше далече; птиците вече се обаждаха, въздухът се бе променил, ставаше по-свеж с надигането на вятъра от пристанището.

— Значи ако Дугал ми е прачичо и твой дядо през шест поколения, това ме прави твоя шеста или седма братовчедка, а не леля.

— Не, щеше да си ми братовчедка, ако бяхме от едно поколение, но ние не сме; ти си пет поколения преди мен — по бащина линия поне.

Бриана замълча, опитваше се да проумее това. После се отказа, обърна се с тих стон и намести дупето си до бедрата му.

— Няма значение, щом си сигурен, че не е кръвосмешение.

Той я притисна към себе си, но сънливият му ум вече се бе вкопчил за темата и не искаше да я пусне.

— Не се бях замислял за това. Знаеш ли какво означава? Че съм роднина на баща ти — всъщност мисля, че той е единственият ми жив роднина освен теб! — Роджър беше крайно объркан от този факт и доста развълнуван. Отдавна бе свикнал с мисълта, че вече няма роднини — не че един прачичо през седем поколения беше близък роднина, но…

— Не, не е — промърмори Бриана.

— Какво?

— Не е само той. Джени също. И децата ѝ. И внуците. Моята леля Джени е и твоя — хм, може би си прав все пак. Защото ако е моя леля, значи е твоя пра-пра-пра и така нататък леля, така че може би аз съм твоя… ох. — Тя отпусна глава на рамото му, косата ѝ се пръсна мека по гърдите му. — Ти кой им каза, че си?

— На кого?

— На Джени и Иън. — Тя се протегна. — Когато отиде в Лалиброх.

— Не съм ходил там. — Роджър също се размърда, нагласяйки тялото си до нейното. Ръката му се отпусна на кръста ѝ и той се унесе, отказвайки се от абстрактните плетеници на генеалогичните изчисления заради по-непосредствени удоволствия.

— Така ли? Как тогава… — замълча. Роджър вече се унасяше, изтощен от удоволствието, и не я слушаше, само се примъкна по-близо с доволен стон. След миг гласът ѝ обаче прониза мъглата в главата му като нож — масло.

— Как разбра къде съм? — попита тя.

— Мм?

Тя се извъртя внезапно, като го остави с празни ръце. Тъмните ѝ очи се присвиха подозрително на сантиметри от неговите.

— Как разбра къде съм? — повтори бавно, всяка дума бе късче лед. — Как разбра, че съм тръгнала към Колониите?

— Ами… аз… защо… — Твърде късно осъзна опасността.

— Няма как да знаеш, че съм напуснала Шотландия — каза тя, — освен ако не си ходил до Лалиброх и те са ти казали. Но ти не си бил в Лалиброх.

— Аз… — Той търсеше трескаво обяснение — някакво обяснение, — но не намираше друго освен истината. И от сковаността ѝ разбра, че и тя се досеща за нея.

— Ти си знаел — каза тя. Гласът ѝ беше почти шепот, но сякаш бе изкрещяла в ухото му. — Знаел си, нали?

Вече седеше, издигаше се над него като една от ериниите.

— Видял си съобщението за смъртта! Вече си знаел, знаел си през цялото време, нали?

— Не — опита да събере мислите си. — Всъщност да, но…

— Откога знаеш? Защо не ми каза? — извика тя. Изправи се и затърси дрехите си.

— Чакай. Бри… нека ти обясня…

— Да, обясни ми! Искам да чуя обяснението ти! — Гласът ѝ беше накъсан от гняв, но тя наистина спря да рови и зачака.

— Виж. — Той вече бе дошъл на себе си. — Наистина го намерих. Миналата пролет. Но аз… — Пое дълбоко дъх, отчаяно търсеше думи, които да я накарат да разбере.

— Знаех, че ще те заболи. Не исках да ти го показвам, защото знаех, че нищо не можеш да сториш — нямаше смисъл да ти разбивам сърцето само заради…

— Как така да не мога да сторя нищо? — Тя нахлузи ризата през главата си и се втренчи в него със стиснати юмруци.

— Не можеш да промениш нищо, Бри! Не го ли знаеш? Родителите ти са се опитали — те са знаели за Калоден и са направили всичко възможно, за да спрат Чарлс Стюарт, но не са могли, нали? Не са могли! Гейлис Дънкан се опита да направи Стюарт крал. И се провали! Всички се провалят! — Рискува да хване ръката ѝ, беше скована като статуя.

— Не можеш да им помогнеш, Бри — каза той по-тихо. — Това е част от историята, част от миналото — ти не си от това време; не можеш да промениш онова, което ще се случи.

— Не можеш да знаеш това. — Тя още беше скована, но му се стори, че чу съмнение в гласа ѝ.

— Знам! — Избърса капка пот от брадичката си. — Виж… ако мислех, че има поне някакъв шанс… но не мисля. Господи, Бри, не можех да понеса мисълта, че ще си наранена!

Тя още стоеше неподвижно и дишаше тежко през нос. Той бе сигурен, че ако можеше, щеше да издиша огън вместо въздух.

— Не е твоя работа да взимаш решения вместо мен — каза тя през зъби. — Каквото и да си си мислил. И то за толкова важно нещо… Роджър, как можа да го направиш!

Болката от предателството в гласа ѝ му дойде в повече.

— По дяволите! Страхувах се, че ако ти кажа, ще направиш точно това, което направи! — избухна той. — Ще ме изоставиш! Ще се опиташ да минеш през камъните. И виж сега какво направи — и двамата сме в тази проклета…

— Опитваш се да ме обвиняваш, че си тук? Когато сторих всичко възможно да ти попреча да ме последваш като пълен глупак?

Месеците на мъки и ужас, дните на тревоги и безплодно търсене избухнаха в него.

— Глупак ли? Така ли ми благодариш, че щях да се убия, за да те намеря? Задето рискувах шибания си живот, за да се опитам да те защитя? — Стана от сламата с намерението да я хване, без да знае дали иска да я разтърси или да легне отново с нея. Но нямаше възможност да направи и двете; силно блъскане в гърдите го запрати назад и той се просна на сламата.

Тя подскачаше на един крак и ругаеше неразбираемо, докато си обуваше бричовете.

— Проклет… арогантен… проклет да си, Роджър! Проклет да си! — Вдигна бричовете, наведе се, грабна си обувките и чорапите.

— Върви! — каза тя. — Върви, по дяволите! Върви да те обесят, щом искаш! Аз ще намеря родителите си! И ще ги спася!

Тя се извъртя, отиде до вратата и я отвори рязко, преди той да стигне до нея. Силуетът ѝ се очерта за миг на по-светлия правоъгълник на отвора, тъмните кичури се развяваха на вятъра, живи като гривата на Медуза.

— Аз ще отида. Ти идвай ако искаш. Не ми пука. Или се върни в Шотландия — върни се сам през камъните, ако искаш! Но за Бога, не можеш да ме спреш!

И тя си отиде.

* * *

Лизи се ококори, когато вратата се блъсна в стената. Не беше спала изобщо — как да заспи? — но лежеше със затворени очи. Измъкна се от завивките и затърси огнивото в тъмното.

— Добре ли сте, госпожице Бри?

Не ѝ се струваше така; Бриана крачеше напред-назад, съскаше през зъби като змия, спря да изрита гардероба с тътен. Последваха още два тътена; на треперливата светлина на свещта Лизи видя, че Бриана е изритала обувките си и едната се удари в стената, а другата бе паднала на пода.

— Добре ли сте? — повтори несигурно.

— Добре съм! — отвърна Бриана.

От чернотата зад прозореца един глас изрева:

— Бриана! Ще дойда при теб! Чуваш ли! Ще дойда!

Господарката ѝ не отговори, отиде до прозореца, хвана капаците и ги затръшна с трясък, който отекна в стаята. После се обърна като нападаща пантера, запрати свещта на пода и потопи стаята в задушаващ мрак.

Лизи легна отново и застина, страхуваше се да продума и помръдне. Чуваше как Бриана се съблича яростно, съскането на дъха ѝ накъсваше шумоленето на дрехите и тропота на босите ѝ крака по дървения под. През капака се чуваха приглушени проклятия, после нищо.

Беше видяла за миг лицето на Бриана на светлината; бяло като хартия и твърдо като кост, очите ѝ бяха черни дупки. Нейната мила, добра господарка беше изчезнала, обладана от deamhan, женски демон. Лизи беше градско момиче, родено след Калоден. Никога не беше виждала див шотландец от долините или разгневен планинец, но беше чувала стари истории и вече знаеше, че са истина. Човек, който изглежда способен на всичко.

Опита се да диша като заспала, но въздухът влизаше в устата ѝ на задавени хрипове. Бриана обаче като че ли не забеляза; вървеше бързо из стаята, наля вода в купата и си наплиска лицето, после се плъзна между завивките и застина, скована като дъска.

Лизи призова цялата си смелост и обърна глава към господарката си.

— Добре… ли сте, a bann-sielbheadair? — попита тя така тихо, че господарката ѝ можеше да се престори, че не е чула, ако реши.

За миг си помисли, че Бриана няма да ѝ обърне внимание. После се чу:

— Да. — С така равен и безизразен глас, че изобщо не приличаше на нейния. — Заспивай.

Тя не заспа, разбира се. Никой не можеше да заспи, когато лежи до човек, който всеки миг може да се превърне в ursiq. Очите ѝ отново свикнаха с мрака, но се страхуваше да погледне, да не би червената коса на възглавницата до нея да е станала на грива, а нежният прав нос да се е превърнал в мека муцуна със зъби, които могат да разкъсват.

След малко Лизи осъзна, че господарката ѝ трепери. Не плачеше; не се чуваше звук, но треперенето бе така силно, че завивките шумоляха.

Глупачка — скастри се Лизи. — Това е твоята приятелка и господарка, с която се е случило нещо ужасно, а ти лежиш тук и се страхуваш от демони!

Тя се обърна към Бриана и посегна към ръката ѝ.

— Бри — рече тихо. — Мога ли да ти помогна?

Бриана стисна ръката ѝ бързо и силно, после я пусна.

— Не — отвърна много тихо. — Заспивай, Лизи; всичко ще бъде наред.

Лизи се съмняваше в това, но не каза нищо повече, легна и започна да диша тихо. Мина много време, но накрая дългото тяло на Бриана се отпусна в съня. Лизи не можа да спи — треската вече я нямаше и тя бе будна и неспокойна. Завивката бе тежка и влажна върху нея, а заради затворените капаци въздухът в стаята бе станал плътен като гореща меласа.

Накрая не издържаше повече, плъзна се тихо от леглото. Ослуша се внимателно, после се приближи до прозореца и отвори капаците.

Въздухът и отвън беше горещ и влажен, но поне бе започнал да се раздвижва малко; сутрешният бриз приближаваше, с обръщането на въздуха от морето към сушата. Още беше тъмно, но небето бе започнало да просветлява; различаваше пътя долу — слава богу, пуст.

Не знаеше какво друго да стори, затова направи това, което ѝ помагаше, когато бе разстроена или объркана; започна да подрежда. Вървеше тихо из стаята, събра дрехите, които Бриана бе захвърлила, и ги изтръска.

Бяха мръсни; покрити с петна от листа и кал, с полепнали сламки. Видя ги дори на смътната светлина от прозореца. Какво беше правила Бриана, защо се е търкаляла по земята? В мига, в който си помисли това, тя го видя в ума си, така ясно, че застина от шока — Бриана, притисната към земята, бори се с черния дявол, който я бе отвел.

Господарката ѝ беше едра жена, но младият Макензи беше много висок и силен мъж; можеше да е… спря се рязко, не искаше да си го представя. Но умът ѝ вече бе стигнал твърде далече.

С огромна неохота тя приближи ризата до носа си и помириса. Да, ето я, смрадта на мъж, силна и кисела като смрад на козел. Мисълта за ужасното създание, което се притиска към Бриана, търка се в нея, оставя миризмата си по нея като куче, което маркира земята си… Разтърси се от отвращение.

Трепереща, тя вдигна бричовете и чорапите, и ги отнесе до легена. Щеше да ги изпере, за да отмие остатъците от Макензи заедно с калта и петната от листа. И ако дрехите бяха още мокри на сутринта… е, още по-добре.

Все още имаше гърненце с мек жълт сапун от луга, който ханджийката ѝ беше дала за прането; щеше да свърши работа. Тя потопи бричовете във водата, добави сапун и започна да пере, като прокарваше пяната през плата.

Прозорецът просветляваше. Тя погледна крадешком през рамо към господарката си, но Бриана дишаше бавно и стабилно; добре, нямаше да се събуди скоро.

Зае се отново с работата си и застина, усети мраз, като тръпките, които идваха с треската. Пяната по ръцете ѝ беше тъмна, а във водата се разливаха малки тъмни струйки, като мастилени петна от сепия.

Тя не искаше да гледа, но вече беше твърде късно, за да се преструва, че не ги е видяла. Обърна внимателно мократа тъкан и го видя; голямо тъмно петно точно на шевовете, които се кръстосваха на дъното на бричовете.

Изгряващото слънце разля мътно червено по мъгливото небе и оцвети водата в легена, въздуха в стаята и целия въртящ се свят в цвета на прясна кръв.

41.

Краят на пътуването

Бриана си помисли, че ще изкрещи. Вместо това потупа Лизи по гърба и заговори тихо:

— Не се притеснявай, всичко ще бъде наред. Господин Вьорст каза, че ще ни изчака. Още щом се почувстваш по-добре, ще тръгнем. Но засега не се тревожи за нищо, само си почивай.

Лизи кимна, но не можа да отговори; зъбите ѝ тракаха твърде силно въпреки трите одеяла и горещата тухла в краката ѝ.

— Ще ида да ти донеса нещо за пиене, скъпа. Ти си почивай — повтори Бриана и като я потупа за последно, стана и излезе от стаята.

Лизи не беше виновна, разбира се, помисли си Бриана, но едва ли можеше да избере по-неподходящ момент да я втресе отново. Бриана бе заспала късно и неспокойно след ужасната сцена с Роджър. Събуди се и видя, че дрехите ѝ са прострени да съхнат, обувките ѝ са лъснати, а чорапите — сгънати. Стаята беше пометена и разтребена, а Лизи се бе свила на трепереща купчинка до празното огнище.

За хиляден път тя преброи дните. Осем дни до понеделник. Ако пристъпът на Лизи беше като предишните, щяха да могат да отпътуват вдругиден. Шест дни. И според младия Смутс и Ханс Вьорст по това време на годината пътят по реката отнемаше от пет до шест дни.

Не можеше да пропусне Джейми Фрейзър, не можеше! Трябваше да отиде в Крос Крийк до понеделник каквото ще да става. Кой знае колко дълго щеше да продължи процесът и дали той щеше да си тръгне още след края му? Какво не би дала да можеше да потегли сега.

Изгарящото желание да действа, да тръгне, бе така силно, че притъпяваше всички други болки и пламъци в тялото ѝ — дори дълбокото, прогарящо сърцето ѝ предателство на Роджър, — но нямаше какво да се направи. Не можеше да иде никъде, докато Лизи не се оправеше.

Кръчмата беше пълна; още два кораба бяха акостирали в пристанището през деня и тази вечер пейките бяха пълни с моряци, а на масата в ъгъла играеха на карти и разговаряха гръмогласно. Бриана се промъкна през сините облаци дим, без да обръща внимание на подсвиркванията и неприличните подмятания. Роджър бе искал тя да носи рокля, нали? Проклет да е. Бричовете ѝ обикновено държаха мъжете на разстояние, но Лизи ги беше изпрала и сега бяха твърде мокри, за да ги облече.

Един мъж посегна към задника ѝ и тя го изгледа така изпепеляващо, че можеше да му опърли веждите. Той спря сепнат насред движението и тя се плъзна покрай него, после мина през вратата към кухненския коридор.

На връщане с кана топъл чай от непета, увита с кърпа, за да не се изгори, тя заобиколи стаята, за да избегне нападателя си. Ако я докоснеше, сигурно щеше да излее врялата вода в скута му. И така му се падаше. Освен това щеше да подейства добре на собствените ѝ вулканични чувства, но пък щеше да се похаби чаят, от който Лизи много се нуждаеше.

Пристъпи внимателно настрани и се провря между гръмогласните картоиграчи и стената. Масата беше осеяна с монети и други малки ценности: сребърни, позлатени и пиринчени копчета, кутия за енфие, сребърно ножче, надраскани листове хартия — сигурно квитанции, помисли си тя или техния еквивалент от осемнайсети век. Тогава един от мъжете помръдна и тя зърна над рамото му проблясък на злато.

Погледна надолу, отмести очи и пак погледна сепната. Това беше халка, проста златна халка, но много широка. Не златото привлече вниманието ѝ обаче. Халката бе само на трийсетина сантиметра от нея и макар че в кръчмата беше тъмно, на масата на картоиграчите имаше свещ, която озари вътрешната извивка на златния пръстен.

Не можа да прочете добре буквите там, но познаваше мотива така добре, че те изникнаха в ума ѝ.

Тя сложи ръка на рамото на мъжа, който притежаваше пръстена, и го прекъсна насред жест. Той се обърна леко смръщен, но лицето му се проясни, щом видя кой го е докоснал.

— Кажи, скъпа, да не си дошла да ми донесеш късмет? — Беше едър мъж с костеливо, хубаво лице, широка уста и чупен нос. Светлозелени очи се плъзнаха с възхищение по нея.

Тя се принуди да му се усмихне.

— Надявам се — каза тя. — Да потъркам ли пръстена ти за късмет? — И без да чака разрешение, грабна пръстена от масата и го потърка в ръкава си. После го вдигна да се възхити на блясъка му и ясно видя думите изписани вътре:

От Ф. на К. с любов. Завинаги.

Ръката ѝ трепереше, когато му го върна.

— Много е красив — каза тя. — Откъде го взехте?

Той я погледна предпазливо и тя побърза да добави:

— Твърде малък е за вас — жена ви няма ли да се ядоса, ако изгубите пръстена ѝ? — Как? — питаше се тя трескаво. — Как го е взел? И какво се е случило с майка ми?

Пълните устни се извиха в очарователна усмивка.

— Ако имах жена, скъпа, със сигурност щях да я оставя заради теб. — Той я огледа още по-внимателно, притворил дългите си мигли. Докосна я по кръста с приканващ жест. — Сега съм зает, скъпа, но по-късно… А?

Каната пареше през кърпата, но пръстите ѝ изстинаха. Сърцето ѝ се бе свило на малка буца от ужас.

— Утре — каза тя. — По светло.

Той я погледна сепнат, после отметна глава назад и се засмя.

— Е, чувал съм мъже да казват, че не щат да ме срещат по тъмно, кукло, но жените май го предпочитат. — Прокара игриво дебелия си пръст по предмишницата ѝ; червеникавозлатистите косъмчета настръхнаха при допира му.

— По светло тогава, щом така ти харесва. Ела на кораба ми… „Глориана“, близо до флотския склад.

* * *

— Уважаема, от кога не си яла? — Госпожица Вьорст надникна в празната купа на Бриана със сърдечно недоумение. Беше на нейната възраст, едра и кротка холандка, чийто майчински маниер обаче я караше да изглежда много по-възрастна.

— Ами от оня ден, струва ми се. — Бриана с благодарност прие втора порция кнедли и борш, и още една дебела филия хляб, намазан с прясно бяло масло. — О, благодаря ви! — Храната успя да позапълни малко празнината, която беше зейнала в нея; малка, топла утеха, около която да се съвземе.

Треската на Лизи се беше завърнала два дни след като потеглиха. Този път бе по-дълга и по-тежка и Бриана сериозно се изплаши, че Лизи ще умре насред река Кейп Фиър.

Беше седяла в каютата цял ден и цяла нощ, докато Вьорст и партньорът му гребяха като луди. Тя ту обливаше главата на Лизи с вода, ту я увиваше с всички палта и одеяла, като през цялото време се молеше гърдите на момичето да продължават да се надигат.

— Ако умра, ще кажете ли на татко? — беше прошепнала Лизи в тъмното.

— Ще му кажа, но няма да умреш, тъй че не бой са — рече твърдо Бриана. И се получи; крехкият гръб на Лизи се разтресе от смях заради имитацията на шотландски и малката ѝ кокалеста ръка посегна към нейната. Държа я, докато сънят разхлаби хватката ѝ и пръстите се отпуснаха.

Вьорст, притеснен от състоянието на Лизи, ги бе отвел в дома си, който споделяше със сестра си, малко преди Крос Крийк. Пренесе на ръце увитата с одеяла Лизи по калната пътека от реката до малката къща. Упоритият дух на момичето надделя и този път, но Бриана си мислеше, че крехката плът може да не устои на следващите кризи.

Тя разряза кнедлата на две и я изяде бавно, като се наслаждаваше на богатите сокове на пилето и лука. Беше уморена от пътуването, гладна и изтощена, всички кости я боляха. Но бяха успели. Бяха в Крос Крийк и утре беше понеделник. Джейми Фрейзър бе наблизо — а с Божията воля, Клеър също.

Тя докосна бричовете си, тайния джоб, който бе зашила в подгъва. Още беше там, малката твърда издутина на талисмана ѝ. Майка ѝ беше жива. Само това имаше значение.

След като се нахрани, тя отново отиде да провери Лизи. Ханеке Вьорст седеше до леглото ѝ и кърпеше чорапи. Кимна усмихната на Бриана.

— Тя е добре.

Бриана погледна опустошеното спящо лице и не си помисли същото. Все пак треската беше преминала. Докосна челото на Лизи, беше хладно и влажно, а полупразната купа на масата показваше, че е успяла и да хапне.

— И вие ще си починете? — Ханеке се надигна и посочи към застланото ниско легло.

Бриана погледна с копнеж към чистите завивки и пухкавата възглавница, но поклати глава.

— Още не, благодаря. Всъщност бих искала да заема едно муле, ако може.

Не знаеше къде е сега Джейми Фрейзър. Вьорст ѝ бе казал, че Ривър Рън е доста отдалечена от града; може би беше там или пък бе отседнал в Крос Крийк, за удобство. Тя не можеше да оставя Лизи толкова дълго, че да стигне до Ривър Рън, но искаше да отиде до града и да намери съдилището, където щеше да се проведе делото утре. Не искаше да рискува да го изпусне, защото не знае къде да отиде.

Мулето беше едро и старо, но нямаше нищо против да се клатушка по крайбрежния път. Вървеше малко по-бавно от самата нея, но това нямаше значение; тя вече не бързаше.

Въпреки умората се почувства по-добре от ездата. Скованото ѝ тяло се отпусна в ритъма на бавната походка на мулето. Беше горещ и влажен ден, небето бе ясно и чисто, огромните брястове надвисваха над пътя, хладните листа пропускаха слънчевите лъчи.

Разкъсвана между болестта на Лизи и собствените си мъчителни спомени, тя не бе забелязала нищо през втората част от пътуването си, не обърна внимание на промяната в пейзажа. Сега имаше чувството, че се е пренесла магически по време на съня си на съвсем различно място. Отблъсна всичко настрани, решена да забрави последните няколко дни и всичко, случило се в тях. Щеше да открие Джейми Фрейзър.

Песъчливите пътища, боровите гори, мочурливите полета по брега вече ги нямаше, заменени от гъста зеленина, високи дървета с широки корони и дебели стволове, и мека оранжева пръст, която потъмняваше до черна плесен там, където мъртвите листа се бяха напластили покрай пътя. Писъците на чайки и рибарчета вече не се чуваха, само приглушеното бъбрене на сойка и тиха песен на козодой дълбоко в гората.

Как ли ще се случи, чудеше се. Беше си го представяла хиляди пъти, хиляди различни сцени: какво щеше да каже, той какво ще каже — дали ще се зарадва да я види? Все пак той беше непознат. Вероятно изобщо нямаше да прилича на мъжа от въображението ѝ. С известна трудност прогони спомена за думите на Лери: лъжец и измамник… Майка ѝ не мислеше така.

— „Доста е на всеки ден злобата му“[40] — прошепна си. Беше стигнала до Крос Крийк; къщите вече бяха по-нагъсто, а черният път се разшири в павирана улица, осеяна с магазини и по-големи къщи. Имаше и хора, но сега бе най-горещата част на следобеда, когато въздухът е неподвижен и тежък. Повечето жители на града се бяха скрили на сянка.

Пътят се извиваше, следвайки речния бряг. Една малка дъскорезница се издигаше на едно възвишение, а до нея имаше кръчма. Реши да попита там. Беше горещо и можеше да пийне нещо.

Потупа джоба на палтото си, за да се увери, че има пари, но усети бодливата буца на кестена и отдръпна ръка като изгорена.

Отново се почувства празна въпреки храната. Стисна здраво устни, върза мулето и влезе в тъмното убежище на кръчмата.

Тя беше празна, само кръчмарят седеше сънливо на столчето си. Стана, щом я видя, и след обичайното изцъкляне от изненада ѝ сервира бира и любезно я упъти към съдилището.

— Благодаря ви. — Тя избърса потта от челото си с ръкава на жакета си — дори вътре жегата беше задушаваща.

— За делото ли сте дошли? — попита той, като още я гледаше с любопитство.

— Да… всъщност не. Кого ще съдят? — попита, осъзнала едва сега, че няма представа.

— О, ами Фъргъс Фрейзър — каза мъжът, сякаш предполагаше, че всички знаят кой е Фъргъс Фрейзър. — Нападнал кралски офицер. Ще го оправдаят обаче — продължи делово. — Джейми Фрейзър слезе от планината заради него.

Бриана се задави с бирата.

— Познавате Джейми Фрейзър? — попита тя и попи пяната с ръкава си.

Кръчмарят изви вежди.

— Почакай малко и ти ще го видиш. — Кимна към пълната с бира халба, която стоеше на съседната маса. Не беше я видяла. — Той излезе отзад точно когато ти влезе. Той… — Извика изненадан, защото тя изпусна халбата си на пода и се стрелна към задната врата като прилеп от ада.

Светлината навън беше замайваща след сумрака в кръчмата. Бриана примигна, очите ѝ се насълзиха от слънцето, което надничаше през зелените листа на кленовете. Тогава забеляза движение под тях.

Той стоеше в сянката на клена, полуизвърнат от нея и свел замислено глава. Висок мъж с дълги крака, строен и изящен, с широки рамене под бялата риза. Беше с избелял килт на зелени и кафяви квадрати, небрежно вдигнат напред, докато той пикаеше върху дървото.

Когато приключи, пусна килта си и се обърна към къщата. Тогава я видя, че се взира в него, напрегна се и ръцете му се свиха леко. После се вгледа по-внимателно и предпазливостта се смени с изненада, когато осъзна, че пред него стои жена.

Още откакто го зърна, беше сигурна. Първо се изненада, но и не се изненада; той не беше точно какъвто си го представяше — струваше ѝ се по-малък, с човешки ръст, — но лицето му бе с нейните черти; дългият прав нос и упоритата челюст, скосените котешки очи сред рамката от солидни кости.

Той тръгна към нея от сянката на клена, слънцето озари косата му и тя блесна в медни искри. Почти несъзнателно Бриана вдигна ръка и отметна кичур от лицето си, като зърна с периферното си зрение червено-златистия блясък.

— Какво търсиш тук, моме? — попита той. Рязко, но не нелюбезно. Гласът му беше по-дълбок, отколкото си го представяше; шотландският акцент бе лек, но осезаем.

— Теб — отвърна тя. Сърцето ѝ сякаш се заклини в гърлото ѝ; трудно прокарваше думите покрай него.

Той вече беше достатъчно близо, за да усети дъха на потта му и свежата миризма на отсечено дърво; в навитите ръкави на ризата му имаше стърготини. Той присви развеселено очи, когато огледа дрехите ѝ. Едната червеникава вежда се изви и той поклати глава.

— Съжалявам, момиче — рече с лека усмивка. — Ама аз съм женен мъж.

Понечи да мине покрай нея и тя издаде някакъв нечленоразделен звук, протегна ръка да го спре, но не посмя да го докосне. Той спря и се вгледа по-внимателно в нея.

— Не, наистина; имам си жена у дома и къщата ми не е далече. — Явно се опитваше да бъде любезен. — Но… — Спря, достатъчно близо, за да види състоянието на дрехите ѝ, дупката на ръкава на жакета и разнищените краища на шалчето ѝ.

— О… — каза с друг тон и посегна към малката кесия, която висеше на колана му. — Сигурно си гладна, а, моме? Имам пари, ако искаш да хапнеш.

Тя едва дишаше. Очите му бяха тъмносини, меки и добри. Тя се взираше в отворената му яка, където се виждаха къдрави косъмчета, изсветлели до златно на фона на потъмнялата от слънцето кожа.

— Ти ли си… ти ли си Джейми Фрейзър?

Той я погледна рязко в лицето.

— Аз съм — отвърна. Предпазливостта се беше завърнала; той присви очи срещу слънцето. Озърна се бързо назад към кръчмата, но нищо не помръдваше зад отворената врата. Пристъпи към нея.

— Кой пита? — рече тихо. — Съобщение ли ми носиш, момиче?

Тя изпита безумното желание да се разсмее с цяло гърло. Дали му носела съобщение?

— Казвам се Бриана — рече тя. Той се смръщи колебливо и нещо просветна в очите му. Той знаеше! Чу името и то му говореше нещо. Тя преглътна с усилие, усещаше, че бузите ѝ пламтят като изгорени със свещ.

— Аз съм твоята дъщеря — добави, гласът ѝ звучеше задавено дори в нейните уши. — Бриана.

Той застина напълно неподвижно, не промени изобщо изражението си. Но беше чувал за нея; пребледня, после силна, болезнена червенина заля гърлото и лицето му внезапно като огън.

Тя усети дълбок прилив на радост при тази гледка, силен порив в корема, който беше ехо на пламналата кръв, признание на тяхното светлокожо родство. Дали се бе изчервил така силно от тревога? — помисли си внезапно. Дали нарочно бе останал безизразен, както тя се бе научила да бъде, за да скрие издайническото чувство?

И нейното лице бе сковано, но тя му се усмихна колебливо.

Той примигна, очите му най-сетне се откъснаха от лицето ѝ и я огледаха цялата, и — сякаш с ужасено изумление — ръста ѝ.

— Господи! — изграчи той. — Ти си огромна.

Нейното изчервяване бе отслабнало, но сега се завърна яростно.

— И кой е виновен за това според теб? — сопна се тя. Изпъна се и го изгледа с яд. Така отблизо можеше да го гледа право в очите и го направи.

Той се отдръпна и лицето му най-сетне се промени — маската се разпадна, заменена от изненадата. Без нея изглеждаше по-млад; под нея имаше шок, изненада и изгряващото изражение на почти болезнен копнеж.

— О, не, момиче! — възкликна той. — Не, не исках да кажа зова! Просто… — замълча, втренчен изумено в нея. Вдигна ръка и неволно я прокара във въздуха до бузата ѝ, покрай челюстта, шията и рамото, сякаш се страхуваше да я докосне.

— Вярно ли е? — прошепна той. — Ти си Бриана? — Изрече името ѝ със странен акцент — Брийана — и тя потрепери.

— Аз съм — отвърна малко дрезгаво. Отново се опита да се усмихне. — Не виждаш ли?

Устата му беше широка, с плътни устни, но не като нейната; по-широка и по-дръзка, като че ли криеше усмивка в крайчетата си дори когато бе отпусната. Сега потрепна някак колебливо.

— Да — рече той. — Виждам.

И тогава наистина я докосна, прокара леко пръсти по лицето ѝ, отметна вълните червена коса от слепоочието и ухото, проследи деликатната линия на челюстта. Тя потрепери отново, макар че допирът му беше топъл. Усещаше жега от дланта му по бузата си.

— Не мислех, че си толкова пораснала — каза той и отпусна ръка неохотно. — Видях снимките, но все пак… винаги съм мислел за теб като за малко дете… като за моето бебе. Не съм и очаквал… — Гласът му секна и той се втренчи в нея, в очите ѝ, а неговите, тъмносини с гъсти мигли, бяха широко отворени от изумление.

— Снимки — повтори тя, останала без дъх от щастие. — Видял си мои снимки? Значи мама те е открила, нали? Когато ми каза, че имаш жена у дома…

— Клеър — прекъсна я той. Широката уста най-сетне взе решение и се изви в усмивка, която озари очите му като слънцето в танцуващите листа на дърветата. Той я стисна за ръцете толкова силно, че я стресна.

— Още не си я видяла, така ли? Господи, тя ще обезумее от радост!

Мисълта за майка ѝ свали всички защити. Лицето ѝ се разкриви и сълзите, които бе сдържала толкова дни, се изляха по бузите ѝ в поток от облекчение, давеха я, докато се смееше и плачеше.

— Недей, момиче, не плачи! — възкликна той тревожно. Пусна ръката ѝ и извади смачкана кърпа от ръкава си. Попи колебливо бузите ѝ, изглеждаше разтревожен.

— Не плачи, a leannan, не се тревожи — шепнеше той. — Всичко е наред, m’annasachd, всичко е наред.

— Добре съм, всичко е наред. Аз просто… от щастие — каза тя. Взе кърпата, избърса си очите и си издуха носа. — Какво означава това a leannan? И другото, което каза?

— Значи не знаеш келтски, а? — попита той и поклати глава. — Разбира се, тя не може да те е научила — промърмори сякаш на себе си.

— Ще се науча — рече тя твърдо и избърса пак носа си. — A leannan?

— Означава „скъпа“ — рече тихо. Лека усмивка се появи на лицето му, докато я гледаше. — M’annasachd — моя благословия.

Думите увиснаха във въздуха между тях, потрепвайки като листата. Те стояха неподвижни, и двамата внезапно смутени от думите на обич, неспособни да се погледнат, неспособни да намерят още думи.

— Тат… — започна Бриана, но спря, изведнъж разколебана. Как да го нарича? Не тате. Франк Рандал цял живот бе нейният „тате“; щеше да е предателство да нарича така друг мъж. Джейми? Не, не можеше; колкото и да бе смаян от появата ѝ, той излъчваше достойнство, което не позволяваше подобно небрежно обръщение.

Той видя колебанието ѝ и се изчерви, защото разбра причината за него.

— Можеш да ме наричаш… татко — рече. Гласът му беше дрезгав; той спря и прочисти гърлото си. — Ако… ако искаш, де — добави неуверено.

— Татко — каза тя и усети как усмивката този път разцъфна по-леко на лицето ѝ, невъзпирана от сълзи. — И на келтски ли е така?

Той се засмя, устните му потрепнаха леко.

— Не, ама е по-просто…

И внезапно всичко беше съвсем просто. Той протегна ръце към нея. Тя пристъпи напред и откри, че е сбъркала; той наистина беше толкова голям, колкото си го представяше — ръцете му бяха толкова силни, колкото дори не беше и помисляла.

* * *

Всичко след това ѝ се струваше в мъгла. Обзета от емоции и умора, Бриана съзнаваше събитията като серия от образи, като ярки моментни снимки.

Лизи, с примигващи сиви очи от внезапната светлина, малка и бледа в ръцете на якия черен коняр с неразбираем шотландски акцент. Каруца, натоварена със стъкло и ароматно дърво. Лъскавите задници на конете и подскачането и скърцането на дървените колела. Гласът на баща ѝ, дълбок и топъл в ухото ѝ, който описваше къщата, която е построил високо на планинския хребет, обясняваше, че прозорците са изненада за майка ѝ.

— Но не такава изненада като теб, момиче! — И радостният му смях отекна в костите ѝ.

Дългите прашни пътища; тя спи, положила глава на рамото на баща си, а свободната му ръка я прегръща; тя вдишва аромата на кожата му, дългата му коса докосва лицето ѝ, когато той извръща глава.

След това хладния лукс на голямата просторна къща, изпълнена с аромат на восък и цветя. Висока жена с бяла коса и нейното лице, син поглед, който се взира невиждащо през нея. Дълги хладни ръце, които докосват лицето ѝ и галят косата ѝ с разсеяно любопитство.

— Лизи — каза тя и една красива жена се наведе към Лизи, като прошепна: — Йезуитска кора. — Черните ѝ ръце бяха красиви върху жълтия порцелан на лицето на Лизи.

Ръце — толкова много ръце. Всичко ставаше сякаш по магия, с тих шепот, докато минаваха от ръка на ръка. Съблякоха я, изкъпаха я, преди да е успяла да възрази, ароматна вода се изля върху нея, твърди нежни пръсти масажираха скалпа ѝ, докато лавандуловият сапун се пенеше в косата ѝ. Ленени кърпи и малко черно момиче, което бършеше краката ѝ и ги пръскаше с оризова пудра.

Чиста памучна нощница, която се развява около босите ѝ крака над дървения под, очите на баща ѝ светват, когато я вижда. Храна — торти и сладкиши, желета и кифли — и горещ, сладък чай, който сякаш върна кръвта във вените ѝ.

Красиво русо момиче със смръщено лице, което ѝ се струва странно познато; баща ѝ я нарича Марсали. Лизи, измита и увита с одеяло, крехките ѝ ръце държат чаша с някаква воняща течност, прилича на току-що полято повехнало цвете.

Разговори, хора идват, още разговори, и само по някоя фраза пробива през мъглата около нея.

— … Фаркард Кембъл беше по-разумен…

— Фъргъс, татко, видя ли го? Добре ли е?

Татко? — помисли си объркана, леко възмутена, че някой друг го нарича така, защото… защото…

Гласът на леля ѝ идва от далечината: „Горкото дете заспа в стола си; чувам я как хърка. Одисей, отнеси я в леглото.“

И тогава силни ръце я вдигат сякаш без усилие, но не миришат на восък като черния иконом; миришат на лен и стърготини — баща ѝ. Тя се отказа да се бори и заспа с глава на гърдите му.

* * *

Фъргъс Фрейзър говореше като шотландец от клановете; приличаше обаче на френски благородник. Френски благородник на път за гилотината, поправи се мислено Бриана.

Красиво тъмен, строен и не много висок, той отиде до подсъдимата скамейка и се обърна към залата. Дългият му нос бе вирнат малко повече от обичайното. Мръсните дрехи, небръснатата челюст и голямата синина на окото му не успяваха да попречат на аристократичното презрение, което излъчваше. Дори кривата метална кука, заместваща едната му ръка, само допринасяше за непокорния му блясък.

Марсали изпъшка, щом го видя, и стисна устни. Наведе се през Бриана и прошепна на Джейми:

— Какво са му направили тези копелета?

— Нищо особено. — Той ѝ махна да се отдръпне и тя се облегна в стола си, като изгледа кръвнишки пристава и шерифа.

Едва успяха да си намерят места; малката сграда бе препълнена, хората се бутаха и мърмореха в дъното на залата. Пазеха някакъв ред единствено заради войниците с червени куртки при вратите. Още двама войници стояха в предната част на залата, до подиума на съдията, а един офицер се спотайваше в ъгъла зад тях.

Бриана видя, че офицерът срещна погледа на Джейми Фрейзър и на широките му черти се разля ненавист, почти злорадство. Космите по тила ѝ настръхнаха, но баща ѝ срещна спокойно погледа на офицера и отвърна с безразличие.

Съдията влезе и зае мястото си, после, след унилата официална част, процесът започна. Явно нямаше да има заседатели, тъй като такива не присъстваха; само съдията и неговите служители.

От разговора предната вечер Бриана бе разбрала малко, но на закуска успя да се ориентира сред плетеницата от хора. Младата чернокожа жена се казваше Федра, една от робините на Джокаста, а високото грозновато момче с очарователна усмивка беше племенник на Джейми, Иън — неин братовчед, осъзна тя със същата лека тръпка, която бе изпитала и в Лалиброх. Хубавата блондинка Марсали беше съпруга на Фъргъс, а Фъргъс, разбира се, беше френското сираче, което Джейми неофициално бе осиновил в Париж, преди въстанието на Стюарт.

Съдия Конант, спретнат господин на средна възраст, нагласи перуката си, оправи си жакета и извика да прочетат обвиненията. А те бяха следните: Фъргъс Клодел Фрейзър, жител на окръг Роуан, на четвърти август, лето Господне 1769-то, умишлено нападнал Хю Бероун, заместник-шериф на същия окръг, и откраднал от него имущество на Короната, а после бил арестуван от заместник-шерифа.

Въпросният Хю бе призован да свидетелства и се оказа кльощав и нервозен дангалак на трийсетина години. Той потрепваше и заекваше по време на показанията си, като твърдеше, че е срещнал обвиняемия на Бъфало Трейл Роуд, докато той, Бероун, изпълнявал служебните си задължения. Бил грубо обиден от обвиняемия на френски език и след като се опитал да напусне, бил преследван от обвиняемия, който го догонил, ударил го в лицето и отнел имущество на Короната, което Бероун пазел, а именно — един кон с юзда и седло.

По покана на съда свидетелят отвори широко уста, за да покаже счупен зъб, резултат от въпросното нападение.

Съдията Конант се вгледа с интерес в останките от зъба и се обърна към арестанта.

— Наистина. А сега, господин Фрейзър, нека чуем вашия разказ за това нещастно събитие.

Фъргъс сведе леко носа си и удостои съдията с вниманието, което би отделил на една хлебарка.

— Този отвратителен боклук — започна той с равен тон — беше…

— Затворникът да се въздържа от обиди — каза студено съдия Конант.

— Заместник-шерифът — продължи Фъргъс, без да му мигне окото — се натрапвал на жена ми, когато тя се връщала от мелницата с малкия ми син на седлото до нея. Това… заместник-шерифът… я спрял и безцеремонно я смъкнал от седлото, като я информирал, че взима коня и амунициите като плащане на данък и я оставил с детето на пет мили от дома в изгарящата жега! — Втренчи се яростно в Бероун, който присви очи в отговор. Марсали изсумтя силно до Бриана.

— Какъв точно данък е твърдял, че дължите?

Бузите на Фъргъс бяха станали тъмночервени.

— Нищо не дължа! Той твърдеше, че трябва да плащам за земята си годишна рента от три шилинга, което не е вярно! Моята земя е освободена от данък заради условията, по които е дарена на Джеймс Фрейзър от губернатор Трайън. Казах това на този смрадлив salaud, когато дойде у дома да се опита да вземе парите.

— Не съм чувал нищо за такова дарение — рече намусено Бероун. — Тези хора ще ви пробутат всичко, само за да не платят. Безделници и измамници, такива са всички.

— Oreilles en feuille de chou!

Тих смях мина през залата, почти заглушен от вика на съдията. Училищният френски на Бриана успя да го преведе като: „Карфиолени уши!“ и тя се присъедини към общото веселие.

Съдията вдигна глава и се втренчи в залата.

— Тук ли е Джеймс Фрейзър?

Джейми стана и се поклони уважително.

— Тук съм, милорд.

— Закълнете свидетеля, пристав.

Джейми положи клетва и потвърди факта, че наистина е собственик на дарена земя, като въпросното дарение е направено при условия, договорени с губернатор Трайън, които наистина включват освобождаване на земята от данък към Короната за период от десет години, който период ще изтече след девет години. И накрая, че Фъргъс Фрейзър наистина има къща и ниви в границите на дарената територия, под опеката на него самия, Джеймс Алегзандър Малкълм Макензи Фрейзър.

Вниманието на Бриана отначало бе приковано върху баща ѝ; тя не можеше да му се нагледа. Той беше най-високият мъж в залата и засега най-впечатляващият, облечен със снежнобяла риза и тъмносин жакет, който караше скосените му очи и огнената коса да изпъкват.

Някакво движение в ъгъла привлече вниманието ѝ обаче и тя погледна към офицера, когото бе забелязала преди. Той вече не гледаше към баща ѝ, а се бе втренчил в Хю Бероун. Бероун му кимна леко и се облегна назад да изчака края на показанията на Фрейзър.

— Изглежда твърдението на господин Фрейзър за освобождаването от рента е вярно, господин Бероун — каза меко съдията. — Затова трябва да го оправдая по обвиненията та…

— Той не може да го докаже! — изрева Бероун. Погледна към офицера, сякаш за морална подкрепа, и стисна дългата си челюст. — Няма документ; само думата на Джеймс Фрейзър.

Отново настъпи смущение в залата; този път по-заплашително. Бриана усети шока и възмущението от това, че думата на баща ѝ се подлага на съмнение и внезапно изпита гордост. Баща ѝ обаче не се разгневи; стана отново и се поклони пред съдията.

— Ако Ваше Благородие ми позволи. — Той посегна в жакета си и извади сгънат пергамент, на който имаше червен восъчен печат.

— Ваше Благородие сигурно познава печата на губернатора — каза той и сложи документа на масата пред господин Конант. Съдията изви вежда, но огледа внимателно печата, после го отвори и прегледа документа. Остави го и рече:

— Това е направено пред свидетели копие на оригиналното дарение на земята — обяви той, — подписано от Негово Превъзходителство, Уилям Трайън.

— Откъде го взе? — избълва Бероун. — Нямало е време да отидеш до Ню Берн и да се върнеш! — И тогава цялата кръв се смъкна от лицето му. Бриана погледна към офицера; неговото подпухнало лице като че ли бе събрало кръвта, която Бероун бе изгубил.

Съдията го погледна рязко и каза:

— След като беше представено и документално свидетелство, смятаме, че обвиняемият очевидно не е виновен в нападение с цел кражба, тъй като въпросната собственост е негова. А що се отнася до нападението… — Той забеляза, че Джейми не е седнал, а още стои пред свидетелската банка.

— Да, господин Фрейзър? Имате ли да кажете още нещо пред съда? — Съдията попи струйка пот, която се стичаше под перуката му; в претъпканата зала бе горещо като в сауна.

— Моля съда да задоволи любопитството ми, Ваше Благородие. Първоначалните показания на господин Бероун описват ли по-подробно нападението над него?

Съдията изви вежди, но прелисти бързо документите на масата и подаде един на пристава, като му показа конкретно място на страницата.

— Обвиняемият е заявил, че Фъргъс Фрейзър го е ударил в лицето с юмрук, повалил на земята, после е хванал оглавника на коня му, скочил е на седлото и е препуснал, като е крещял обиди на фрески език. Обвиняемият…

Силно кашляне от мястото на обвиняемия привлече вниманието на всички. Той се усмихна очарователно на съдията, извади кърпа от джоба си и попи старателно лицето си, като използва куката в края на лявата си ръка.

— О! — каза съдията и извърна студения си поглед към свидетелското място, където Бероун се гърчеше зачервен.

— А бихте ли ни обяснили, сър, как така имате рана от дясната страна на лицето, след като сте ударен от левия юмрук на мъж, който няма такъв?

— Да, crottin — обади се весело Фъргъс. — Би ли обяснил?

Вероятно усетил, че опитите за обяснение трябва да се случат насаме, съдията попи врата си, сложи край на процеса, освободи Фъргъс Фрейзър и свали всички обвинения.

* * *

— Аз бях — каза гордо Марсали, която се притискаше към ръката на съпруга си по време на празненството след процеса.

— Ти? — погледна я развеселен Джейми. — Ти ли цапардоса заместник-шерифа?

— Не с юмрук, с крак — каза тя. — Когато гадното копеле се опита да ме смъкне от коня, го изритах в челюстта. Той всъщност не можа да ме свали — добави тя, засияла при спомена, — само грабна Джърмейн и, разбира се, аз слязох да го взема.

Тя погали сладкото русо момченце, което се гушеше към полите ѝ и стискаше парче сухар в пухкавото си юмруче.

— Не разбирам съвсем — каза Бриана. — Значи господин Бероун не е искал да признае, че го е ударила жена?

— А, не — каза Джейми, наля още една чаша ейл и ѝ я подаде. — Просто сержантът се направи на глупак.

— Сержант Мърчисън? Сигурно това е онзи армейски офицер от процеса, нали? — попита тя. Отпи малко от ейла, само от любезност. — Онзи, който прилича на недопечено прасе?

Баща ѝ се ухили на това описание.

— Да, точно той. Не ме харесва — обясни. — Не за първи път се опитва да ми навреди. И няма да е за последен.

— Но не може да се е надявал да успее с такова нелепо обвинение — обади се Джокаста, наведе се напред и протегна ръка. Одисей премести чинията с кифли със сантиметър. Тя взе една и обърна слепите си очи към Джейми.

— Наистина ли беше необходимо да замесваш и Фаркард Кембъл? — попита неодобрително.

— Да, наистина — отвърна Джейми. Като видя объркването на Бриана, той обясни:

— Фаркард Кембъл е обичайният съдия на този окръг. Ако не се бе разболял така удобно — и той се усмихна отново, в очите му имаше дяволита искра, — процесът щеше да се проведе миналата седмица. Такъв беше планът им, нали? На Мърчисън и Бероун. Те искаха да повдигнат обвинение, да арестуват Фъргъс и да ме принудят да сляза от планината насред жътва — и в това успяха, проклети да са — добави той със съжаление.

— Но разчитаха, че няма да мога да взема копие на дарението от Ню Берн преди процеса — и аз нямаше да мога, ако беше миналата седмица. — Той се усмихна на Иън и момчето, което бе яздило като хала до Ню Берн, за да вземе документа, се изчерви и сведе лице над купата с пунш.

— Фаркард Кембъл е приятел, лельо — каза Джейми на Джокаста, — но знаеш не по-зле от мен, че е човек на закона. Нямаше да има значение, че той знае, че дарението ми е законно; ако не можех да покажа доказателство, щеше да е принуден да отсъди срещу мен.

— Ако го беше направил — каза той на Бриана, — щях да бъда принуден да обжалвам, което би означавало да откарат Фъргъс в затвора в Ню Берн, а там да се насрочи нов процес. Краят щеше да е същият, но междувременно щяха да са ни откъснали и двамата от жътвата и таксите щяха да са много повече, отколкото бих спечелил от реколтата.

Погледна Бриана над ръба на чашата си, сините му очи внезапно станаха сериозни.

— Надявам се, че не си ме мислила за богат?

— Изобщо не съм мислила за това — отвърна тя стресната и той се усмихна.

— Е, това е добре. Имам доста земя, но засега обработваме само малка част; имаме достатъчно зърно, за да засеем нивите и да се изхранваме, и дори остава за добитъка. А и колкото да е кадърна майка ти — усмихна се широко, — не може да се справи сама с трийсет акра царевица и ечемик. — Той остави празната чаша и стана.

— Иън, нали ще се погрижиш за провизиите и ще закараш каруцата с Фъргъс и Марсали? Ние с момичето ще тръгнем напред. — Погледна въпросително Бриана.

— Джокаста ще се погрижи за твоята прислужница тук. Нали нямаш нищо против да тръгнем така скоро?

— Не — отвърна тя, остави чашата си и стана. — Може ли да тръгнем днес?

* * *

Свалях една по една бутилките от шкафа и ги отварях, за да помириша съдържанието им. Ако не бяха изсушени добре, билките щяха да изгният в бутилките; семената щяха да развият всякакви плесени.

Мисълта за плесени ми напомни отново за пеницилиновата ми плантация. За онова, което се надявах някой ден, ако имах късмет и ако бях достатъчно наблюдателна, да се превърне в пеницилинова плантация. Пеницилинът бе само една от стотиците плесени, които се появяваха по стар и влажен хляб. Каква бе вероятността спора на точно тази скъпоценна плесен да се развие по филиите хляб, които приготвях всяка седмица? Каква бе вероятността въпросният хляб да оцелее достатъчно дълго, за да могат някакви спори изобщо да го открият? И накрая каква бе вероятността да го разпозная, когато го видя?

Опитвах повече от година, но без успех.

Въпреки невена и белия равнец, които пръсках около него, не можех да опазя хляба от гадини. Мишки и плъхове, мравки и хлебарки, един ден дори открих парти на врабчета в килера — пируваха с пръснатата царевица и остатъците от картофите за засаждане.

Единственият начин бе да заключа всичко в големия зайчарник, който Джейми бе построил или да ги държа в дървени сандъци и затворени буркани, за да ги опазя от зъби и човки. Но така спирах и достъпа на въздух, а въздухът бе единственият преносител на онова, което някой ден можеше да ме снабди с истинско оръжие срещу болестите.

Всяко растение съдържа лек за някаква болест — стига да знаеш кое какво е. Отново почувствах пробождане при мисълта за Наяуене; не само заради нея, но и заради знанията ѝ. Тя ме бе научила само на частица от тях и аз ужасно съжалявах за това — макар че не толкова, колкото за своята приятелка.

Все пак знаех нещо, което тя не знаеше — многобройните достойнства на най-малките растения, на най-нисшата хлебна плесен. Беше трудно да я откриеш, да я разпознаеш, а още по-трудно да я използваш. Но не се съмнявах, че си струва да я търся.

Ако оставиш хляб на открито в къщата, ще привлечеш мишки и плъхове. Опитах се да го сложа в шкафа — Иън разсеяно консумира половината от моя инкубатор за антибиотици, а мишките и мравките развиваха трескава дейност, докато ме нямаше.

Беше просто невъзможно през лятото, пролетта или есента да оставиш хляб на открито или да стоиш вътре и да го надзираваш. Имах твърде много работа навън, твърде често ме викаха за раждания или болести — твърде много възможности за набези на вредители.

През зимата, разбира се, вредителите си отиваха, за да снасят яйца за пролетта и да спят под одеяло от мъртви листа, защитени от студа. Но и въздухът беше твърде студен, за да ми достави живи спори. Хлябът или изсъхваше, или подгизваше, зависи колко далече бе от огъня; и в двата случая не се получаваше нищо друго освен оранжева или розова коричка; плесените, които живееха в гънките на човешкото тяло.

Щях да опитам отново напролет, мислех си, като подуших бутилка сушена майорана. Беше добре; плътен аромат на сънища. Новата къща на хребета вече се издигаше, бяха положени основите, стаите бяха разпределени. Виждах скелета ѝ от вратата на хижата, чернееше се на фона на ясното септемврийско небе.

До пролетта щеше да е завършена. Щях да имам измазани стени и дъбови подове, стъклени прозорци със здрави рамки, които щяха да спират мишки и мравки — и хубава, слънчева операционна, в която щях да провеждам медицинската си дейност.

Виденията ми бяха прекъснати от дрезгав рев от кошарата; Кларънс оповестяваше пристигането на посетител. Чувах гласове в далечината между екстатичните врясъци на Кларънс и бързо започнах да разчиствам бутилките и тапите. Сигурно бяха Джейми, Фъргъс и Марсали — или поне така се надявах.

Джейми бе сигурен в изхода на делото, но аз все пак се тревожех. Бях възпитана да вярвам, че британският закон е едно от най-големите достижения на цивилизацията, но бях виждала твърде много от конкретните му приложения, за да се съмнявам в това. От друга страна, имах силна вяра в Джейми.

Вокалните изпълнения на Кларънс преминаха в свистяща гаргара, която той използваше при задушевен разговор, но гласовете бяха спрели. Това бе странно. Да не би все пак нещо да се беше объркало?

Пъхнах и последните бутилки в шкафа и тръгнах към вратата. Предният двор бе празен. Кларънс се разцвили ентусиазирано при появата ми, но нищо друго не помръдваше. Някой бе дошъл обаче — пилетата се бяха пръснали и разлетели към храстите.

Студ плъзна по гръбнака ми и аз се завъртях, опитвах се да гледам едновременно напред и през рамо. Нищо. Кестените зад къщата въздишаха с бриза, а слънчевата светлина се процеждаше през пожълтяващите им листа.

Бях абсолютно сигурна, че не съм сама. По дяволите, бях си оставила ножа на масата!

— Сасенак. — Сърцето ми подскочи при гласа на Джейми. Завъртях се и облекчението бързо бе изтласкано от раздразнение. Той какво си мислеше, че…

За част от секундата реших, че виждам двойно. Те седяха на пейката пред вратата, един до друг, следобедното слънце възпламеняваше косите им.

Очите ми се фокусираха върху лицето на Джейми, блеснало от радост… после се отклониха вдясно.

— Мамо. — Същото изражение; нетърпение, радост и копнеж в едно. Нямах време да помисля, преди да се озове в прегръдките ми и тогава полетях, в буквален и преносен смисъл.

— Мамо!

Не можех да дишам; дъхът, който шокът не ми бе отнел, си отиде от силната прегръдка.

— Бри! — успях да промълвя. Тя ме остави на земята, но не ме пусна. Аз погледнах невярващо, но тя беше истинска. Погледнах към Джейми и видях, че стои до нея. Мълчеше, но се усмихваше широко, ушите му бяха порозовели от удоволствие.

— Аз… не очаквах… — казах идиотски.

Бриана ми се усмихна широко като баща си, очите ѝ грееха като звезди и бяха влажни от щастие.

— Никой не очаква Испанската инквизиция!

— Какво? — попита Джейми.

Десета част

Сложни отношения

42.

Лунна светлина

Септември 1769 г.

Тя се събуди от сън без сънища, на рамото ѝ лежеше ръка. Стресна се и се надигна на лакът, примигвайки. Лицето на Джейми едва се различаваше в сумрака; огънят се бе превърнал в жарава и в хижата беше много тъмно.

— Отивам на лов в планината, дъще; искаш ли да дойдеш с мен? — прошепна той.

Тя потърка очите си, опитваше се да събере разпръснатите от съня мисли, и кимна.

— Добре. Обуй си бричовете. — Той се надигна тихо и излезе, като пусна порив студен въздух.

Докато тя обуе чорапите и бричовете, той се върна. Движеше се все така тихо въпреки голямата купчина дърва, която носеше. Кимна ѝ и клекна да разпали огъня; тя облече палтото си и излезе сама. Тръгна към нужника.

Светът навън беше черен и като излязъл от сън; ако не беше студът, щеше да си помисли, че още спи. Звездите сияеха със студена светлина, но като че ли бяха ниско, сякаш всеки миг можеха да паднат от небето и да изгаснат със съсък във влажните дървета по хълмовете.

Запита се колко ли е часът, докато трепереше от допира на влажната вълна до сгретите ѝ от съня бедра. Някъде по малките часове; сигурно имаше още много време до изгрев. Всичко бе притихнало; насекоми не жужаха в градината на майка ѝ и нищо не шумолеше, дори сухите стъбла на царевицата, щръкнали в полето.

Когато отвори вратата на хижата, въздухът вътре ѝ се стори почти солиден; блок от застоял дим, пържена храна и миризмата на спящи тела. Навън въздухът бе сладък, но рядък — тя трябваше да поема дълбоко дъх, за да се насити.

Той беше готов; беше вързал кожена торба на колана си, брадва и рог с барут, по-голяма торба от зебло висеше на рамото му. Тя не влезе, стоеше на прага и го гледаше как се наведе бързо и целуна майка ѝ в леглото.

Знаеше, че тя е там, разбира се — това бе просто лека целувка по челото, — но Бриана се почувства като натрапник, като воайор. Още повече, когато дългата бледа ръка на Клеър се издигна от завивките и докосна лицето му с нежност, от която ѝ се сви сърцето. Клеър прошепна нещо, но Бриана не я чу.

Извърна се бързо, лицето ѝ пламтеше в студения въздух. Стоеше в края на поляната, когато той излезе. Затвори вратата след себе си и се чу падането на резето отвътре. Той имаше пушка с много дълга цев.

Той не каза нищо, само ѝ се усмихна и кимна към гората. Тя го последва, настигаше го лесно по пътеката, която водеше през горичка от кестени и смърчове. Краката му ронеха росата от тревата и оставяха тъмна диря през туфите сребриста трева.

Пътеката лъкатушеше почти равна доста дълго, после започна да се издига. Бриана по-скоро усети промяната, отколкото я видя. Още беше много тъмно, но внезапно тишината си отиде. След миг птица се обади от близкото дърво.

Целият склон оживя от птичи песни, писукане, трели и бръмчене. Под този зов се усещаше движение, пърхане и драскане, точно под прага на слуха. Той спря и се заслуша.

Тя също спря, гледаше го. Светлината се беше променила бавно, неусетно; очите ѝ бяха свикнали с тъмното и тя виждаше добре на звездната светлина, затова осъзна промяната едва когато вдигна поглед от земята и видя ярката коса на баща си.

Той носеше храна в торбата си; седнаха на един дънер и хапнаха ябълки и хляб. После тя пи от изворче, което струеше от един скален ръб. Пълнеше шепите си със студения кристал. Когато погледна назад, вече не виждаше и следа от малкото селище; къщите и нивите ги нямаше, сякаш планината тихо бе събрала горите си и ги бе погълнала.

Тя избърса ръце в полите на палтото си и усети бодливата форма на кестена в джоба си. По тези склонове нямаше конски кестени; това бе английско дърво, засадено от някой изгнаник с надеждата да възкреси спомена за дома; жива връзка с друг живот. Тя сви ръка за миг около него и се зачуди дали нейните собствени връзки са прекъснати завинаги. После го пусна и се обърна да следва баща си по хълма.

Отначало сърцето ѝ бумтеше силно и мускулите на бедрата ѝ се напрягаха от катеренето, но после тялото ѝ откри ритъма на земята. С развиделяването тя спря да се препъва. Когато излязоха на върха на стръмен склон, краката ѝ стъпваха така леко по меките листа, сякаш плаваше в небето, което изглеждаше съвсем близо.

За миг ѝ се прииска наистина да полети. Но връзките все още я държаха с веригата, която я прикрепваше към земята — майка ѝ, баща ѝ, Лизи… и Роджър. Утринното слънце се издигаше — голяма топка от пламък над планината. Тя затвори очи за миг, за да не я ослепи.

* * *

Ето тук беше; мястото, на което искаше да я доведе. В подножието на стръмен склон част от скалата се беше раздробила на камъни, обрасли с мъх и лишеи, малки фиданки стърчаха като пияници от процепите. Той наклони глава и ѝ махна да го последва. През огромните канари имаше пътека; не се виждаше ясно, но я имаше. Усети как Бриана се поколеба зад него и се обърна.

Тя му се усмихна и махна с ръка към скалата. Огромно парче варовик се бе откъснало и разцепило на две; той стоеше точно между двете парчета.

— Всичко е наред — каза тя тихо. — Просто си спомних нещо.

И той си спомни и космите по ръцете му настръхнаха. Спря, за да я види как преминава през процепа, просто за всеки случай. Но всичко беше наред; тя просто пристъпи и се присъедини към него. Искаше да я докосне обаче, за да е сигурен; протегна ръка и стисна пръстите ѝ.

Беше преценил правилно; слънцето тъкмо изгряваше над най-далечния хребет, когато се озоваха на празното пространство на върха на хълма. Под тях се простираха възвишения и долини, така покрити с мъгла, сякаш дим се кълбеше над падините. От отсрещната планина се извиваше водопад, който се спускаше на тънко бяло перо и потъваше в мъглата.

— Тук — каза той, когато спря на място с разпилени скали, обградени от гъста трева. — Да си починем малко. — Колкото и да бяха студени ранните утрини, той се бе сгрял от катеренето; седна на една плоска скала и протегна крака, за да може въздухът да влезе под килта, после свали наметалото от раменете си.

— Тук е някак по-различно — каза тя и отметна кичур мека червена коса, чиито пламъчета го сгряваха повече и от слънцето. Погледна към него усмихната. — Разбираш ли какво имам предвид? Яздих от Инвърнес до Лалиброх през Грейт Глен и там местността също беше дива — тя потрепери леко при спомена, — но не приличаше на това.

— Така е — каза той. Много добре разбираше какво има предвид; пустошта на долините и тресавищата беше някак населена така, както тези гори и потоци не бяха.

— Мисля си — започна той, после замълча. Дали щеше да го помисли за глупав? Но тя го гледаше с очакване. — Духовете, които живеят там — каза той малко смутено — са стари и са виждали хора от хиляди години; познават ни добре и не се боят да се покажат. А онова, което живее тук — сложи ръка на ствола на един кестен, който се издигаше на стотина фута над тях, а обиколката му бе поне трийсет фута, — те не са виждали такива като нас преди.

Тя кимна, изглежда не беше смутена.

— Те са любопитни обаче, нали? — каза тя. — Някои от тях. — И наклони глава да погледне към замайващата спирала от клони. — Понякога усещаш ли ги да те наблюдават?

— Понякога.

Седна на скалата до нея и се загледа как светлината се разлива по върховете на планината, подпалва далечните водопади, както разпалки прихващат искра, изпълва мъглата с перлено сияние и после я изгаря напълно. Заедно те видяха как планинският склон бе облян от дневната светлина и той мислено благодари на духа на това място. Макар че не беше келтски, сигурно го разбра.

Тя протегна дългите си крака и вдиша аромата на утрото.

— Наистина ли не ти пречеше? — Говореше тихо и се взираше в долината под тях, не го поглеждаше. — Да живееш в пещерата близо до Брох Морда.

— Не — отвърна той. Слънцето топлеше гърдите и лицето му, изпълваше го с покой. — Нямах нищо против.

— Като чух за това, си помислих, че е било ужасно. Студено, мръсно и самотно. — Тя го погледна и утринното небе се отрази в очите ѝ.

— Така беше — усмихна се леко.

— Иън… чичо Иън… ме заведе да ми я покаже.

— Така ли? Не е толкова лошо през лятото, когато жълтите храсти цъфтят.

— Да, но дори тогава… — тя се поколеба.

— Не, нямах против. — Затвори очи и слънцето огря клепачите му.

Отначало си мислеше, че самотата ще го убие, но щом разбра, че няма да стане така, започна да цени усамотението на планинския склон. Виждаше ясно слънцето през затворените си клепачи; голяма червена топка, която пламти по ръбовете. Дали така виждаше Джокаста със слепите си очи?

Бриана мълча дълго, той също, просто слушаше. Малките птички работеха в смърча наблизо, висяха с главата надолу от клоните, ловяха буболечки и разговаряха за улова си.

— Роджър — каза тя внезапно и сърцето му бе пронизано от стрелата на ревността, по-болезнена, защото бе неочаквана. Нима нямаше да я има само за себе си дори за малко? Отвори очи и се опита да изглежда заинтригуван.

— Опитах се да му кажа веднъж за самотата. Че според мен може би тя не е нещо лошо. — Въздъхна и смръщи гъстите си вежди. — Мисля, че не ме разбра.

Той изсумтя гърлено.

— Мислех си… — пак замълча и го погледна за миг. — Мислех си, че затова… затова ти и мама… — Кожата ѝ беше така прозрачна, че виждаше веничките под нея. Тя пое дълбоко дъх и опря ръце на камъка. — И тя е такава. И на нея не ѝ пречи да бъде сама.

Погледна я, много искаше да разбере защо мисли така. Какъв е бил животът на Клеър в годините на раздялата им, че Бриана да мисли така? Защото бе права; Клеър познаваше вкуса на самотата. Тя беше студена като изворна вода и не всеки можеше да я пие; за някои тя не носеше свежест, а смъртен студ. Но тя бе живяла със съпруг; как така е пила толкова дълбоко от самотата, за да знае?

Може би Бриана щеше да му каже, ако я попиташе; но последното име, което искаше да произнася тук, бе това на Франк Рандал.

Закашля се.

— Е, може и да е така — съгласи се предпазливо. — Виждал съм жени — и мъже понякога, — които не могат да понесат звука на собствените си мисли и може би не са особено подходящи за онези, които могат.

— Така е — каза тя замислено. — Може би е така.

Болката от ревността утихна малко. Явно имаше съмнения за онзи Уейкфийлд, нали? Беше им разказала всичко: как е търсила, как е видяла съобщението за смъртта им, пътуването от Шотландия и посещението на Лалиброх — проклетата Лери! — и за онзи мъж Уейкфийлд, който тръгнал след нея. За това обаче не им каза всичко, но той нямаше нищо против; и без това не искаше да го чува. Мисълта за далечната смърт в пожар не го притесняваше толкова, колкото непосредственото натрапничество в идилията му с дъщерята, която най-сетне бе открил.

Сви колене и постоя тихо. Колкото и да му се искаше да си върне покоя, не успяваше да освободи съзнанието си от мисълта за Рандал.

Той беше победил. Клеър бе негова; както и това прекрасно дете — тази млада жена, поправи се, щом я погледна. Но Рандал ги бе имал двайсет години; без съмнение беше оставил следата си върху тях. И каква ли беше тази следа?

— Виж — прошепна Бриана и стисна ръката му.

Той проследи погледа ѝ и ги видя; елен и кошута, стояха точно в сянката на дърветата, на двайсетина крачки от тях. Не помръдна, но вдиша тихо. Усещаше, че и Бриана е застинала до него.

Еленът ги видя; деликатните глави се вдигнаха, тъмните влажни ноздри потрепнаха заради миризмата. След миг обаче еленът пристъпи грациозно и нервните му стъпки оставиха следи по мократа от росата трева. Кошутата го последва предпазливо и те започнаха да пасат между скалите, като от време на време се обръщаха и вдигаха глави, поглеждаха с кротките си очи странните, но безобидни създания на скалния ръб.

В Шотландия не можеше да се приближиш на миля от червен елен, без да те усети. Елените там много добре знаеха какво е човек.

Той гледаше очите на елена, невинността на дивото, и усещаше слънчевата благословия по главата си. Това беше ново място и му стигаше да е тук с дъщеря си.

* * *

— Какво ще ловуваме, татко? — Той стоеше неподвижно, присвил очи към хоризонта, но тя бе сигурна, че не търси животно; затова знаеше, че може да говори, без да изплаши плячката.

Бяха видели много животни през деня; еленът и кошутата призори, червена лисица ги гледаше от една скала, като ближеше черните си лапи, докато не се приближиха прекалено и тогава изчезна като духнат пламък. Катерици — десетки — бърбореха из върховете на дърветата, играеха си на криеница покрай дървесните стволове. Дори ято диви патици с два перчещи се мъжки, издули гърди и разперили опашки за назидание на крякащия харем.

Те не бяха техните плячки и тя бе доволна от това. Нямаше нищо против да убива, за да се нахрани, но щеше да ѝ е мъчно, ако омърсят красотата на деня с кръв.

— Пчели — каза той.

— Пчели? Ловуваш пчели?

Вдигна пушката си и ѝ се усмихна, после кимна надолу към ярко жълто петно.

— Търсим цветя.

Разбира се, в цветята имаше пчели; отблизо дори ги чуваше. Бяха няколко вида: големи черни земни пчели, по-дребни, на жълто-черни мъхести ивици, и гладките страховити форми на осите със заострени като кинжали кореми.

— Това, което трябва да правиш — каза баща ѝ, докато бавно обикаляха цветята, — е да гледаш в коя посока отиват пчелите. И да внимаваш да не те ужилят.

Десетина пъти изгубиха от поглед малките пратеници, които следваха. Те се губеха в светлината над поточе или изчезваха в прекалено гъст храсталак. Всеки път Джейми се оглеждаше и намираше друга полянка с цветя.

— Ето там! — извика тя и посочи към ярко червено петно и далечината.

Той присви очи и се усмихна, клатейки глава.

— Не, не червено. Малките колибрита харесват червените, но пчелите харесват жълти и бели — най-много жълти.

Откъсна една бяла маргаритка от тревата до краката ѝ и ѝ я подаде — цветчетата бяха поръсени с полен, паднал от деликатните тичинки в кръглия жълт център. Като се вгледа по-внимателно, тя видя малко бръмбарче, колкото главичка на карфица, да изпълзява от тичинките. Лъскавата му черна броня беше поръсена със злато.

— Колибритата пият от цветя с дълбоки гърла — обясни той. — Но пчелите не могат да влязат толкова навътре. Те обичат широките и плоски цветя като това и онези, които растат на китки. Те летят и се търкалят по тях, докато не се покрият целите с жълто.

Продължиха нагоре-надолу по склоновете. Смееха се, докато отблъскваха бомбардировката на разгневени земни пчели, и търсеха жълти и бели петна. Пчелите обичаха планинския лавър, но той растеше твърде висок и твърде гъст, за да преминат през него.

Беше късен следобед, когато откриха онова, което търсеха. Останки от голямо дърво, чиито клони се бяха превърнали в пънчета, а кората бе изпадала и показваше сребристата дървесина — в него имаше голям процеп, около който пчелите се тълпяха и висяха като воал.

— О, добре — каза доволно Джейми. — Понякога си правят кошери в скалите и тогава няма начин. — Той свали брадвата от колана си и торбите, и махна на Бриана да седне на един камък.

— Най-добре да изчакаме до мръкнало — обясни. — Защото тогава целият рояк ще влезе вътре. А сега искаш ли да хапнеш?

Поделиха си остатъка от храната, като разговаряха от време на време и гледаха как светлината изтлява над близките планини. Той ѝ даде да стреля с дългия мускет, когато го помоли, показа ѝ как да зарежда: почиства цевта, пъха патрона, после го набутва с шомпола надолу, слага малко вата с барут; изсипва още барут в запалителното отделение на кремъка.

— Не стреляш лошо, моме — каза, изненадан. Наведе се, взе малко парче дърво и го сложи на върха на голяма канара за мишена. — Опитай отново.

Тя го направи, отново и отново, започна да свиква с тежестта на оръжието, откри баланса на дължината му и естественото му място в извивката на рамото си. Откатът бе по-слаб, отколкото очакваше; барутът нямаше силата на модерните муниции. Две парчета дърво излетяха от канарата; на третия път дървото изчезна сред дъжд от трески.

— Много добре — каза той, извил вежда. — И къде се научи да стреляш така, за бога?

— Баща ми стреляше по мишени. — Свали пушката със зачервени от удоволствие бузи. — Научи ме да стрелям с пистолет и с пушка. С полуавтоматична също. — После бузите ѝ се зачервиха още повече, защото си спомни. — Ти сигурно не си виждал такава.

— Да, сигурно не съм виждал — каза той, като внимаваше да запази неутрално изражение.

— Как ще свалиш кошера? — попита тя, за да прогони неловкия момент. Той сви рамене.

— Ами щом пчелите влязат да си почиват, ще издухам малко дим в кошера и ще ги зашеметя. После ще отсека тази част от дънера, ще пъхна едно плоско дърво под него и ще го увия с наметалото си. Когато се приберем, ще закова малко дърво отгоре и отдолу, за да стане пчелен кошер. — Усмихна ѝ се. — На сутринта пчелите ще излязат, ще се огледат и ще полетят към най-близките цветя.

— Няма ли да осъзнаят, че не са на тяхното място?

Той сви отново рамене.

— И какво, ако осъзнаят? Няма как да намерят пътя обратно, а и тук вече нямат дом, в който да се върнат. Не, ще се задоволят с новото място. — Посегна към мускета. — Дай да го почистя; вече е тъмно за стрелба.

Разговорът отмря и те седяха в мълчание около половин час. Гледаха как мракът изпълва долините — невидим прилив, който пълзеше все по-високо с всяка минута, обгръщайки стволовете на дърветата така, че зелените корони сякаш се рееха над море от тъмнина.

Накрая тя се прокашля, чувстваше, че трябва да каже нещо.

— Мама няма ли да се притесни за нас, ако се върнем толкова късно?

Той поклати глава, но не отговори; само седеше и от отпуснатата му ръка висеше стрък трева. Луната пълзеше над дърветата, голяма и златна, наклонена като размазана сълза.

— Веднъж майка ти ми каза, че хората ще отлетят на луната — каза той внезапно. — Още не го бяха направили, но така възнамерявали. Знаеш ли за това?

Тя кимна, взираше се в издигащата се луна.

— Направиха го. Ще го направят, искам да кажа. — Усмихна се леко. — „Аполо“, така се нарича космическият кораб, с който отидоха до там.

Видя, че баща ѝ се усмихва в отговор; луната беше вече високо и разливаше сиянието си по поляната. Той извърна замислено лице нагоре.

— Така ли? И какво каза за луната онзи, които отиде?

— Нямаше нужда да казват нищо — изпратиха снимки. Казах ли ти за телевизията?

Погледна я сепнат и тя разбра, че като за повечето неща, които му бе разказвала за своето време, той всъщност не може да проумее, че може да съществуват движещи се и говорещи картини, камо ли да приеме мисълта, че подобни неща могат да бъдат изпращани по въздуха.

— Така ли? — попита несигурно. — А ти виждала ли си ги?

— Да. — Залюля се малко назад, стиснала ръце около коленете си, гледаше към безформения диск над тях. Около него имаше блед ореол и по-широко, мъгливо сияние, сякаш голям жълт камък бе пуснат в черно езеро, застинало при оформянето на първата вълна.

— Утре времето ще е хубаво — каза той.

— Така ли? — Тя виждаше всичко наоколо така ясно, както на дневна светлина, но цветовете вече ги нямаше; всичко беше черно и сиво — като снимките, за които му говореше.

— Отне часове. Чакането. Никой не знаеше колко време точно ще им е необходимо да кацнат и да излязат със скафандрите… Знаеш ли, че на луната няма въздух? — Изви въпросително вежда и той кимна, слушаше внимателно като ученик.

— Клеър ми каза.

— Камерата — онова нещо, което прави снимките — бе на стената на кораба, затова видяхме как корабът кацна и прахта се вдигна около него като след конски копита. Корабът кацна на равно място, покрито с мек прах, като пудра, осеяно с малки камъни. После камерата се раздвижи — или може би друга започна да изпраща снимките — и се видяха скали в далечината. Голо е — няма нито долини, нито вода, нито въздух, — но пак е красиво, по един зловещ начин.

— Прилича на Шотландия — каза той. Тя се засмя на шегата му, но ѝ се стори, че под нея усети копнежа му по онези голи планини.

Искаше да го разсее, затова махна към звездите, които започваха да горят по-ярко на кадифеното небе.

— Звездите са всъщност слънца като нашето. Само че са много далече и изглеждат мънички. Толкова са далече, че отнема много години, докато светлината им стигне до нас; всъщност понякога една звезда е вече мъртва, а ние продължаваме да виждаме светлината ѝ.

— Клеър ми каза и това, много отдавна — рече той тихо. Поседя за миг, после стана решително. — Хайде. Да взимаме кошера и да се прибираме.

* * *

Нощта бе достатъчно топла и бяхме оставили кожите по прозорците навити. По някоя мушица или бръмбар влизаха, за да се удавят в казана или да извършат яростно самоубийство в огнището, но си струваше заради хладния ароматен въздух, който ни обливаше.

Първата нощ Иън галантно отстъпи на Бриана ниското легло и отиде да спи с Роло на сламеника в бараката за билки, като я увери, че там му харесва. Излезе със завивката в едната ръка, удари силно Джейми по гърба и го стисна по рамото в изненадващо зрял поздравителен жест, който ме накара да се усмихна.

Джейми също се усмихна; всъщност той не бе спрял да се усмихва от няколко дни. Вече не се усмихваше, но лицето му имаше някакво нежно, вглъбено изражение. В небето се носеше непълна луна и през прозореца влизаше достатъчно светлина, за да го виждам ясно, докато лежеше по гръб до мен.

Бях изненадана, че още не е заспал. Бе станал много преди зазоряване и прекара целия ден с Бриана в планината. Върнаха се след мръкнало, с увит в наметалото му кошер и замаяни от дим пчели, които вероятно щяха да са много раздразнени, когато се събудят на сутринта и открият как са ги изиграли. Отбелязах си наум да не припарвам до края на градината, където бяха кошерите; новите пчели имаха навика първо да жилят, а после да задават въпроси.

Джейми въздъхна дълбоко, аз се обърнах и се свих до него. Нощта не беше студена, но той беше с риза в леглото, от скромност пред Бриана.

— Не можеш ли да заспиш? — попитах тихо. — Лунната светлина ли ти пречи?

— Не. — Гледаше луната обаче; тя се носеше високо над хребета и бялото ѝ сияние изпълваше небето.

— Ако не е тя, значи е нещо друго. — Погалих го леко по корема и оставих пръстите си да се свият над извивката на ребрата му.

Той пак въздъхна и стисна ръката ми.

— О, просто глупаво съжаление, сасенак. — Обърна глава към ниското легло, където тъмната коса на Бриана се спускаше, сияеща на лунната светлина. — Съжалявам, че ще трябва да я изгубим.

— Ммм. — Сложих ръка на гърдите му. Знаех, че ще дойде този момент — осъзнаването на раздялата, — но не исках да говоря за това и да наруша магията, която свързва трима ни така силно.

— Не можеш да загубиш дете — казах тихо, пръстът ми проследяваше малката вдлъбнатина в центъра на гърдите му.

— Тя трябва да се върне, сасенак — знаеш го не по-зле от мен. — Размърда се нетърпеливо, но не се отдръпна. — Погледни я. Тук тя е като камилата на Луи, нали?

Въпреки собствените ми съжаления аз се усмихнах при тази мисъл. Крал Луи имаше малка менажерия във Версай и в хубав ден пазачите разхождаха някои от животните из големите градини, за удивление на смаяните хора.

Един ден се разхождахме из градините, свихме зад един ъгъл и видяхме двугърба камила да върви към нас по пътеката, великолепна и горда със златно-сребърен хамут, извисяваща се със спокойно презрение над тълпата от зяпнали зрители — поразително екзотична и безкрайно не на място сред официалните бели статуи.

— Да — казах, макар че неохотата стисна сърцето ми. — Да, разбира се, че трябва да се върне. Мястото ѝ е там.

— Добре знам това. — Той сложи ръка върху моята, но продължи да гледа Бриана. — Не бива да ми е мъчно… но ми е мъчно.

— На мен също. — Опрях чело на рамото му, вдишвайки чистата му мъжка миризма. — Но е вярно — това, което казах. Не можеш да изгубиш наистина дете. Помниш ли… помниш ли Фейт?

Гласът ми потрепери леко; от години не бяхме говорили за първата ни дъщеря, мъртвородена във Франция.

Той ме прегърна и ме притисна към себе си.

— Разбира се, че я помня — каза тихо. — Мислиш ли, че бих я забравил?

— Не. — Сълзите се стичаха по лицето ми, но всъщност не плачех; беше просто прилив на чувство. — Това имам предвид. Не съм ти казвала — но когато бяхме в Париж при Джаред, отидох до Болницата на ангелите; видях гроба ѝ там. Аз… занесох ѝ розово лале.

Той помълча за миг.

— Аз ѝ занесох теменужки — каза така тихо, че почти не го чух.

Застинах, забравила за сълзите.

— Не си ми казал.

— Ти също. — Пръстите му плъзнаха по гръбнака ми.

— Страх ме беше, че ще се… — замълчах. Страх ме беше, че ще се почувства виновен, ще се притесни, че го обвинявам — никога не го бях обвинявала — за загубата. Тъкмо се бяхме събрали отново; не исках да застрашавам крехката връзка между нас.

— Аз също.

— Съжалявам, че не можа да я видиш — казах накрая и усетих въздишката му. Той се обърна към мен и ме прегърна, устните му докоснаха челото ми.

— Няма значение, нали? Да, вярно е това, което казваш, сасенак. Тя съществуваше… и ние винаги ще я имаме. И Бриана. Ако… когато си тръгне… тя още ще бъде с нас.

— Да. Няма значение какво се случва; няма значение къде отива едно дете — колко далече и за колко време. Дори да е завинаги. Не можеш да го изгубиш. Не можеш.

Той не отговори, но ръцете му се стегнаха около мен и въздъхна отново. Лек вятър ни облъхваше с шум от ангелски крила и ние заспахме заедно, докато луната ни обливаше със своя вечен покой.

43.

Уиски

Не харесвах Рони Синклер. Никога не го бях харесвала. Не харесвах почти хубавото му лице, лисичата усмивка или начина, по който срещаше погледа ми; така директно, така прекалено открито, че разбираш, че крие нещо, дори когато не е така. Особено много не ми харесваше начинът, по който гледаше дъщеря ми.

Прокашлях се силно и той подскочи. Обърна острозъбата си усмивка към мен и лениво превъртя обръча в ръцете си.

— Джейми казва, че ще му трябват още десетина малки бурета за уиски в края на месеца, а на мен ще ми трябва голяма бъчва от твърдо дърво за пушеното месо още щом успееш да я направиш.

Той кимна и отбеляза някакви неразбираеми знаци на дъската на стената. Необичайно за шотландец, Синклер не можеше да пише, но имаше някаква своя писменост, чрез която си отбелязваше поръчките и си водеше сметките.

— Добре, госпожо Фрейзър. Нещо друго?

Спрях, опитвах се да си спомня какво още може да ми потрябва, преди да падне снегът. Трябваше да се осоляват риба и месо, но те се съхраняваха по-добре в глинени делви, от дървените сандъци замирисваха на терпентин. Имах хубава стара бъчва за ябълките и още една за тиквите; картофите щяха да зимуват по рафтовете, за да не изгният.

— Не — реших. — Това е всичко.

— Добре, госпожо. — Той се поколеба и завъртя отново обръча. — А Негова Милост ще дойде ли, преди да станат буретата?

— Не; трябва да прибира ечемика и да коли животни, а и има работа в дестилерията. Всичко закъсня заради процеса. — Вдигнах вежда към него. — Защо? Искаш да му кажеш нещо ли?

Бъчварницата се намираше в долина близо до пътя и повечето пътници виждаха първо нея, затова тук стигаха повечето клюки извън Фрейзърс Ридж.

Синклер наклони колебливо глава, мислеше.

— Ами нищо особено. Само дето чух, че някакъв разпитвал за Джейми Фрейзър в окръга.

С ъгълчето на окото си видях как Бриана извъртя рязко глава, докато разглеждаше инструментите — чукове, триони и брадви по стената. Обърна се и ризата ѝ изшумоля сред стърготините в бъчварницата, които стигаха до глезените.

— А знаете ли как се казва? — попита тя притеснено. — Или как изглежда?

Синклер я погледна изненадано. Той имаше странни пропорции, с тесни рамене, но мускулести ръце, дланите му бяха така огромни, сякаш принадлежаха на два пъти по-висок мъж. Погледна я и големият му палец несъзнателно погали металния пръстен, бавно, отново и отново.

— Ами не знам как изглежда, госпожице — рече достатъчно любезно, но от жадния поглед в очите му ми се прииска да изтръгна обръча от ръцете му и да му го нахлузя на врага. — Представил се е като Ходжпайл май.

Бриана изгуби обнадежденото си изражение, но едно мускулче до устата ѝ се сви леко при това име.

— Не мисля, че може да е Роджър — прошепна ми.

— Аз също — съгласих се. — Не би имал причина да се представя под друго име. — Обърнах се към Синклер.

— А да си чувал за мъж на име Уейкфийлд? Роджър Уейкфийлд.

Той поклати категорично глава.

— Не, госпожо. Съпругът ви ми каза, ако такъв се появи, да го отведа право при него. Ако вашият Уейкфийлд стъпи в тоя окръг, ще разберете още щом науча и аз.

Бриана въздъхна и аз чух как преглътна разочаровано. Беше средата на октомври и макар че не казваше нищо, тя явно с всеки ден се тревожеше все повече. И не беше единствената; беше ни казала какво е искал да направи Роджър и мисълта за различните бедствия, които можеха да са го сполетели при този опит, бе достатъчна да ме държи будна нощем.

— … за уискито — казваше Синклер и привлече вниманието ми.

— Уискито ли? Ходжпайл е разпитвал за Джейми и уискито?

Синклер кимна и остави обръча.

— В Крос Крийк. Никой нищо не му казал, разбира се. Но оня, дето говорил с него, казал, че май бил войник. — Изкриви леко лице. — Явно не си е направил труда да измие брашното от косата си.

— Значи не е бил облечен като войник, така ли? — Пехотинците сплитаха косата си, увиваха я и я пудреха с оризово брашно — което в този климат бързо се превръщаше на паста, когато се смесеше с потта. Все пак Синклер вероятно по-скоро имаше предвид поведението на мъжа, отколкото външния му вид.

— О, не; рекъл, че е търговец на кожи — но сякаш имал кол в задника и говорел все едно скърца хамут. Тъй рече Джорди Макклинток.

— Прилича на някой от хората на Мърчисън. Ще кажа на Джейми — благодаря.

Излязох с Бриана от бъчварницата и се запитах доколко опасен е този Ходжпайл. Вероятно не много; отдалечеността на Ридж от цивилизацията и трудният достъп ни защитаваха от повечето натрапничества; това бе една от причините Джейми да избере мястото. Многото неудобства на това все пак се балансираха от ползите при евентуална война. На Фрейзърс Ридж никога нямаше да се води битка, в това бях сигурна.

Колкото и заразна да беше омразата на Мърчисън и колкото и добри да бяха шпионите му, не си представях началниците му да му позволят да поведе въоръжена експедиция на повече от сто мили в планините само за да разкрие нелегална дестилерия, чиято продукция бе по-малко от сто галона годишно.

Лизи и Иън ни чакаха отвън, заети със събирането на разпалки от купчината с отпадъци на Синклер. При изработката на бъчви оставаше огромно количество стърготини, трески и ненужни парчета дърво и кора, затова си струваше да ги съберем, за да имаме разпалки у дома.

— Може ли с Иън да натоварите буретата, скъпа? — попитах Бриана. — Искам да огледам Лизи на слънчева светлина.

Бриана кимна, все още разсеяна, и отиде да помогне на Иън да натоварят няколко бурета в каруцата. Бяха малки, но тежки.

Именно умението, с което изработваше точно тези бурета, бе осигурило на Рони Синклер земята и бъчварницата, въпреки не особено очарователната му личност. Не всеки бъчвар знаеше как да обгори вътрешността на дъбова бъчва така, че да се получат кехлибареният цвят и дълбокият вкус на уискито, което ще отлежава вътре.

— Ела тук, мила. Дай да ти погледна очите. — Лизи послушно отвори широко очи и ми позволи да дръпна долния клепач, за да видя бялата склера.

Момичето още беше шокиращо слабо, но гадният жълтеникав цвят бе избледнял от кожата ѝ, а очите ѝ отново бяха почти бели. Обхванах леко брадичката ѝ; лимфните ѝ възли бяха само леко подути — това също беше добре.

— Как се чувстваш? — попитах я. Тя се усмихна срамежливо и ми кимна. За първи път излизаше от хижата, откакто бяха пристигнали с Иън преди три седмици; още бе нестабилна като новородено теленце. Отварите от хинин бяха помогнали обаче; през последната седмица не бе имала треска и аз се надявах черният дроб скоро да се прочисти.

— Госпожо Фрейзър? — попита тя и аз подскочих, стресната. Тя бе така срамежлива, че рядко продумваше нещо на мен или на Джейми; казваше всичко на Бриана и тя го предаваше на мен.

— Да, скъпа?

— Аз… без да искам, чух какво каза бъчварят… че господин Фрейзър е питал за мъжа на госпожица Бриана. Чудех се… — Замълча пак от смущение и на прозрачните ѝ бузи се появи розовина.

— Да?

— Дали може да попита и за баща ми? — каза тя бързо и се зачерви още по-силно.

— О, Лизи! Съжалявам. — Бриана, която бе приключила с товаренето, дойде и прегърна прислужницата си. — Не съм забравила, но и не се сетих. Чакай малко, ще отида да кажа на господин Синклер. — Полите ѝ изшумоляха и тя изчезна в хладния сумрак на бъчварницата.

— За баща ти ли? — попитах. — Да не си го изгубила?

Момичето кимна и стисна устни, за да не се разтреперят.

— Той щеше да дойде да работи тук, но не знам къде; знам само, че ще е в южните колонии.

Е, това ограничаваше търсенето до няколкостотин хиляди квадратни мили. Все пак нямаше да навреди да помолим Рони Синклер да разпита. Вестниците и другите печатни издания бяха оскъдни в Юга; повечето истински новини се предаваха от уста на уста, в магазини и кръчми, или пък от роби и прислужници между отдалечените плантации.

При мисълта за вестници усетих пробождането на спомен. Все пак седем години изглеждаха много време и Бриана сигурно беше права; без значение дали къщата щеше да изгори на 21-ви януари, със сигурност бе възможно ние да не сме в нея на тази дата, нали?

Бриана се появи със зачервено лице и се качи в каруцата, стисна юздите и ни зачака нетърпеливо.

Иън видя това, смръщи се и се обърна към бъчварницата.

— Какво стана, братовчедке? Онзи да не ти каза нещо неприлично? — Сви ръце, големи почти колкото на Синклер.

— Не — сопна се тя. — Нищо не ми каза. Готови ли сте?

Иън вдигна Лизи в каруцата, после ми подаде ръка да се кача до Бриана. Погледна към юздите в ръцете ѝ; беше я научил да кара мулета и изпитваше професионална гордост от уменията ѝ.

— Гледай мулето отляво — посъветва я той. — Не ще да поеме своя дял от товара, ако не го плесваш от време на време по задницата.

Той седна в каруцата при Лизи и ние потеглихме. Чувах го как ѝ разказва разни истории и тихия ѝ смях. Дете от голямо семейство, Иън бе очарован от Лизи и се отнасяше с нея като с по-малка сестра, ту с досада, ту като любимка.

Погледнах през рамо към бъчварницата, после към Бриана.

— Какво ти направи? — попитах тихо.

— Нищо. Прекъснах го. — Бузите ѝ се зачервиха още повече.

— Какво правеше той, по дяволите?

— Рисуваше по едно дърво — каза тя и прехапа бузата си отвътре. — Гола жена.

Засмях се, по-скоро от шока.

— Е, той няма съпруга и вероятно няма да има скоро; жените по принцип са малко в колонията, а тук — съвсем. Сигурно не можем да го виним.

Изпитах внезапно съчувствие към Рони Синклер. Все пак беше сам от много време. Жена му бе умряла в ужасните дни след Калоден и той бе прекарал повече от десет години в затвора, преди да бъде откаран в колониите. Ако бе имал някакви връзки тук, те не бяха издържали; той беше самотен мъж и внезапно видях интереса му към клюките и скришните погледи — дори фактът, че Бриана бе станала обект на артистично вдъхновение — в различна светлина. Знаех какво е да си самотен.

Бриана се бе съвзела от смущението и си подсвиркваше тихо, приведена небрежно над юздите — песен на „Бийтълс“, помислих си, макар че не различавах добре поп групите.

Една мисъл се появи внезапно в ума ми; ако Роджър не дойдеше, тя нямаше задълго да остане сама, дали тук или когато се върнеше в бъдещето. Но това бе нелепо. Той щеше да дойде. Ако не…

Мисъл, която се опитвах да не допускам в ума си, се промъкна покрай защитите ми: Ами ако беше решил да не дойде? Знаех, че са се карали за нещо, макар че Бриана не говореше по този въпрос. Дали е бил толкова ядосан, че се е върнал в бъдещето без нея?

Вероятно това бе хрумнало и на нея, защото спря да споменава толкова често Роджър, но виждах светлината в очите ѝ, когато Кларънс обявяваше появата на посетител и после как тази светлина угасва, когато се оказваше, че идва някой от хората на Джейми или от индианските приятели на Иън.

— По-бързо, мързеливецо — прошепнах под нос. Бриана ме чу и шибна с юздите лявото муле по задницата.

— Давай! — извика му и каруцата тръгна по-бързо, като подскачаше по тесния път към дома.

* * *

— Никак не прилича на дестилерията в Леох — каза Джейми, като ровеше печално в импровизирания казан в края на малката поляна. — Но пък прави уиски — или нещо такова.

Въпреки това Бриана виждаше, че той се гордее с малката си дестилерия. Тя се намираше на почти две мили от хижата, защото — както ѝ обясни той — така била по-близо до дома на Фъргъс, за да може Марсали да идва по няколко пъти на ден и да надзирава операцията. В замяна на тази услуга, тя и Фъргъс щели да получат малко по-голям дял от уискито от другите фермери от Ридж, които осигурявали суровия ечемик и помагали за дистрибуцията на алкохола.

— Не, скъпи, не искаш да ядеш това гадно нещо — каза твърдо Марсали. Хвана ръката на сина си и започна да отваря пръстите му, един по един, за да измъкне голямо и мятащо се насекомо, което — в явно противоречие с мнението на майка си — малкият очевидно искаше да изяде.

— Пфу! — Марсали пусна хлебарката на земята и я стъпка.

Джърмейн, спокойно, пухкаво дете, не се разплака заради изгубеното лакомство, а я изгледа зловещо изпод русия си бретон. Хлебарката, несмутена от грубото отношение, стана от шумата и си отиде, като се препъваше само лекичко.

— О, няма да му навреди — засмя се Иън. — Аз съм ги ял понякога с индианците. Скакалците са по-хубави обаче — особено пушените.

Марсали и Бриана издадоха задавен звук, при което Иън се ухили още по-широко. Взе друга торба с ечемик и я изсипа на дебел слой в плоска кошница. Още две хлебарки, внезапно изложени на светлината, се разтичаха в паника по стените на кошницата, паднаха на земята и изчезнаха под грубо издялания под.

— Казах не! — Марсали държеше здраво Джърмейн за яката, за да попречи на опитите му да ги последва. — Стой мирен, малък дявол такъв, да не искаш и ти да се опушиш?

Тънки струи прозрачен дим се издигаха през процепите на дървената платформа и разнасяха из малката поляна дъх на печено зърно. Бриана усети как стомахът ѝ изкъркори; беше почти време за обяд.

— Може да ги оставим там — предложи тя шеговито. — Опушените хлебарки ще добавят хубав вкус към уискито.

— Едва ли ще му навредят — съгласи се баща ѝ и застана до нея. Избърса лице с кърпата си, погледна я и се смръщи на петната от сажди, преди да я пъхне пак в ръкава си. — Това ли е, Иън?

— Да. Само една торба се е развалила, чичо Джейми. — Иън стана с кошницата ечемик и ритна нехайно една разцепена торба, в която се виждаше зелена плесен и черното на гниенето, заради вредните ефекти на влагата. Още две отворени торби с отстранен развален горен слой стояха в края на сушилнята за малц.

— Да приключваме тогава — каза Джейми. — Умирам от глад. — Двамата с Иън хванаха един голям чувал и пръснаха ечемика на дебел пласт на чистата платформа, а после го разстлаха с плоска дървена лопата и го обърнаха.

— Колко време продължава? — Бриана надникна в казана, в който Марсали разбъркваше ферментиращото зърно за последното опушване. Ферментацията едва бе започнала, във въздуха се усещаше съвсем слаб дъх на алкохол.

— Ами зависи от времето. — Марсали хвърли поглед към небето. Беше късен следобед и небето бе започнало да притъмнява, само няколко бели облачета плаваха по хоризонта. — Ще е ясно май… Джърмейн! — Виждаше се само дупето на Джърмейн, горната му част бе изчезнала под един дънер.

— Аз ще го извадя. — Бриана прекоси полянката на три бързи крачки и се наведе към него. Детето изръмжа в протест заради тази намеса и започна да я рита със здравите си крачета.

— Ох! — Бриана го пусна и потърка бедрото си.

Марсали изсумтя от гняв и пусна лопатата.

— Ей сега ще си получиш заслуженото, проклето създание! — Джърмейн, който имаше опит в тези неща, хвърли последната си придобивка в устата си и я преглътна конвулсивно. Веднага стана лилав и започна да се дави.

Марсали извика от ужас, падна на колене пред него и започна да рови в устата му. Джърмейн се давеше, свистеше и залиташе назад, като клатеше глава. Сините му очи се ококориха и по брадичката му се стече тънка лига.

— Дай! — Бриана дръпна малкото момченце за ръката, притисна гърба му към себе си, хвана го с две ръце през стомаха и натисна рязко.

Джърмейн издаде силно свистене и нещо малко и кръгло се изстреля от устата му. Той изгъргори, поемайки въздух, вдиша дълбоко и започна да реве. Лицето му от тъмнолилаво стана червено за секунди.

— Добре ли е? — Джейми надникна тревожно към момченцето, което плачеше в ръцете на майка си, после се обърна доволен към Бриана. — Много си бърза. Браво на теб.

— Благодаря. Аз… радвам се, че се получи.

Беше леко разтреперана. Секунди. Бяха само няколко секунди. Разстоянието между живота и смъртта. Джейми я докосна по ръката, стисна я бързо и тя се почувства по-добре.

— Най-добре заведи детето в къщата — каза той на Марсали. — Дай му да вечеря и го сложи да спи. Ние ще довършим тук.

Тя кимна, изглеждаше разтърсена. Отметна рус кичур от очите си и опита да се усмихне на Бриана.

— Благодаря ти, сестро.

Бриана усети изненадваща топлина на удоволствие при тази титла. Усмихна се на Марсали.

— Радвам се, че е добре.

Марсали си взе торбата от земята, кимна на Джейми, обърна се и тръгна внимателно по стръмната пътека с детето на ръце. Дебелите юмручета на Джърмейн се бяха вкопчили здраво в косата ѝ.

— Браво на теб, братовчедке. — Иън бе приключил с разстилането на ечемика и скочи от платформата, за да я поздрави. — Къде се научи на това нещо?

— От мама.

Иън кимна, впечатлен. Джейми се наведе, оглеждаше земята.

— Какво беше глътнало малкото? — попита той.

— Това. — Бриана видя предмета, полузаровен сред шумата, и го вдигна. — Прилича на копче. — Беше неправилен кръг, грубо издялан от дърво, но определено беше копче, с дълго краче и дупки за конеца.

— Дай да видя. — Джейми протегна ръка и тя пусна копчето в нея.

— Не си губил копчета, нали, Иън? — попита той, смръщен към малкия предмет в дланта си.

Иън погледна над рамото на Джейми и поклати глава.

— Сигурно е на Фъргъс?

— Може, но не мисля. Нашият Фъргъс е твърде голямо конте, за да носи такива копчета. Неговите са излъскани и рогови. — Поклати бавно глава, все така смръщен, после сви рамене. Взе спорана си, прибра в него копчето и го закачи на кръста си.

— Ами добре. Ще поразпитам. Приключвай тук, Иън. Няма какво повече да правим. — Усмихна се на Бриана и кимна към пътеката. — Хайде, дъще, ще се отбием у Линдзи на път за дома.

По една случайност Кени Линдзи отсъстваше.

— Дънкан Инес дойде да го вземе преди час — каза госпожа Линдзи, като заслоняваше очите си срещу късното слънце, докато стоеше на прага на къщата си. — Сигурно вече са до твоята къща. Няма ли да влезете с момичето, Мак Дуб, да ви нагостя?

— О, не, благодаря ти. Жена ми ни е приготвила вечеря. Но сигурно можеш да ми кажеш дали това копче е от палтото на Кени?

Госпожа Линдзи се вгледа в копчето на ръката му и поклати глава.

— А, не. Ами че нали таман му заших новите копчета, дето си ги издяла от еленска кост. По-хубави не съм виждала — обяви тя, горда от уменията на съпруга си. — На всяко има усмихнато личице, и то все различни!

Тя огледа замислено Бриана.

— Кени има брат — рече тя. — С хубаво място близо до Крос Крийк — двайсет акра тютюн, има и поточе. Ще дойде на събора на Хеликон; ти ще дойдеш ли, Мак Дуб?

Джейми поклати глава, усмихнат при този дързък намек. В колонията нямаше много свободни жени и макар че Джейми вече бе обявил, че Бриана е обещана другаде, това не пречеше на хората да опитват.

— Няма да е тази година, госпожо Кени. Сигурно следващата, но сега нямам време.

Сбогуваха се любезно и тръгнаха към дома. Залязващото слънце зад гърбовете им хвърляше дълги сенки на пътеката пред тях.

— Мислиш ли, че копчето е важно? — попита любопитно Бриана.

Джейми сви леко рамене. Ветрецът бе вдигнал косата му в корона около главата и дърпаше кожената връв, с която я бе прихванал.

— Не знам. Може да е нищо — може и да е важно. Майка ти ми каза, че Рони Синклер рекъл, че някакъв мъж в Крос Крийк разпитва за уискито.

— Ходжпайл? — Бриана не можа да не се усмихне при името. Джейми също се усмихна за миг, после пак стана сериозен.

— Да. Ако копчето е на някой тукашен — всички знаят къде е дестилерията и може да са се отбили да погледнат. Но ако е на външен човек… — Погледна я и сви пак рамене. — Не е толкова лесно да останеш незабелязан тук — освен ако не се криеш нарочно. А човек, дето идва по друга работа, ще спре в някоя къща за храна и вода и аз ще науча още същия ден. Но не е ставало нищо такова. Нито пък е на индианец; те не слагат копчета на дрехите си.

Вятър помете пътеката, вдигна вихър от кафяво-жълти листа и те свиха нагоре към хижата. Вървяха в мълчание, завладени от притихването на гората; птиците още пееха залезните си песни, но сенките на дърветата се издължаваха. Северният склон от другата страна на долината вече бе тъмен и тих, защото слънцето се скриваше зад него.

На поляната на хижата обаче още имаше слънчева светлина, която се процеждаше през жълтото сияние на кестените. Клеър беше в градината, държеше леген до хълбока си и береше фасул. Слабата ѝ фигура се очертаваше тъмна на фона на залязващото слънце, а косата ѝ беше ореол от златни къдрици.

— Инисфри — каза неволно Бриана, която спря рязко при тази гледка.

— Инисфри? — Джейми я погледна объркан.

Тя се поколеба, но нямаше как да не обясни.

— Това е поема или част от поема. Татко все го казваше, когато се прибереше у дома и видеше, че мама е в градината си — казваше, че тя би живяла там, ако можеше. Все се шегуваше, че тя… някой ден ще ни напусне и ще си намери място, където да живее сама с растенията си.

— О… — Лицето му беше спокойно, а широките скули розовееха на умиращата светлина. — А каква е тази поема?

Тя усещаше сърцето си леко свито, когато изрецитира:

Аз ще се махна, ще тръгна сега, ще ида до Инисфрѝ

колибата още чака ме там, стените от глина и плет,

и имам девет лехи със фасул, и кошер със мед от пчели,

и шум от пчели по поляната вред.[41]

Гъстите ѝ червени вежди се бяха събрали леко и проблясваха на слънцето.

— Значи поема? А къде е Инисфри?

— В Ирландия може би. Той е ирландец — обясни Бриана. — Поетът. — В края на гората на камъните стояха редица кошери.

— О…

Малки златно-черни телца се носеха покрай тях в сладкия въздух — пчелите се прибираха от полето. Баща ѝ не пристъпи напред, стоеше тихо до нея и гледаше как майка ѝ бере фасул черно-златна сред листата.

Все пак не е сама, помисли си Бриана. Но лекото стягане, не точно болка, в гърдите ѝ остана.

* * *

Кени Линдзи отпи от уискито, затвори очи и го завъртя в устата си като професионален дегустатор. Спря, смръщи се в концентрация и преглътна конвулсивно.

— Хууу! — Пое си дъх и потрепери.

— Господи! — рече дрезгаво. — Може да ти ощави корема!

Джейми се ухили при комплимента, наля още малко и го подаде на Дънкан.

— Да, по-добро е от предишното — съгласи се той и го подуши предпазливо, преди да отпие. — Това не ти изгаря езика… почти.

Линдзи избърса уста с опакото на дланта си и кимна в съгласие.

— Аха, ще върви добре. Улам иска едно буре — ще му стигне за година, като ги знам квакерите как го ближат.

— Разбра ли се за цена?

Линдзи кимна, като помириса одобрително чинията с кифли и сладки, които Лизи поднесе пред него.

— Сто фунта ечемик за буре; и още толкова, ако си поделите уискито, което ще се получи от толкова зърно.

— Честно е. — Джейми взе кифла и задъвка разсеяно. После изви вежда към Дънкан, който седеше, срещу него.

— Ще питаш ли Маклауд от Найлърс Крийк дали иска същата сделка? Нали ще минеш оттам на връщане?

Дънкан кимна, докато дъвчеше, и Джейми вдигна чаша към мен в наздравица — с предложението на Улам ставаха общо осемстотин фунта ечемик, от бартер или обещани. Повече от това, което оставаше от всяка нива от Ридж; материал за уискито следващата година.

— По едно буре за всяка къща от Ридж, две за Фъргъс… — Джейми дръпна разсеяно ухото си, като пресмяташе. — Две, може би, за Накогнауето, едно ще оставим да отлежава — да, можем да запазим към десетина бурета за Събора, Дънкан.

Дънкан беше дошъл точно навреме. Джейми бе успял да размени уискито от първата реколта с моравците в Салем срещу инструменти, плат и други неща, от които спешно се нуждаехме, но нямаше никакво съмнение, че богатите шотландски плантатори по Кейп Фиър бяха по-добър пазар.

Не можехме да отделим време за едноседмичното пътуване до Маунт Хеликон, но ако Дънкан откараше уискито там и го продадеше… Вече правех списъците в главата си. Там всеки носеше нещо за продан. Вълна, плат, инструменти, храна, животни… Спешно се нуждаех от малко медно котле и шест дължини муселин за ризи, и…

— Трябва ли да даваш алкохол на индианците? — Въпросът на Бриана ме откъсна от алчните ми мечтания.

— Защо не? — попита Линдзи, леко неодобрително заради намесата ѝ. — Все пак ние няма да им го подарим, моме. Те нямат сребро, но плащат с кожи… и плащат добре.

Бриана ме погледна за подкрепа, после към Джейми.

— Но индианците не… чух, че алкохолът не им понася добре.

Тримата мъже я погледнаха неразбиращо и Дънкан се вгледа в чашата си, като я завъртя в ръката си.

— Как да им понася?

Устните ѝ леко потрепнаха в едното ъгълче.

— Искам да кажа, че лесно се напиват.

Линдзи се втренчи в чашата си, после в нея и прокара ръка по олисяващата си глава.

— И какво казваш, моме? — попита той горе-долу любезно.

Бриана стисна устни и отвърна:

— Имам предвид, че не ми се струва редно да се окуражават хора, които не могат да спрат да пият, щом веднъж започнат. — Погледна ме някак безпомощно.

Аз поклатих глава и казах:

— Още няма понятие „алкохолизъм“. Сега това не се смята за болест… само за слаб характер.

Джейми я погледна въпросително.

— Е, да ти кажа, виждал съм много пияници, но още не съм виждал бутилка да скочи от масата и сама да се излее в гърлото ти.

Последва сумтене в израз на съгласие и смениха темата на разговора.

— Ходжпайл ли? Не, не съм го виждал, макар че съм чувал името му. — Дънкан допи чашата си и я остави, като свистеше леко. — Искаш ли да попитам на Събора?

Джейми кимна и взе още една кифла.

— Да, ако обичаш, Дънкан.

Лизи се бе навела над огъня и разбъркваше яхнията за вечеря. Усетих как раменете ѝ се напрегнаха, но беше твърде срамежлива, за да заговори пред толкова много мъже. Бриана обаче нямаше подобни задръжки.

— И аз искам да попитате за някого, господин Инес. — Наведе се над масата към него, като го гледаше право в очите. — Ще попитате ли за мъж на име Роджър Уейкфийлд, моля?

— О, да, разбира се, разбира се. — Дънкан порозовя от близостта на пазвата ѝ и от смущение допи уискито на Кени. — А искате ли още нещо да направя?

— Да — казах аз и сложих нова чаша пред намусения Линдзи. — Докато питате за Ходжпайл и за младежа на Бри, ще попитате ли и за човек на име Джоузеф Уиймс? Той е работник по договор. — С крайчеца на окото си видях как раменете на Лизи се отпускат от облекчение.

Дънкан кимна, възвърнал самообладанието си, когато Бриана изчезна в килера да вземе масло. Кени Линдзи гледаше с интерес след нея.

— Бри? Така ли се казва дъщеря ви? — попита той.

— Да, защо?

На лицето му за миг се появи усмивка. Погледна към Джейми, изкашля се и скри усмивката зад чашата си.

— Това е шотландска дума, сасенак — каза Джейми, който също се бе ухилил. — „Бри“ означава голям смут.

44.

Тристранен разговор

Октомври 1769 г.

Шокът от удара мина през ръцете му. С ритъм, роден от опита, Джейми освободи брадвата, замахна отново и я стовари с тътен сред дъжд от парчета кора и жълти трески. Премести крака си по ствола и удари отново, острието на брадвата се заби с дъх на дърво само на пет сантиметра от пръстите на крака му.

Можеше да каже на Иън да довърши и той да отиде да вземе брашното от малката мелница на Улъмс Пойнт, но момчето заслужаваше да посети трите неомъжени дъщери на Улам, които работеха с баща си в мелницата. Те бяха дъщери на квакер, облечени скромно като врабчета, но остроумни и с хубави лица, и много харесваха Иън; съперничеха си коя да му поднесе малко бира или пай с месо.

Беше много по-добре момчето да флиртува с добродетелните дъщери на квакера, отколкото с дръзките индианки от другата страна на хълма, помисли си той малко мрачно. Не беше забравил какво му каза Майърс за индианките — че лягали с когото си решат.

Беше изпратил малката прислужница с Иън, защото си мислеше, че свежият есенен въздух ще върне цвета на лицето ѝ. Момичето беше бяло като Клеър, но с леко синкав оттенък, като обезмаслено мляко, без сиянието на Клеър, богато и гладко като копринената белота на дървесината на топола.

Дънерът беше почти разделен, още един удар с брадвата и двете парчета щяха да са готови за огнището, ухаещи на смола. Хвърли ги на нарастващата купчина до килера и изтъркаля още един дънер под крака си.

Всъщност той обичаше да сече дърва. Беше много различно от влажната, смазваща кръста и смразяваща краката работа по рязането на торф, но със същото усещане за дълбоко удовлетворение, когато видиш голямата купчина гориво, която само онези, които са мръзнали през зимата, могат да оценят. Купчината вече стигаше почти до стрехите, борови и дъбови цепеници, хикория и клен, само като ги гледаше, сърцето му се сгряваше така, както дървото щеше да сгрее плътта му.

Като стана дума за сгряване; денят бе топъл за края на октомври и ризата му вече лепнеше по раменете. Той избърса с ръкав лицето си и огледа критично влажното петно.

Ако го видеше, Бриана щеше да иска да я изпере отново въпреки възраженията му, че потта е чиста.

— Пфу! — щеше да каже тя и ноздрите ѝ да потрепнат неодобрително, докато бърчи нос като опосум. Беше се смял с глас, когато я видя да го прави за първи път; повече от изненада, отколкото от веселие.

Майка му беше умряла отдавна, още в детството му, и макар да имаше по някой спомен за нея и да се появяваше в сънищата му, той бе заменил присъствието ѝ със статични образи, някак застинали в ума му. Но тя също му каза „Пфу!“, когато веднъж се прибра кален и сбърчи дългия си нос точно така.

Това беше мистерията на кръвта — как така един малък жест, тон на гласа, преминават през поколенията като по-солидните особености на плътта? Той го бе виждал много пъти, докато наблюдаваше племенниците си как растат и проявяват, без да се замислят, ехото от родители, баби и дядовци, което се проявяваше за миг, като сянка на лице от миналото — и изчезва отново в лицето от настоящето.

А сега го видя и в Бриана… можеше да я гледа с часове и да си спомня за сестра си, наведена над всяко от новородените си деца. Вероятно затова родителите гледаха така омагьосани децата си, помисли си, защото откриваха малките връзки между тях, които създаваха веригата на живота от поколение към поколение.

Сви рамене и свали ризата си. Това все пак беше неговата къща — нямаше кой да види следите по гърба му, а и да ги видеше, не му влизаха в работата. Въздухът внезапно изстуди влажната му кожа, но след няколко удара с брадвата кръвта му се сгря отново.

Много обичаше децата на Джени — особено Иън, малкият келеш, при когото смесицата от глупост и кураж му напомняше за самия него на тази възраст. Те бяха негова кръв все пак. Но Бриана…

Бриана беше неговата кръв и плът. И неизреченото обещание, което бе дал на родителите си; дарът му за Клеър, и нейният за него.

Не за първи път усети, че мисли за Франк Рандал. И какво ли си беше мислил той, докато е прегръщал детето на друг мъж — мъж, когото нямаше причини да обича?

Вероятно Рандал е бил по-добър от него — щом бе отгледал детето заради майката; щом е могъл да се радва на лицето ѝ само заради красотата му, а не защото вижда себе си в него. Почувства лек срам и удари още по-силно, за да го прогони.

Умът му бе погълнат изцяло от мислите му, а не от действията. Брадвата обаче бе част от тялото му, когато замахваше. Някаква слаба вибрация или лека промяна в тежестта го спря насред замаха и разхлабената глава на брадвата полетя през поляната, а не се заби в уязвимия му крак.

— Deo gratias — промърмори той, но не толкова благодарно, колкото думите предполагаха. Прекръсти се за всеки случай и отиде да вземе парчето метал. Проклета суша; не беше валяло почти от месец и свилата се дръжка на брадвата не бе така притеснителна като оклюмалите глави на растенията в градината на Клеър близо до къщата.

Погледна към полуизкопания кладенец и сви подразнено рамене. Още едно нещо, което го чакаше и за което нямаше време. Е, щеше да почака малко; щяха да носят вода от потока или да топят сняг, но без дърва за горене щяха да умрат от студ или от глад, или от двете.

Вратата се отвори и Клеър излезе в есенните сенки с наметало заради студа и с кошница на ръката. Бриана вървеше след нея и като ги видя, той забрави за раздразнението си.

— Какво направи? — попита веднага Клеър, като го видя с главата на брадвата в ръка. Очите ѝ бързо го огледаха в търсене на кръв.

— Нищо, цял съм. — Увери я той. — Само че ще трябва да оправя дръжката. Ти в гората ли отиваш? — кимна към кошницата ѝ.

— Реших да опитам покрай потока за юдини уши.

— Но не се отдалечавай много, нали? В планината ловуват индианци. Подуших ги на хребета тази сутрин.

— Подушил си ги? — попита Бриана.

Червената ѝ вежда бе извита от любопитство. Той видя как Клеър поглежда от нея към него и се усмихва леко на себе си; това беше негово изражение. Той също изви вежда, погледна към Клеър и видя, че усмивката ѝ става по-широка.

— Есен е и те опушват еленско месо — обясни на Бриана. — Димът от огньовете се носи надалече от вятъра.

— Няма да ходим толкова далече — увери го Клеър. — Само до вира с пъстървите.

— Добре. Сигурно там е безопасно. — Не му се щеше да ги пуска, но и не можеше да ги държи затворени в къщата само защото наблизо имаше диваци — индианците без съмнение си вършеха кротко работата, като него самия, и се приготвяха за зимата.

Ако знаеше със сигурност, че са от хората на Накогнауето, нямаше да се тревожи, но ловците често се отдалечаваха значително и можеше да са чероки или от онова малко племе, които се наричаха хора-кучета. Само едно тяхно село беше оцеляло и те бяха много подозрителни към белите — и то с основание.

Очите на Бриана спряха за миг на голите му гърди и на малкото възелче на белега му, но тя не показа нито отвращение, нито любопитство — както и когато сложи за миг ръка на рамото му и го целуна по бузата за довиждане, макар Джейми да знаеше, че сигурно е усетила заздравелите рани под пръстите си.

Вероятно Клеър ѝ беше казала — всичко за Джак Рандал и за дните преди Въстанието. Или почти всичко. Лека тръпка, която нямаше нищо общо със студа, премина по гърба му, и той отстъпи назад, далече от допира ѝ, макар че ѝ се усмихваше.

— Има хляб в долапа и малко яхния в котлето за теб, Иън и Лизи. — Клеър махна една треска от косата му. — Не изяждайте пудинга в долапа; той е за вечеря.

Той хвана пръстите ѝ и целуна леко кокалчетата. Тя изглеждаше изненадана, после по кожата ѝ се разля леко топло сияние. Вдигна се на пръсти и го целуна по устата, после забърза след Бриана, която вече беше в края на поляната.

— Внимавайте! — извика той след тях. Те само му помахаха и изчезнаха в гората, а той още усещаше целувките им по лицето си.

— Deo gratias — прошепна отново, като ги гледаше, и този път сърцето му бе изпълнено с благодарност. Изчака, докато наметалото на Бриана изчезна сред дърветата и продължи работата си.

* * *

Седеше на дънера, на земята до него имаше пирони с четвъртити глави и той внимателно ги забиваше в края на брадвата с малък чук. Сухото дърво се цепеше, но заради главата на брадвата не можеше да се разпадне.

Той завъртя главата, хвана я здраво, изправи се и удари силно брадвата в дръвника за проба. Издържа.

Вече му беше студено, заради седенето, и облече пак ризата. Освен това беше гладен, но щеше да изчака малките да се приберат. Не че не се бяха наяли вече, помисли си цинично. Почти можеше да усети миризмата на месните пайове на Сара Улам. Богатият аромат се бе преплел в паметта му с есенните миризми на шума и влажна земя.

Мисълта за пай с месо се застоя в ума му, когато продължи работата си, както и мисълта за зимата. Индианците казваха, че ще е тежка, няма да е като предишната. Как ли щеше да ловува в дълбокия сняг? И в Шотландия валеше, разбира се, но рядко успяваше да натрупа и пътеките на елените се чернееха по стръмните склонове.

Миналата зима беше такава. Но в тази пустош се случваше и друго. Беше чувал истории за снеговалежи, които трупат по шест стъпки пелена, човек можел да потъне в долините, а ледът така стягал потоците, че мечка можела да мине по тях. Усмихна се малко мрачно при мисълта за мечки. Е, и една мечка щеше да им стигне за цяла зима, ако успееше да убие някоя. Кожата ѝ също нямаше да е излишна.

Мислите му се носеха бавно в ритъма на работата. Една част от тях бе смътно заета с думите на песничката „Татко отиде на лов“, докато другата си представяше много живо бялата кожа на Клеър, бледа и опияняваща като рейнско вино върху лъскавата чернота на мечата кожа.

— „Татко кожи ще ни донесе, да увием с тях малкото дете“ — промърмори си под нос.

Чудеше се колко ли точно е казала Клеър на Бриана. Техният тристранен разговор бе необичаен, но приятен; той и момичето още малко се смущаваха един от друг — и винаги се обръщаха по лични въпроси към Клеър, уверени, че тя ще предаде най-важното; тя беше техният преводач на този нов и смущаващ език на сърцето.

Колкото и да беше благодарен за чудодейната поява на дъщеря си, той искаше отново да люби жена си в собственото си легло. Вече ставаше твърде студено да го правят в бараката с билките или в гората — е, да се въргалят голи в огромните купчини жълти кестенови листа си имаше известен чар, макар и лишен от достойнство.

— Ами да — промърмори и се усмихна леко. — Кой ли пък се е загрижил за достойнството, когато прави това?

Погледна замислено към купчината дълги, прави борови трупи, които лежаха в единия край на поляната, а после към слънцето. Ако Иън се върнеше скоро, можеха да одялат и оформят десетина преди залез.

Остави за миг брадвата, отиде до къщата и започна да мери с крачки новата стая, която планираше, докато построи голямата къща. Бриана вече беше голяма жена — трябваше да си има свое място, за нея и за прислужницата. А ако така той си върнеше усамотението с Клеър, още по-добре, нали?

Чу някакво пукане сред сухите листа на двора, но не се обърна. Последва тиха кашлица, сякаш катеричка кихна.

— Госпожице Лизи — рече той, без да вдига очи от земята. — Хареса ли ви ездата? Сигурно сте прекарали добре у семейство Улам. — Къде бяха Иън и каруцата? Не я беше чул по пътя долу.

Тя не проговори, а издаде нечленоразделен звук, който го накара да се обърне и да я погледне изненадан.

Беше бледа, сбърчила лице като изплашена бяла мишка. Това не беше необичайно; знаеше, че я плаши с размерите си и с дълбокия си глас, и затова винаги ѝ говореше нежно, бавно, както би говорил на бито кученце.

— Да не е станало нещо, момиче? Да не е станало нещо с каруцата или с конете?

Тя поклати глава, все така безмълвно. Очите ѝ бяха почти кръгли, сиви като подгъва на калната ѝ рокля, а върхът на носа ѝ бе станал ярко червен.

— Иън добре ли е? — Не искаше да я тревожи повече, но тя започваше да го притеснява. Нещо се беше случило, със сигурност.

— Добре съм, чичо. Конете също. — Тих като индианец, Иън се появи иззад хижата. Отиде до Лизи и тя се хвана рефлексивно за ръката му.

Той гледаше ту единия, ту другия; Иън бе външно спокоен, но си личеше, че е развълнуван.

— Какво е станало? — попита Джейми по-рязко, отколкото възнамеряваше. Момичето потрепна.

— По-добре му кажи — рече Иън. — Може да няма много време. — Докосна я окуражително по рамото и тя като че ли пое сили от ръката му; изпъна се и поклати глава.

— Аз… имаше… видях един мъж. В мелницата, сър.

Опита се да продължи, но куражът я напусна; езикът ѝ се показа между зъбите от усилието, но думите не се появиха.

— Тя го познава, чичо — каза Иън. Изглеждаше притеснен, но не и изплашен; по-скоро развълнуван по непознат досега начин. — Вече го е виждала… с Бриана.

— Така ли? — Опитваше се да говори успокоително, но космите по тила му настръхнаха от лошо предчувствие.

— В Уилмингтън — каза Лизи. — Казва се Макензи; чух един моряк да го нарича така.

Джейми погледна бързо към Иън, който поклати глава.

— Не е казал откъде е, но не познавам такъв като него в Леох. Видях го и го чух как говори; може да е планинец, но е учил на юг… образован човек.

— И този Макензи познава дъщеря ми? — попита той. Лизи кимна, смръщена в концентрация.

— О, да, сър! Тя го познава… страхуваше се от него.

— Страхуваше се? Защо? — попита рязко и тя пребледня, но вече беше започнала и думите се изливаха една през друга.

— Не знам, сър. Но тя стана бяла, като го видя, сър, и изпищя. После стана червена, после бяла и пак червена — и много беше разстроена, личеше си!

— Какво ѝ е направил?

— Ами… ами… тогава нищо. Той дойде при нея, хвана я за ръцете и каза, че трябва да излезе с него. Всички в кръчмата ги гледаха. Тя се издърпа, бяла като ризата ми, но ми каза, че всичко е наред, да съм чакала и тя ще се върне. И… и тогава излезе с него.

Лизи си пое бързо дъх и си избърса носа, който беше протекъл.

— И ти я пусна?

Прислужницата се сви от страх.

— О, трябваше да тръгна след нея, знам, че трябваше, сър! — проплака тя и лицето ѝ се сгърчи. — Но се страхувах, сър, и нека Бог ми прости!

Джейми с усилие овладя лицето си и заговори търпеливо.

— Да, добре. И какво стана после?

— Ами аз се качих горе, както тя ми каза, и легнах в леглото, сър, молех се от цялото си сърце!

— Е, много си ѝ помогнала, няма що!

— Чичо… — гласът на Иън бе тих, но не и колеблив, беше втренчил в Джейми кафявите си очи. — Тя е само малко момиче, чичо; направила е каквото е могла.

Джейми прокара ръка през косата си.

— Да, извинявай, момиче. Не исках да ти крещя. Но няма ли да кажеш вече какво е станало?

На бузите на Лизи се бяха появили две розови петна.

— Тя… тя се върна чак призори. И… и…

Джейми вече не издържаше и това вероятно си пролича на лицето му.

— Ами усетих миризмата му по нея — прошепна тя едва чуто. — Неговото… семе.

Вълната от гняв го свари неподготвен, заби се в гърдите и корема му като нажежена до бяло мълния. Той почти се задави, но я потисна с мъка, потуши я като въглени в огнище.

— Той е легнал с нея? Сигурна ли си?

Напълно ужасена от това, което ще каже, прислужницата успя само да кимне. Кършеше ръцете си в диплите на роклята си и я мачкаше усилено. Вече цялото ѝ лице беше червено и приличаше на доматите на Клеър. Не можеше да го погледне, бе свела глава и се взираше в земята.

— О, сър. Тя е с дете, не виждате ли? Сигурно е от него — тя беше девица преди туй. Той тръгна след нея… тя се страхуваше от него.

Внезапно той наистина видя и усети как космите по ръцете му настръхват. Есенният бриз нахлу студен през ризата му и гневът се превърна в гадене. Всички дреболии, които бе забелязал, всички половинчати мисли, на които не бе позволил да се надигнат към повърхността на съзнанието му, се сляха в логичен модел.

Външният ѝ вид и начинът, по който се държеше; в един миг жизнена, в друг умислена. Сиянието на лицето ѝ, което не се дължеше само на слънцето. Той знаеше как изглежда бременна жена; ако я бе познавал преди това, щеше да забележи промяната; но…

Клеър. Клеър знаеше. Мисълта се появи като студено убеждение. Тя познаваше дъщеря си и беше лекар. Трябваше да знае — и не му беше казала.

— Сигурна ли си? — Студ смрази гнева му. Той усещаше как нещо го пробожда в гърдите — опасен, назъбен предмет, който като че ли стърчеше във всички посоки.

Лизи кимна и се изчерви още повече, ако изобщо беше възможно.

— Аз съм ѝ прислужница, сър — прошепна тя, забила поглед в земята.

— Тя казва, че Бриана не е кървила от два месеца — добави делово Иън. Най-малък в семейството, той имаше няколко по-големи сестри и не беше така деликатен като Лизи. — Сигурна е.

— Аз… аз нямаше да кажа нищо, сър — продължи измъчено момичето. — Само че когато го видях…

— Мислиш ли, че идва за нея, чичо? — прекъсна я Иън. — Трябва да го спрем, нали? — Гневът му вече ясно си личеше, бузите му бяха зачервени.

Джейми си пое дълбоко дъх и едва тогава осъзна, че го е сдържал.

— Не знам — каза той, изненадан от спокойния си тон. Едва бе имал време да смели новината, камо ли да си извади заключения, но момчето беше право, това бе опасност, с която трябваше да се справят.

Този Макензи можеше да твърди, че Бриана е негова жена по право, заради детето, което очакваше. Вероятно един съд нямаше да принуди жена да се омъжи за изнасилвача си, но всеки магистрат би потвърдил правото на мъжа над неговата съпруга и дете — без значение какво изпитва жената.

Собствените му родители се бяха оженили така: бяха избягали и се бяха скрили в планините, докато майка му не бе забременяла, за да не могат братята ѝ да я принудят да се омъжи за друг насила. Едно дете беше постоянна, неотречима връзка между мъж и жена, и той го знаеше добре.

Погледна към пътеката, която водеше надолу по склона.

— Дали няма да дойде след вас? Улам сигурно му е показал пътя.

— Не — рече замислено Иън. — Не мисля. Взехме му коня. — Ухили се внезапно на Лизи, която се изкикоти в отговор.

— Така ли? И какво ще му попречи да вземе каруцата или едно от мулетата, впрегнати в нея?

Усмивката на Иън стана още по-широка.

— Оставих Роло в каруцата — каза той. — Мисля, че ще дойде пеша, чичо Джейми.

Джейми се усмихна неохотно.

— Много си досетлив, Иън.

Иън сви скромно рамене.

— Е, не исках копелето да ни свари неподготвени. И макар да не съм чувал братовчедката Бриана да говори вече за нейния момък — младия Уейкфийлд, нали? — замълча деликатно — не мисля, че ще иска да види този Макензи. Особено ако…

— Бих казал, че господин Уейкфийлд нещо много се забави — каза Джейми. — Особено ако. — Нищо чудно, че спря да говори за него, когато е разбрала. Все пак как една жена ще обясни издутия си корем на мъж, който я познава като девица?

Той бавно и съзнателно стисна юмруци. Щеше да има достатъчно време за това по-късно. Сега трябваше да се заеме с друго.

— Вземи пищовите ми от къщата — каза на Иън. — А ти, момиче… — Опита да се усмихне на Лизи и посегна към палтото, което бе окачил на една цепеница от купчината. — Стой тук и чакай господарката си. Кажи на жена ми… кажи ѝ, че съм отишъл да помогна на Фъргъс за комина му. Не казвай и дума за станалото на жена ми или на дъщеря ми — или ще ти направя червата на жартиери. — Изрече заплахата като шега, но момичето пак пребледня.

Лизи седна на дръвника, защото коленете ѝ се подкосиха. Тя започна да си играе с малкия медальон на врата си, търсеше някаква утеха в студения метал. Гледаше как господин Фрейзър върви надолу по пътеката, страховит като голям червен вълк. Сянката му се простираше черна пред него, а късното есенно слънце възпламеняваше косата му.

Медальонът в ръката ѝ беше студен като лед.

— О, Света Дево! — шепнеше тя отново и отново. — О, Света Майко, какво направих?

45.

Равен шанс

Дъбовите листа бяха сухи и пращяха под краката. Сипеха се постоянно от кестените като бавен жълт дъжд, сякаш в подигравка със сухата земя.

— Вярно ли е, че индианците могат да се движат през горите без да вдигат шум или само така казват на момичетата скаути? — Бриана изрита дъбовите листа и те се разлетяха. — С широките поли и фусти, които събират листа и вейки, ние сме шумни като слончета.

— Е, не могат да го правят в такова сухо време, освен ако не се премятат по клоните на дърветата като шимпанзета. Но напролет, когато е влажно, е друга работа — дори аз мога да ходя тихо тогава; земята е като гъба.

Събрах полите си, за да не се закачат на голям храст бъз и се наведох да огледам плодовете. Бяха тъмночервени, но още не бяха узрели до черно.

— Още два дни — казах. — Ако искахме да ги използваме като лекарство, щяхме да ги наберем още сега, но на мен ми трябват за вино и за да ги изсуша на стафиди — затова искам да са много захарни и ще изчакаме, докато започнат да падат сами от стеблото.

— Ясно. Тук кой е ориентирът? — Бриана се огледа и се усмихна. — Не, не ми казвай — онази голяма скала, която прилича на глава от Великденските острови.

— Много добре — отвърнах. — Точно така, защото тя не се променя със сезоните.

Стигнахме до малък поток и се разделихме, тръгнахме бавно по бреговете. Казах на Бриана да събира мокреш, докато аз оглеждах дърветата за ядливи гъби и лишеи.

Наблюдавах я скришом, с едно око, докато оглеждах и земята. Тя беше нагазила до колене в потока, вдигнала полите си, разкривайки изумително дълги крака и мускулести бедра, когато започна да гази бавно, вгледана във водата.

Нещо не беше наред; и то от дни. Отначало реших, че е заради напрежението и стреса от новата ситуация, в която се бе озовала. Но през последните седмици с Джейми вече бяха установили връзка, макар и все още срамежливо, и тя ставаше все по-силна. Те се радваха на присъствието си — и аз се радвах да ги гледам заедно.

Все пак нещо я безпокоеше. Бях я напуснала преди три години — четири, откакто тя ме напусна, за да заживее сама — и се беше променила. Беше станала голяма жена. Не можех да чета така лесно мислите ѝ. Тя умееше да ги крие също като Джейми, зад маска на спокойствие — а нея познавах много добре.

Донякъде я поведох на тази експедиция като извинение, за да поговорим насаме; в присъствието на Джейми, Иън и Лизи, при постоянния трафик на заселници и посетители, дошли да видят Джейми, личните разговори бяха невъзможни. И ако онова, което подозирах, беше истина, то не исках никой да чуе този разговор.

Когато бях напълнила до половината кошницата си с дебели, месести оранжеви дървесни гъби, Бриана се появи от потока — с пълна кошница мокреш и букет тръстика, от която щяхме да направим свещи.

Избърса краката си с подгъва на фустата и дойде при мен под един огромен кестен. Подадох ѝ манерката със сайдер и изчаках да отпие.

— От Роджър ли е? — попитах без предисловия.

Тя ме погледна, сепването пролича ясно в очите ѝ и тогава видях как напрежението в раменете ѝ изчезва.

— Чудех се дали още можеш да го правиш — каза ми.

— Кое?

— Да ми четеш мислите. Почти се надявах да можеш. — Устата ѝ потрепна в опит за усмивка.

— Вероятно съм изгубила малко тренинг — отвърнах. — Но изчакай малко. — Посегнах и пригладих косата от лицето ѝ. Тя ме погледна, но някак гледаше през мен, не смееше да срещне очите ми. Козодой се обади от дълбоките зелени сенки.

— Всичко е наред, скъпа — казах тихо. — В кой месец си?

Тя въздъхна дълбоко. Лицето ѝ се отпусна от облекчение.

— Във втория.

Срещна очите ми и аз усетих лек прилив на негодувание, каквото усещах още от пристигането ѝ тук. Някога щеше да изпита облекчение заради детския си споделен страх, почти потушен, защото е споделила и знае, че има кой да се погрижи за това. Но сега това бе просто облекчение от споделената непоносима тайна; тя не очакваше да оправя нещата. Мисълта, че не мога да сторя нищо, по никакъв начин не възпираше ирационалното усещане за загуба, което изпитвах.

Стисна ръката ми, сякаш да успокои мен, после седна и се облегна на едно дърво, като протегна дългите си боси крака.

— Вече си разбрала?

Седнах до нея, не така грациозно.

— Предполагах; но не знаех дали знам, ако ме разбираш. — Като я гледах сега, ми се струваше очевидно; леко бледата кожа, промените в цвета ѝ, вглъбения поглед. Бях забелязала, но го отдавах на непознатата среда и напрежението — на прилива на емоции, когато ме бе открила и когато се срещна с Джейми; на тревогите за Лизи, за Роджър.

Последната тревога внезапно доби ново измерение.

— О, Господи! Роджър!

Тя кимна, бледа в жълтата сянка на кестеновите листа. Изглеждаше прежълтяла, и нищо чудно.

— Минаха почти два месеца. Трябваше вече да е тук — освен ако не се е случило нещо.

Пресмятах бързо наум.

— Два месеца и вече е почти ноември. — Листата под нас бяха меки и гъсти, кафяви и жълти, току-що паднали от дърветата. Сърцето ми се сви. — Бри… трябва да се върнеш.

— Какво? — Тя вдигна рязко глава. — Къде да се върна?

— През камъните. — Махнах развълнувано. — В Шотландия и обратно в бъдещето!

Тя се взираше в мен смръщила вежди.

— Сега? Защо?

Поех дълбоко дъх, в мен се бореха различни чувства. Притеснение за Бри, страх за Роджър, ужасна мъка за Джейми, който щеше да се раздели с нея твърде скоро. И за себе си.

— Можеш да преминеш бременна. Знаем това, защото аз го направих, когато бях бременна с теб. Но скъпа… не можеш да пренесеш бебе през… през… не можеш — довърших безпомощно. — Нали знаеш какво е. — Бяха минали три години от прехода ми през камъните, но още го помнех съвсем ясно.

Очите ѝ потъмняха, когато лицето ѝ посърна още повече.

— Не можеш да пренесеш дете през камъните — повторих, в опит да се овладея и да мисля логично. — Все едно да скочиш от Ниагарския водопад с бебе в ръцете. Трябва да се върнеш, преди да се е родило, или… — замълчах, пресмятах.

— Сега е почти ноември. Корабите не пътуват към Европа от ноември до март. Но не можеш да чакаш до март — това би означавало да прекосяваш океана бременна в шести или седми месец. Ако не родиш на кораба — което вероятно ще убие теб или бебето, или и двама ви, — пак те очакват трийсет мили езда до кръга, а после преходът… и докато намериш кой да ти помогне от другата страна… Бриана, не можеш да го направиш! Трябва да тръгнеш сега, при първа възможност.

— А ако тръгна сега, как ще съм сигурна, че ще се озова в правилното време?

Говореше тихо, но пръстите ѝ мачкаха полите ѝ.

— Ти… мисля… ами… аз го направих — казах. Първоначалната паника започваше да отстъпва пред рационалната мисъл.

— От другата страна те е чакал татко. — Тя ме погледна остро. — Без значение дали си искала да отидеш при него или не, ти си имала силни чувства към него… Той би те привлякъл там. Мен също. Но вече го няма. — Лицето ѝ се изопна, после се отпусна.

— Роджър знаеше… знае… как да… В книгата на Гейли Дънкан е пишело, че можеш да използваш скъпоценни камъни за прехода — за защита и навигация.

— Но и двамата просто предполагате! — възразих аз. — Както и проклетата Гейлис Дънкан! Може да не ви трябват нито скъпоценни камъни, нито силна връзка. В старите приказки, когато хората влизат в кръг на феи и после се връщат, винаги са минали двеста години. Ако това е обичайният модел, тогава…

— Би ли рискувала да разбереш? А ако не е… Гейлис Дънкан се е върнала повече от двеста години.

Тогава ми хрумна, с леко закъснение, че тя вече е обмислила това. Нищо, което казвах, не я изненадваше. И това означаваше, че е стигнала до свое заключение, което не включваше завръщане с кораб в Шотландия.

Потърках чело между веждите си в усилие да запазя спокойствие като нея. Споменаването на Гейлис бе събудило още един спомен — но такъв, който се опитвах да забравя.

— Има и друг начин — казах аз, като опитвах да се овладея. — Друг преход. В Хаити — тук го наричат Испаньола. В джунглата е, там има каменни монолити на един хълм, но проходът е в една пещера.

Горският въздух беше хладен, но не сенките накараха кожата ми да настръхне. Потърках ръцете си, за да ги стопля. Исках да излича спомена за Абандаве от паметта си — и бях се опитала, — но това място не се забравяше лесно.

— Ти си била там? — Тя се наведе напред.

— Да, ужасно място. Но Индиите са много по-близо от Шотландия и корабите плават между Чарлстън и Ямайка почти целогодишно. — Поех дълбоко дъх, вече се чувствах малко по-добре. — Няма да е лесно да се мине през джунглата, но това ще ти даде малко повече време… малко повече време, за да открием Роджър. — Ако все още може да бъде открит, помислих си, но не го казах. С този страх щях да се справям по-късно.

Едно кестеново листо се спусна в скута на Бриана, ярко жълто на мекия кафяв домашнотъкан плат, и тя го приглади разсеяно с палец. Погледна ме, сините ѝ очи светеха напрегнато.

— А това място като другото ли действа?

— Изобщо не знам как действат! Звучеше различно, като звън на камбана, а не като жужене. Но е проход, със сигурност.

— Ти си била там — каза тя бавно, гледаше ме изпод вежди. — Защо? Искала си да се върнеш обратно? След като си го открила? — В гласа ѝ се усещаше леко колебание; не можеше все още да нарече Джейми „моя баща“.

— Не. Отидох заради Гейлис Дънкан. Тя го откри.

Бриана отвори широко очи.

— Тя е тук?

— Не, тя е мъртва.

Поех дълбоко дъх, още усещах спомена от шока и трептенето от удара на брадвата в ръката ми. Понякога мислех за нея, за Гейлис, когато бях сама в гората. Понякога ми се струваше, че чувам гласа ѝ зад себе си и се обръщах бързо, но виждах само клоните на елите, разклатени от вятъра. От време на време имах чувството, че очите ѝ ме гледат — зелени и ярки като дърво напролет.

— Съвсем мъртва — казах твърдо и смених темата. — Но как изобщо се случи това?

Тя не се опита да се престори, че не знае за какво говоря. Погледна ме право в очите и изви вежда.

— Ти си лекар. По колко начина може да се случи?

Погледнах я с интерес.

— А не се ли сети за предпазни средства?

Изчерви се и смръщи вежди.

— Не възнамерявах да правя секс тук!

Хванах се за главата и забих вбесена пръсти в скалпа си.

— Мислиш, че хората го планират? Господи, колко пъти идвах в училището ти, за да говоря за това…

— Постоянно! Всяка година! Майка ми е секс енциклопедия! Имаш ли представа колко ужасяващо е майка ти да стои пред всички и да рисува пениси?

Лицето ѝ стана с цвета на алените кленове заради спомена.

— Явно не съм се справила много добре — казах сопнато, — след като не можеш да разпознаеш пенис, щом го видиш.

Тя извърна рязко лице към мен и ме изгледа лошо, но после се отпусна, когато видя, че се шегувам… или поне се опитвам.

— Е, триизмерни изглеждат по-различно.

Това ме хвана неподготвена и аз се засмях. След миг колебание тя се присъедини към мен с колеблив кикот.

— Знаеш какво имам предвид. Дадох ти рецептата, преди да тръгна.

Тя ме погледна над дългия си прав нос.

— Да, не бях изпитвала такъв шок в живота си! Явно си решила, че ще хукна да спя с когото ми падне още щом потеглиш?

— Да не намекваш, че те е спирало единствено присъствието ми? — Ъгълчето на устните ѝ потрепна.

— Е, не само това — призна тя. — Но и ти имаш нещо общо, ти и татко. Все пак, аз… не исках да ви разочаровам. — Потрепването се засили и аз я прегърнах силно, гладката ѝ коса легна на бузата ми.

— Не би могла, скъпа — промърморих и я залюлях леко. — Никога не сме се разочаровали от теб, никога.

Напрежението и тревогата отслабваха, докато я прегръщах. Накрая тя пое дълбоко дъх и се отдръпна.

— Може би не ти и татко — каза тя. — Но…? — Наклони глава към вече невидимата къща.

— Той не би… — започнах, после спрях. Истината беше, че не знаех какво би сторил Джейми. От една страна, беше склонен да мисли, че Бриана е чудо небесно. От друга, си имаше свои схващания за сексуалната чест, които можех да опиша единствено като старомодни — по очевидни причини — и не се смущаваше да ги изразява.

Той беше светски човек, добре образован, толерантен и състрадателен. Това обаче по никакъв начин не означаваше, че споделя или разбира схващанията на модерния човек; знаех, много добре, че не ги споделя. И не можех да си представя, че отношението му към Роджър би било по-различно.

— Ами — казах със съмнение — няма да се учудя, ако реши да забие един юмрук на Роджър. Но не се тревожи — добавих, като видях тревогата ѝ. — Той те обича — казах аз и пригладих разрошената коса от лицето ѝ. — И няма да спре да те обича.

Станах и изтърсих жълтите листа от полата си.

— Значи ще имаме известно време, но не бива да го пилеем. Джейми може да изпрати вест по реката да се оглеждат за Роджър. Като стана дума за него… — поколебах се и махнах една суха папрат от ръкава си. — Сигурно не знае за това, нали?

Бриана пое дълбоко дъх, стисна силно в юмрук листото и го смачка.

— Виж, точно в това е проблемът. — Погледна ме и внезапно отново стана моето малко момиченце. — Не е от Роджър.

* * *

— Какво? — попитах тъпо.

— Не е от Роджър. Бебето — каза тя през зъби.

Седнах отново до нея. Тревогата ѝ за Роджър явно придобиваше нови измерения.

— Кой? — попитах. — Тук или там? — Вече пресмятах — трябваше да е тук, в миналото. Ако беше мъж от нейното време, нямаше да е във втория месец. Беше го направил някой не само от миналото, но и в колониите.

Не възнамерявах да правя секс — беше ми казала. Не, разбира се, че не. Тя не беше казала на Роджър, защото се е страхувала, че ще я последва — той беше нейната котва, ключът ѝ към бъдещето. Но в такъв случай…

— Тук — каза тя, потвърждавайки изчисленията ми. Зарови из джоба на полата си и извади нещо. Подаде ми го и аз автоматично отворих ръка.

— Боже Господи! — Старата златна халка блестеше на слънцето и ръката ми се сви инстинктивно над нея. Беше топла от допира до кожата ѝ, но аз усетих как през пръстите ми се процежда ужасен студ.

— Бонет? Стивън Бонет?

Гърлото ѝ помръдна конвулсивно и тя преглътна, после кимна рязко.

— Не смятах да ти казвам… не можех; не и след като Иън ми каза какво се е случило в реката. Отначало не знаех какво ще направи татко; страх ме беше, че ще обвини мен. А когато го опознах по-добре… разбрах, че ще се опита да намери Бонет… това би направил. Не можех да го позволя. Ти си го виждала, знаеш го какъв е. — Тя седеше на слънцето, но през нея премина тръпка и тя потърка ръцете си, сякаш мръзнеше.

— Знам го. — Устните ми бяха сковани. Думите ѝ кънтяха в ушите ми.

Не смятах да правя секс. Не можех да ти кажа… страхувах се, че ще обвини мен.

— Какво ти направи? — попитах, изненадана колко спокойно звучи гласът ми. — Нарани ли те, скъпа?

Тя изкриви лице, сви колене към гърдите си и ги прегърна.

— Не ме наричай така, става ли? Не и сега.

Посегнах да я докосна, а тя се сви още повече и аз отпуснах ръка.

— Искаш ли да ми кажеш? — Не исках да знам; исках да се преструвам, че не се е случило.

Тя ме погледна, устните ѝ бяха побелели.

— Не. Не искам. Но мисля, че ще е по-добре.

* * *

Тя се качила на борда на „Глориана“ през деня, предпазливо, но се чувствала в безопасност заради хората наоколо; товарачи, моряци, търговци и слуги — пристанът кипял от живот. Казала на един моряк кого търси и той изчезнал в кораба, а след миг се появил Стивън Бонет.

Той бил със същите дрехи като вечерта; на светло се виждало, че са от добро качество, но изцапани и много смачкани. По копринения му маншет имало восък от свещ, а в жабото му — трохи.

Бонет обаче не изглеждал толкова зле като дрехите си; бил избръснат, а зелените му очи били зорки. Те я огледали бързо, светнали от интерес.

— На светлината на свещите снощи ми се видя хубавица — казал той, като вдигнал ръката ѝ към устните си. — Но много жени изглеждат така, когато си добре наквасен. Много по-рядко се случва да се окаже, че жената е по-хубава на слънце, отколкото на лунна светлина.

Бриана се опитала да измъкне ръката си от неговата и му се усмихнала любезно.

— Благодаря ви. Пръстенът още ли е у вас? — Сърцето ѝ биело бързо в гърлото. Той все пак можел да ѝ разкаже за пръстена — за майка ѝ, — дори да го е изгубил на карти. Но тя много искала да си го върне. Потиснала страха, който я измъчвал цялата нощ; че пръстенът може да е единственото, което е останало от майка ѝ. Не можеше да бъде, нали в онзи вестник пишеше, че…

— О, да. Късметът на Дану беше с мен снощи… и все още е така, както изглежда. — Той ѝ се усмихнал очарователно, но не пускал ръката ѝ.

— Аз… питах се дали ще ми го продадете. — Тя била взела почти всичките си пари, но нямала представа колко може да струва един златен пръстен.

— Защо? — Този въпрос я сварил неподготвена и тя трескаво затърсила отговор.

— Ами… прилича на пръстен, който майка ми имаше — отвърнала, неспособна да измисли нищо по-добро от истината. — Къде го намерихте?

Нещо помръднало в очите му, макар че той още се усмихвал. Посочил към тъмното стълбище и стиснал ръката ѝ под лакътя си. Бил по-висок от нея. Тя се отдръпнала предпазливо, но той стиснал бързо ръката ѝ.

— Значи искаш пръстена? Слез в каютата ми, скъпа, и ще видим дали ще можем да се разберем.

Долу той налял бренди; тя отпила една глътка, но той пил много, пресушил чашата и си налял втора.

— От къде ли? — попитал небрежно в отговор на настоятелните ѝ въпроси. — Ами… е, един джентълмен не бива да разказва за своите дами, нали? — Смигнал ѝ. — Любовен спомен — прошепнал.

Усмивката ѝ застинала и брендито, което била отпила, запарило в стомаха ѝ.

— Дамата, която… ви го даде — попитала тя. — В добро здраве ли беше?

Той я погледнал смаян, буквално зяпнал.

— За късмет — добавила тя бързо. — Лош късмет е да носиш бижу, което е принадлежало на… на мъртвец.

— Така ли? — Усмивката му се завърнала. — Не мога да кажа, че съм забелязал такъв ефект. — Оставил чашата и се оригнал леко. — Все пак мога да те уверя, че дамата, от която имам този пръстен, си беше жива и здрава.

Паренето в стомаха ѝ отслабнало.

— О, радвам се да го чуя. Ще ми го продадете ли?

Той се залюлял назад на стола, гледал я усмихнат.

— Ще го продам. А ти какво предлагаш, скъпа?

— Петнайсет лири стерлинги. — Сърцето ѝ забило по-бързо, когато той се изправил. Щял да се съгласи. Къде ли го държал?

Той станал, хванал я за ръката и я дръпнал от стола.

— Имам си пари, скъпа. Какъв цвят са космите между краката ти?

Тя дръпнала ръката си и отстъпила бързо, но се блъснала в стената на каютата само след няколко крачки.

— Бъркате ме с някоя. Аз не смятах да…

— Може — казал той и усмивката разкрила крайчетата на зъбите му. — Но аз смятах. И мисля, че вероятно ти ме бъркаш с някого, скъпа.

Той пристъпил към нея. Тя грабнала бутилката с бренди от масата и замахнала към главата му. Той се навел бързо, изтръгнал бутилката от ръката ѝ и я зашлевил през лицето.

Тя залитнала, почти ослепена от болката. Той я хванал за раменете и я принудил да коленичи. Пръстите му се вкопчили в косата ѝ, близо до скалпа, и дръпнали силно главата ѝ. Задържал я така, с изкривена под ужасен ъгъл глава, докато с другата ръка отварял бричовете си. Сумтял тихо от удоволствие, пристъпил напред и тласнал хълбоците си към нея.

— Запознай се с Лерой.

Лерой бил необрязан и немит, и излъчвал силна смрад на стара урина. Тя усетила как в гърлото ѝ се надига жлъчка и се опитала да извърне глава. Той я дръпнал още по-силно за косата и тя потиснала писък.

— Изкарай онова малко розово езиче и ни дай целувчица, скъпа. — Бонет звучал радостно и нехайно, стискал я все така силно за косата. Тя вдигнала ръце към него в протест, той видял това и стегнал хватката толкова много, че в очите ѝ избили сълзи. Тя изплезила леко езика си.

— Не е зле, не е зле — казал той най-спокойно. — Добре, отвори си устата. — Внезапно ѝ пуснал косата и главата ѝ отскочила назад. Преди тя да се отдръпне, той хванал едното ѝ ухо и го извил леко.

— Ухапеш ли ме, скъпа, ще ти размажа носа. — Заврял юмрука си под носа ѝ и го побутнал с огромните кокалчета. После хванал и другото ѝ ухо и задържал главата ѝ неподвижна между огромните си ръце.

Тя се концентрирала върху вкуса на кръв от разцепената ѝ устна, върху вкуса и болката. Очите ѝ били затворени и можела да види вкуса, солен и метален, тъмномеден, сияещ ярко в мрака зад клепачите ѝ.

Ако повърнела, щяла да се задуши. Щяла да се задави, без той да забележи. Щяла да се задуши и да умре, а той нямало да спре. Тя сложила ръце на бедрата му, за да се задържи, и забила пръсти в твърдите мускули, като го отблъсквала с всички сили, за да устои на тласъците. Той започнал да издава някакъв гърлен звук. Къдравите косми докосвали устните ѝ.

И тогава Лерой изчезнал. Той пуснал ушите ѝ и отстъпил; тя паднала напред на четири крака, задавена и кашляща, от устата ѝ се стичала розова от кръвта слюнка. Кашляла и плюела, за да прочисти устата си от мръсотията. Устните ѝ били подути и пулсирали със сърцето ѝ.

Той я вдигнал без усилие, хванал я под мишниците и я целунал, вкарал езика си в устата ѝ, като я стискал за тила, за да не се отдръпне. Имал вкус на бренди и дъх на развалени зъби. С другата ръка я хванал през кръста и започнал бавно да посяга надолу, като мачкал задника ѝ.

— Ммм — изпъшкал с удоволствие. — Време е за лягане, а, скъпа?

Тя свела глава и я забила в лицето му. Челото ѝ се ударило силно в кост, той изкрещял от изненада и отпуснал хватката си. Тя се освободила и избягала. Полите ѝ се закачили за резето и се скъсали, когато изтичала в тъмния проход.

Моряците тъкмо обядвали; двайсет мъже седели до дълга маса в края на коридора, двайсет лица се обърнали към нея с изражения на изненада или на похотлив интерес. Препънал я готвачът — протегнал крак, когато тя хукнала през камбуза. Коленете ѝ се ударили силно в пода.

— Обичаш игричките, а, скъпа? — чула гласа на Бонет в ухото си, весел както винаги, и две ръце я вдигнали с лекота. Завъртял я към себе си и се усмихнал. Кръв се стичала от едната му ноздра по горната му устна и се събирала във вдлъбнатините от усмивката му, тънки червени линии личали между зъбите му, тъмни капки падали бавно от брадичката му.

Стиснал я по-силно за ръцете, но зелените очи блестели все така весело.

— Няма лошо, скъпа — казал той. — Лерой обича игричките. Нали, Лерой? — погледнал надолу и тя проследила погледа му. Той бил свалил бричовете си в каютата и сега стоял полугол, а Лерой се търкал в полите ѝ, потреперващ от нетърпение.

Той я хванал за лакътя, поклонил се галантно и посочил към каютата. Тя пристъпила сковано напред и той застанал до нея, като най-нехайно изложил задника си пред погледите на зяпналия от изумление екипаж.

* * *

— След това… не беше толкова страшно. — Тя чуваше гласа си, неестествено спокоен, сякаш беше чужд глас. — Аз не… вече не се съпротивлявах.

* * *

Той не си направил труда да я съблича, просто дръпнал кърпата ѝ. Роклята ѝ била от обикновените, с ниско квадратно деколте, и гърдите ѝ били високи и кръгли; той ги разголил само с едно движение и ги извадил над деколтето като две ябълки.

Потъркал ги бавно, ощипал зърната с палец и показалец, за да настръхнат, после я бутнал към ниското легло.

Чаршафите били на петна от алкохол и смърдели на парфюм и вино, но най-силна била гадната тежка смрад на самия Бонет. Той вдигнал полата ѝ и нагласил краката ѝ, като си тананикал тихо. Сбогом на всички, о, прекрасни дами испански…

В ума си тя се виждала как го отблъсква, как скача от леглото и хуква към вратата, как се понася лека като чайка по тъмния проход и излита на палубата към свободата. Усещала дървените дъски под босите си крака и блясъкът на лятното слънце я ослепявал. Почти. Лежала в сумрачната каюта, скована като фигура на носа на кораб, и усещала вкуса на кръв в устата си.

Последвал настоятелен тласък между бедрата ѝ, тя се свила в паника и стиснала крака. Все още тананикащ, той заврял мускулестия си крак между нейните и брутално разделил бедрата ѝ. Бил гол от кръста надолу, но още по риза и с шалче. Дългите пешове на ризата му висели около Лерой, когато се надигнал на колене над нея.

Спрял да си тананика, колкото да се изплюе обилно на дланта си. После я потъркал силно, за да смаже пътя си, и се заел за работа. С едната ръка стискал здраво гърдата ѝ, като се насочвал с другата и правел весели коментари относно уютността на отвора, а после оставил Лерой на неговия безумен — и за щастие кратък — галоп на удоволствието.

Две минути — може би три. И всичко свършило, а Бонет легнал тежко върху нея. Смачканото му шалче било мокро от пот, а ръката му още стискала гърдата ѝ. Провисналата му коса паднала на бузата ѝ и дъхът му излизал горещ и влажен по врата ѝ. Поне най-сетне спрял да тананика.

Тя лежала неподвижно безкрайно дълги минути, взирайки се в тавана, където отраженията на водата танцували по лъскавите греди. Той най-сетне въздъхнал и се претърколил от нея. Усмихнал ѝ се, като сънено почесвал косматия си хълбок.

— Не беше зле, скъпа, обаче съм имал и по-жизнени кобилки. Другия път си раздвижи малко задника, а? — Седнал, прозял се и започнал да се облича. Тя се наклонила към ръба на леглото, после станала рязко, защото не знаела дали няма да я спре. Чувствала се замаяна и не ѝ стигал въздух, сякаш тялото му още било върху нея.

Тръгнала към вратата като през мъгла. Тя била залостена. Докато се опитвала да вдигне резето с треперещи ръце, той казал нещо зад нея и тя се обърнала изумена.

— Какво каза?

— Казах, че пръстенът е на писалището — рекъл той и се изправил с чорапите в ръка. Седнал на леглото и започнал да ги обува, после махнал небрежно към писалището до стената. — Има и пари. Вземи каквото искаш.

Писалището било отрупано с мастилници, джунджурии, бижута, сметки, опърпани пера, сребърни копчета, парцаливи листа и смачкани дрехи, имало и монети — сребърни и бронзови, медни и златни, от валутата на няколко колонии и няколко страни.

— Предлагаш ми пари?

Той я погледнал объркан, извил светлите си вежди.

— Аз си плащам за удоволствието. Да не си помисли, че няма да платя?

Всичко в каютата ѝ се сторило неестествено ярко, детайлно и отчетливо като в сън, който ще изчезне със събуждането.

— Нищо не съм мислила — казала тя, а гласът ѝ прозвучал съвсем ясно, но много далечно. Кърпата ѝ лежала на пода, където я захвърлил, до писалището. Тя отишла внимателно дотам, като се опитвала да не мисли за топлата хлъзгава течност, която се стичала по бедрата ѝ.

— Аз съм честен човек… като за пират — казал той зад нея и се засмял. Отишъл до писалището, за да обуе обувката си, минал покрай нея и вдигнал резето с една ръка.

— Заповядай, скъпа — казал и отново махнал към бюрото. — Струваше си парите.

Тя чула как стъпките му се отдалечават по прохода, после смях и приглушени коментари, когато срещнал някого. След това гласът му се променил, внезапно станал ясен и рязък, крещял заповеди на някого горе. Последвал бърз тропот — някой тичал да изпълни заповедта.

Той бил в рогова купа заедно с костени копчета, върви и други боклуци. Типично за него, помислила си тя с хладна яснота. Той отнемал заради отнемането, безразсъдно и диво, заради удоволствието от това, без да помисли за стойността на откраднатото.

Ръката ѝ треперела; тя забелязала това със смътна изненада. Опитала се да хване пръстена, но не успяла и се отказала. Взела купата и я изпразнила в джоба си. Тръгнала по тъмния проход и стискала джоба си като талисман. Навсякъде имало моряци, твърде заети със задачите си, за да ѝ обърнат повече внимание от някой похотлив поглед. Обувките ѝ били в края на масата в камбуза, панделките им стърчали в лъч светлина от решетката на тавана.

Тя ги обула и тръгнала по стълбата, прекосила палубата и трапа и слязла на пристанището. Още усещала вкуса на кръв.

* * *

— Отначало си помислих, че мога да се преструвам, че не се е случило. — Пое дълбоко дъх и ме погледна. Ръцете ѝ бяха свити над корема, сякаш да го скрие. — Но мисля, че не се получи, нали?

Аз мълчах, мислех. Не беше време за деликатност.

— Кога? — казах аз. — И колко време след… след Роджър?

— Два дни.

Извих вежди.

— Тогава защо си толкова сигурна, че не е от Роджър? Явно не си използвала хапчетата и се обзалагам, че Роджър не е използвал онова, което минава за кондоми в този век.

Тя почти се усмихна и на бузите ѝ се появи розовина.

— Не. Той… ами… той…

— О, прекъснат коитус?

Тя кимна.

Поех дълбоко дъх и издишах през стиснатите си устни.

— Знаеш ли как наричат хората, които разчитат точно на този противозачатъчен метод.

— Как? — попита тя, притеснена.

— Родители — отвърнах аз.

46.

Идва непознат

Роджър сведе глава и отпи от шепите си. По чист късмет видя този зелен проблясък, сочен от пръст слънчева светлина сред дърветата. Без него нямаше да забележи потока така далеч от пътеката.

Бистрата струя клокочеше през една цепнатина в скалата, охлаждаше лицето и ръцете му. Самата скала бе гладка черно-зеленикава, а земята около нея бе мочурлива, изгърбена от дървесните корени и покрита с мъх, който бе искрящ като смарагди на слънцето.

Мисълта, че скоро ще види Бриана — вероятно до час, — успокояваше раздразнението му така ефективно, както студената вода успокояваше сухото му гърло. Откраднаха му коня, но пък бе някаква утеха, че е достатъчно близо, за да стигне до целта си и пеша.

Конят му и без това беше стара кранта, която не си струваше кражбата. Поне се бе сетил да държи всичко ценно у себе си, а не в дисагите. Плесна ръка по страничния шев на бричовете си, успокоен от малката твърда купчинка до бедрото си.

Не бе изгубил друго, освен пищова — стар като коня и също толкова ненадежден, — малко храна и кожен мях с вода. Загубата на водата го притесняваше през последните няколко мили в горещината, но сега и това бе поправено.

Краката му потънаха във влажната земя, когато се изправи, и оставиха тъмни петна по смарагдовия мъх. Отстъпи назад и избърса калта от подметките си в килима от сухи листа и иглички. После изтупа полите на жакета си колкото можа и оправи мръсното шалче на врата си. Кокалчетата му се ожулиха в наболата брада; бръсначът му беше в дисагите.

Със съжаление си помисли, че прилича на разбойник. Не биваше да се представя така пред тъста и тъщата. Всъщност не се притесняваше особено какво ще си помислят Клеър и Джейми Фрейзър. Мислеше само за Бриана.

Тя беше открила родителите си; можеше само да се надява, че срещата им е била така радостна, че вече е в настроение да прости предателството му. Господи, какъв глупак беше!

Тръгна пак към пътеката, краката му затъваха в меките листа. Глупаво беше да подценява упоритостта ѝ, глупаво бе да не е честен с нея. Глупаво беше да я принуди да действа тайно. А да се опитва да я накара да остане в безопасност, в бъдещето — не, това не беше глупаво, помисли си той с гримаса за всички неща, които бе видял и чул през последните месеци.

Избута настрани един надвиснал боров клон, после се приведе с вик от изненада, когато нещо черно прелетя покрай главата му.

Дрезгаво грачене оповести, че нападателят му е гарван. Подобен грак се чу и от подкрепленията по близките дървета и до секунди още един черен снаряд профуча на сантиметри от ухото му.

— Ей, разкарай се! — възкликна той, като се приведе заради друга грачеща бомба. Явно беше близо до гнездото им и на гарваните не им харесваше.

Първият гарван долетя за втори опит. Този път събори шапката му на земята. Атаката беше изнервяща, усещането за враждебност бе нелепо огромно в сравнение с размерите на противниците му. Още един налетя, спусна се ниско и ноктите му разкъсаха жакета му на рамото. Роджър грабна шапката си и побягна.

На стотина ярда нагоре по пътеката забави ход и се огледа. Не се виждаха птици; беше подминал гнездото им.

— И къде е Алфред Хичкок, когато ти трябва? — прошепна си и се опита да се отърси от усещането за опасност.

Гласът му веднага потъна в гъстата растителност; сякаш говореше във възглавница. Пое дълбоко дъх, лицето му беше зачервено. Внезапно гората му се стори притихнала. След като гарваните замлъкнаха, всички други птици като че ли също утихнаха. Нищо чудно, че старите шотландци са смятали гарваните за лоша поличба; колкото повече време прекарваше тук, старите суеверия, които му се бяха стрували просто любопитни заблуди, започваха да разцъфват в ума му.

Беше опасно, мръсно и неудобно, но трябваше да признае, че е вълнуващо да е тук — да изпита лично всичко, за което бе чел, да види онова, което познаваше от музеите, използвано небрежно в ежедневието. Ако не беше заради Бриана, нямаше да съжалява за това приключение, въпреки Стивън Бонет и онова, което бе видял на борда на „Глориана“.

Ръката му отново посегна към бедрото. Беше извадил по-голям късмет, отколкото смееше да се надява; Бонет нямаше само един скъпоценен камък, а два. Дали щяха да свършат работа? Отново се наведе и извървя приведен няколко стъпки, преди клоните да се отворят над него. Не беше за вярване, че тук живеят хора, но щом някой бе прокарал тази пътека, значи водеше нанякъде.

— Няма как да го пропуснете — каза му момичето в мелницата и той разбираше защо. Нямаше къде другаде да иде.

Заслони очи и погледна по пътеката, но увисналите клони на борове и кленове скриваха всичко. Виждаше се само сенчест, загадъчен тунел от дървета. Не можеше да се разбере колко далеч е върхът на хребета.

— Ще стигнете до залез — бе казало момичето, а сега вече беше късен следобед. Но тогава той имаше кон. Не искаше да замръква в планината, затова ускори крачка, като се взираше за слънчевата светлина напред, която щеше да му покаже, че е стигнал до върха и до края на пътеката.

Докато вървеше, мислите му все го изпреварваха, бързаха да предполагат.

Как ли беше минала срещата на Бриана с родителите ѝ? Какво ли си бе помислила за Джейми Фрейзър? Такъв ли си го беше представяла през последната година, или той бе само бледо отражение на образа, който си бе изградила от разказите на майка си?

Поне сега познаваше баща си, помисли си с пробождане от спомена за светлината в прохода през камъните.

Ето го! Просветляване в гъстата зелена сянка напред; просветляване, защото слънчевите езици озаряваха есенните листа с оранжев и жълт пламък.

Слънцето го заслепи за миг, когато излезе от тунела на дърветата. Примигна веднъж и видя, че не е на хребета, както очакваше, а на малка естествена поляна, опасана от алени кленове и жълти дъбове. Тя събираше слънчевата светлина като купа, а тъмната гора се разстилаше от всички страни.

Когато се обърна, за да потърси продължението на пътеката, чу конско цвилене, завъртя се и видя стария си кон, който мяташе глава и опъваше юздата, вързана за дърво в края на поляната.

— Проклет да съм! — възкликна Роджър. — Как се озова тук?

— По същия начин като теб — отвърна му глас. Висок младеж се появи от гората до коня. Беше насочил пищов към него; собствения му пищов, забеляза той с гняв и изумление. Пое дълбоко дъх и потисна страха.

— Открадна коня и пищова ми — каза спокойно. — Какво друго искаш? Шапката? — И свали приканващо опърпаната триъгълна шапка. Крадецът нямаше как да знае какво още носи той; не го беше показвал на никого.

Младежът — още тийнейджър въпреки ръста си — не се усмихна.

— Нещо повече от това. — За първи път момчето откъсна поглед от Роджър и погледна настрани. Роджър също се обърна натам и подскочи като от електричество.

Не беше видял мъжа в края на поляната, макар че сигурно бе стоял там през цялото време, неподвижен. Беше с избелял ловен килт, кафявото и зеленото се сливаха с тревата и храстите, а пламтящата му коса се сливаше с червените листа. Изглеждаше като изникнал в самата гора.

Не само неочакваната му поява, но и външният му вид остави Роджър без думи. Едно беше да ти кажат, че Джейми Фрейзър прилича на дъщеря си, но бе съвсем друго да видиш как дръзките черти на Бриана са преобразени в мощ от годините и характер, който е не само мъжки, но и съдържа нещо яростно.

Сякаш вдигаш ръка от козината на красива рижа котка само за да осъзнаеш, че се взираш в немигащите очи на тигър. Роджър едва се сдържа да не отстъпи назад, като си мислеше, че Клеър никак не е преувеличила в описанието си на Джейми Фрейзър.

— Ти сигурно си господин Макензи — каза мъжът. Това не беше въпрос. Гласът му бе дълбок, но не силен, едва се носеше над шума на листата, но Роджър го чу съвсем ясно.

— Аз съм — каза той и пристъпи напред. — А ти сигурно си… Джейми Фрейзър? — Протегна ръка, но бързо я отпусна. Два чифта очи се взираха студено в него.

— Аз съм — отвърна червенокосият. — Познаваш ли ме? — попита враждебно.

Роджър пое дъх, проклинайки раздърпания си вид. Не знаеше дали Бриана го е описала на баща си, но Фрейзър явно очакваше нещо много по-представително.

— Е, вие… приличате на дъщеря си.

Младият мъж изсумтя силно, но Фрейзър не се обърна.

— И каква работа имаш с дъщеря ми? — Фрейзър се раздвижи за първи път, пристъпи от сенките. Не, Клеър не бе преувеличила. Той наистина беше голям, с почти пет сантиметра по-висок от самия Роджър.

Роджър усети пробождане на тревога, примесена с объркване. Какво му беше казала Бриана, по дяволите? Не можеше да е била толкова ядосана, че да… Е, щеше да разбере, когато я види.

— Дойдох за жена си — каза той дръзко.

Нещо се промени в очите на Фрейзър. Роджър не разбра какво е, но то го накара да свали шапката си и да вдигне инстинктивно ръце.

— О, не, не си — обади се момчето със странно доволен тон.

Роджър го погледна и се притесни още повече, когато видя, че кокалчетата на голямата ръка са побелели от стискането на пищова.

— Ей, внимавай! Не искам да гръмне случайно — рече той.

Младежът изкриви уста в подигравателна усмивка.

— Ако гръмне, няма да е по случайност.

— Иън. — Гласът на Фрейзър бе спокоен, но момчето неохотно сведе пищова. Фрейзър пристъпи още крачка напред. Взираше се в Роджър с тъмносините си скосени очи; същите като на Бриана.

— Ще те попитам само веднъж и искам да чуя истината — каза той дори меко. — Ти ли отне девствеността на дъщеря ми?

Роджър усети как лицето му пламва, топла вълна го обля от гърдите до косата. Господи, какво беше казала на баща си? И защо, за бога, защо? Последното, което бе очаквал да види, е разярен баща, готов да отмъсти за отнетата девственост на дъщеря си.

— Ами… ааа… не е каквото си мислите — избълва той. — Ние… ами ние… искаме да…

— Направи ли го или не? — Лицето на Фрейзър беше само на крачка от него, напълно безизразно, освен онова, което гореше дълбоко в очите му.

— Вижте… аз… по дяволите, да! Тя искаше да…

Фрейзър го удари точно под ребрата.

Роджър се преви, залитна назад и изпъшка от удара. Не го заболя — все още, — но усети силата му по целия си гръбнак. Изпита най-вече изумление, примесено с гняв.

— Спри — каза, като се опитваше да поеме дъх. — Спри! За бога, казах, че…

Фрейзър го удари отново, този път по челюстта. Сега заболя, ослепяващ удар, който ожули кожата и накара челюстта му да запулсира. Роджър отскочи назад, страхът бързо се превърна в ярост. Този проклетник се опитваше да го убие.

Фрейзър замахна отново, но пропусна, защото Роджър се приведе и извъртя. Е, майната им на добрите роднински отношения тогава!

Направи огромна крачка назад и смъкна палтото си. За негова изненада Фрейзър не тръгна след него, стоеше там със стиснати юмруци и чакаше.

Кръвта бумтеше в ушите на Роджър и той не виждаше нищо друго освен Фрейзър. Ако искаше да се бият, щеше да си го получи.

Роджър приклекна, вдигнал в готовност ръце. Бяха го изненадали, но нямаше да позволи това отново. Не си падаше по боя, но все пак бе получил своя дял в кръчмите. Бяха равностойни по ръст и обхват, а той бе с петнайсет години по-млад.

Фрейзър замахна, той се приведе и парира. Фрейзър се извъртя, после един ляв удар се стовари в окото на Роджър. Кървави звезди и пръски светлина лумнаха в главата му и по бузата му потекоха сълзи, когато се хвърли с рев към Фрейзър.

Удари го; усети как юмруците му се забиват в плът, но като че ли без ефект. Макар и само с едно здраво око, той видя лицето с широки скули, все още зловещо спокойно, като на викингски берсерк. Замахна и то изчезна, появи се отново; той замахна и юмрукът му бръсна ухо. Усети удар в рамото, завъртя се, после се изправи и се хвърли с главата напред.

— Тя е… моя — процеди Роджър през зъби. Ръцете му се увиха около тялото на Фрейзър и усети как ребрата поддават под хватката му. Щеше да счупи проклетото копеле като орех. — Моя е… чу ли?

Фрейзър го удари по тила, ослепителен удар, от който лявата му ръка и рамото изтръпнаха. Роджър отпусна хватката си, приведе се и заби дясното си рамо в гърдите на Фрейзър, за да го повали.

Фрейзър отстъпи рязко назад и го удари силно, но в ребрата, а не в меката плът под тях. Все пак бе достатъчно мощен удар, за да го накара да изсумти и да отскочи приведен назад.

Фрейзър сведе глава и се заби в него; Роджър политна назад и се приземи тежко по гръб. Кръв се стичаше от носа му в устата и по брадичката; имаше чувството, че гледа някъде отдалече как тъмночервените капки нарастват и се сливат в петно на ризата му.

Превъртя се настрани, за да избегне ритник, но недостатъчно. Когато се превъртя трескаво на другата страна, му хрумна, по един дистанциран начин, че макар да е с петнайсет години по-възрастен от него, Джейми Фрейзър явно е прекарал всяка от тези петнайсет години във физически битки.

За миг излезе от обхвата му. Пое си въздух и се превъртя на четири крака. Кръв течеше през разбития хрущял при всеки дъх; усещаше я как се събира в гърлото му — с вкус на метал.

— Не — изпъшка той. — Не!

Една ръка го хвана за косата и издърпа главата му назад. Сините очи блестяха на сантиметри от неговите и Роджър усети горещия му дъх по лицето си.

— Не, не ти е достатъчно — каза Фрейзър и заби коляно в устата му. Роджър падна и се претърколи, после се изправи. Полянката се размазваше в оранжево-жълта пулсация. Само инстинктът го движеше все още.

Вече знаеше, че се бие за живота си. Хвърли се сляпо към потрепващата фигура, хвана ризата на Фрейзър и заби юмрук в корема му с всички сили. Платът се скъса и юмрукът му се удари в кост. Фрейзър се измъкна като змия и стрелна ръка между тях. Сграбчи Роджър за тестисите и ги стисна здраво.

Роджър застина, после се свлече, сякаш бяха прекъснали гръбначния му стълб. Болката дойде след част от секундата, заедно с последната му съзнателна мисъл, студена и ясна като парче лед: „Господи, ще умра, преди да съм се родил.“

47.

Бащина песен

Джейми се върна доста след мръкване и нервите ми вече бяха изопнати до крайност от чакането; не можех да си представя как се чувства Бриана. Бяхме вечеряли — или по-скоро бяхме сервирали вечерята. И двете нямахме апетит, нито за храна, нито за разговори; дори Лизи изглеждаше посърнала. Надявах се, че не се разболява отново; бледа и тиха, тя каза, че я боли глава, и си легна в бараката с билките. Все пак това бе добре при тези обстоятелства; не се налагаше да измислям как да я отпратя, когато Джейми се прибере.

Свещите горяха повече от час, когато най-сетне чух козите да блеят приветствено, щом чуха стъпките му по пътеката. Бриана веднага вдигна глава, беше пребледняла в жълтата светлина.

— Всичко ще бъде наред — казах ѝ. Тя чу увереността в гласа ми и кимна, леко успокоена. Увереността беше истинска, но примесена с други чувства. Наистина смятах, че накрая всичко ще се оправи — но Бог знае, че това нямаше да е весела семейна вечер. Колкото и добре да познавах Джейми, все още имаше неща, за които не знаех как ще реагира — а да чуе, че дъщеря му е бременна от изнасилвач, определено беше едно от тях.

Откакто разбрах, че подозренията ми са основателни, си бях представила буквално всяка възможна негова реакция, като няколко от тях включваха крясъци или удари по твърди предмети. Поведение, което винаги бях смятала за разстройващо. Вероятно щеше да е такова и за Бри, а аз добре знаех какво може да направи тя, когато е разстроена.

Засега се контролираше, но знаех колко непредвидим е нравът ѝ. Ако я засегнеше дори с една дума, тя щеше да пламне като клечка кибрит. Освен косата и ръста, бе взела от Джейми темперамента и готовността да говори каквото мисли.

Досега, все още непознати и изгарящи от желание да се харесат един на друг, те бяха пристъпвали деликатно — но нямаше деликатен начин да се справиш с това. Не знаех за какво да се подготвям — за адвокат, за преводач или за рефер, и затова вдигнах резето с доста свито сърце, за да го пусна в къщата.

Беше се измил в потока; косата му бе влажна по слепоочията и беше избърсал лицето си с пешовете на ризата, ако се съдеше по мокрите петна по нея.

— Много закъсня, къде беше? — попитах и се вдигнах на пръсти да го целуна. — Къде е Иън?

— Фъргъс дойде и помоли да му помогнем за камъните за комина, не можел да се справи сам. Иън остана у тях, за да довършат. — Целуна ме разсеяно по главата и ме потупа по задника. Явно беше работил усилено; беше топъл и миришеше на пот, макар че лицето му бе хладно от водата.

— Марсали нахрани ли ви? — погледнах го в сумрака. Имаше нещо различно в него, но не можех да разбера какво.

— Не. Аз изпуснах един камък и май си счупих пак проклетия пръст; реших, че ще е най-добре да се прибера, за да го излекуваш. — Това беше, помислих си; той ме беше потупал с лявата, а не с дясната ръка.

— Ела на светлината да видя. — Дръпнах го към огъня и го накарах да седне на едната дъбова пейка. Бриана беше на другата и шиеше. Стана и дойде да погледне над рамото ми.

— Горките ти ръце, татко! — каза тя, като видя подутите кокалчета и разранената кожа.

— О, нищо особено — рече той и ги погледна небрежно. — Освен проклетия пръст. Ох!

Опипах внимателно безименния пръст на дясната му ръка, от основата до нокътя, без да обръщам внимание на сумтенето му от болка. Беше зачервен и леко подут, но не се виждаше изместване.

Винаги се бях притеснявала да преглеждам ръката му. Бях наместила много счупени кости на нея преди години, преди да знам нещо за хирургията, и работех далеч не при идеални условия. Но се бях справила; бях спасила ръката му от ампутация; и той си служеше с нея, но малко непохватно. Усетих отново леките изкривявания и подутини, както винаги когато я опипвах. Не бързах, бях благодарна за това отлагане.

Затворих очи, усетих как огънят блещука по клепачите ми, докато се концентрирах. Безименният пръст винаги беше скован; средната става бе смазана и бе зараснала така. Виждах костта в ума си; не лъскавата суха повърхност на костите в лаборатория, а леко сияещият матов блясък на живата кост, всички малки остеобласти, които оформят своята кристална матрица, и скрития пулс на кръвта, която ги захранваше.

Отново прокарах пръст по него, после го хванах леко с палец и показалец, точно под едната фаланга. Усещах пукнатината в ума си, тънката тъмна ивица на болката.

— Тук ли? — попитах, когато отворих очи.

Той кимна, гледаше ме с лека усмивка.

— Точно тук. Харесва ми как изглеждаш, когато правиш това, сасенак.

— Как изглеждам? — попитах малко стресната, за да не би да чуя, че изглеждам странно.

— Не мога да го опиша точно — рече той, наклонил глава на една страна. — Може би като…

— Мадам Лазонга и нейната кристална топка — каза развеселено Бриана.

Вдигнах очи и видях, че тя ме гледа, наклонила глава по същия начин. Извърна очи към Джейми.

— Имам предвид гадателка. Врачка.

Той се засмя.

— Да, може би си права, a nighean. Макар че аз си мислех за свещеник; така изглеждат, когато четат службата, когато гледат отвъд хляба и виждат Христовата плът. Не че мисля да сравнявам моя смазан пръст с Тялото Господне, не — добави и кимна скромно към въпросния пръст.

Бриана се засмя и когато той я погледна, очите му бяха меки въпреки бръчките на умора покрай тях. Явно бе изкарал тежък ден. И щеше да стане още по-тежък, помислих си. Какво не бих дала да задържа този мимолетен миг на връзка между тях, но той вече бе отминал.

— Аз пък мисля, че и двамата говорите глупости — отвърнах. Докоснах леко пръста му. — Костта е спукана, точно под ставата. Не е сериозно обаче; съвсем тънка фрактура, като косъм. Ще го шинирам за всеки случай.

Станах и отидох да ровя в медицинското си сандъче за превръзка и една от дългите дървени трески, които използвах за шини. Погледнах скришом над вдигнатия капак към него. Определено му имаше нещо тази вечер, макар че не можех да разбера какво.

Бях го усетила още в началото, въпреки собственото си безпокойство, и го усетих още по-силно, докато държах ръката му; нещо като енергия пулсираше в него, сякаш беше развълнуван или разстроен, макар че нямаше външни признаци за това. Той умееше много добре да крие чувствата си; какво се бе случило в къщата на Фъргъс, по дяволите?

Бриана бе казала нещо на Джейми, твърде тихо, за да го чуя, и после се извърна, без да изчака отговора, и дойде при мен.

— Имаш ли някакъв мехлем за ръцете му? — попита ме. После се наведе, уж че гледа в сандъчето, и ми каза тихо: — Да му казвам ли тази нощ? Изморен е и го боли. Не е ли по-добре да го оставим да си почива?

Погледнах към Джейми. Беше се облегнал назад и гледаше пламъците с широко отворени очи, ръцете му почиваха на бедрата. Не беше отпуснат обаче; онова странно течение още минаваше през него и той бе изопнат като телеграфна жица.

— Той може и да успее да си почине, ако не знае, но ти няма да можеш — казах също така тихо. — Върви да му кажеш. Но може би е добре първо да хапне — добавих практично. Искрено вярвах, че лошите новини се сервират на пълен стомах.

Шинирах пръста на Джейми, а Бриана седна до него и намаза с мехлем от тинтява разранените кокалчета на другата му ръка. Лицето ѝ беше спокойно; никой не би се досетил какво става зад него.

— Скъсал си си ризата — казах, когато приключих превръзката с малък четвъртит възел. — Дай ми я след вечеря да я закърпя. Как е сега?

— Много добре, мадам Лазонга — каза той и леко разклати превързания си пръст. — Ще ме разглезите с толкова внимание.

— Когато започна да дъвча храната ти вместо теб, тогава можеш да се притесняваш — сопнах се аз.

Той се засмя и подаде другата си ръка на Бри, за да я намаже.

Отидох до шкафа да взема чиния за него. Когато се върнах при огнището, видях, че я гледа напрегнато. Тя бе свела глава, взираше се в голямата мазолеста длан, която държеше. Предполагах, че търси думи, с които да започне, и сърцето ми се сви заради нея. Вероятно трябваше да му кажа аз, насаме; за да я изслуша, след като първото чувство вече е преминало и отново се е овладял.

— Ciamar a tha tu, mo chridhe? — попита той внезапно. Обикновено я поздравяваше така, началото на вечерния им урок по келтски, но сега гласът му беше друг; тих и много нежен. Как си, скъпа моя? Ръката му се обърна и покри нейните, обгърна дългите ѝ пръсти.

— Tha mi gle mhath, athair — отговори тя, но изглеждаше малко изненадана. Добре съм, татко. Обикновено започваха урока след вечеря.

Той бавно посегна с другата си ръка и я сложи леко на корема ѝ.

— An e’n fhirinn a th’agad? — попита. Истината ли ми казваш? — затворих очи и издишах дъха, който не осъзнавах, че съм сдържала. Нямаше нужда да му казваме всички новини все пак. И вече знаех защо е така странен и напрегнат; той знаеше и каквото и да му струваше да таи в себе си това, беше го направил и се държеше нежно с нея.

Тя не знаеше достатъчно келтски, за да разбере какво я пита, но схвана значението на думите му. Втренчи се в него, застинала, после вдигна здравата му ръка до бузата си и сведе глава към нея, като спусна косата над лицето си.

— О, татко — каза много тихо. — Съжалявам.

Седеше съвсем неподвижно, държеше ръката му като спасително въже.

— Недей, m’annasachd — каза той тихо, — всичко ще бъде наред.

— Не, няма да бъде — рече тя тихо, но ясно. — Вече не може да бъде наред. Знаеш го.

Той ме погледна по навик, но само за миг. Не можех да му кажа какво да стори. Пое дълбоко дъх, хвана я за рамото и я разтърси леко.

— Знам само — рече той, — че съм тук до теб, майка ти също. Няма да те видим опозорена или наранена. Никога. Чуваш ли ме?

Тя не отговори, нито го погледна, взираше се в скута си, лицето ѝ бе скрито под гъстата коса. Девича коса, гъста и разпусната. Ръката му проследи сияещата извивка на главата ѝ, после пръстите му се спуснаха по брадичката ѝ и я вдигнаха, за да го погледне в очите.

— Лизи истината ли ми каза? — попита нежно. — Изнасилване ли беше?

Тя се отдръпна и погледна към сплетените си ръце, жестът бе признание повече от кимването ѝ.

— Не мислех, че знае. Не ѝ казах.

— Досетила се е. Но не си виновна ти и никога не мисли така — каза той твърдо. — Ела при мен, a leannan. — Посегна към нея и я дръпна непохватно на коляното си.

Дъбовата пейка изскърца притеснително под общата им тежест, но Джейми я беше направил стабилна; можеше да издържи и шестима като тях. Колкото и да беше висока, Бриана изглеждаше почти дребна в ръцете му, облегнала глава на извивката на рамото му. Той погали нежно косата ѝ и ѝ шепнеше утешително, половината думи бяха на келтски.

— Ще те омъжа и детето ти ще има добър баща — шепнеше той. — Заклевам ти се, a neghean.

— Не мога да се омъжа — каза тя леко задавено. — Няма да е редно. Не мога да приема друг, когато обичам Роджър. А Роджър вече няма да ме иска. Когато разбере…

— За него няма да има значение — каза Джейми и я стисна по-здраво, почти яростно, сякаш можеше да оправи нещата само със силата на волята си. — Ако е почтен мъж, няма да има значение. А ако има… е, тогава не те заслужава и ще го размажа от бой, а после ще ти намеря по-добър мъж.

Тя се изсмя тихо и смехът ѝ прерасна в стон, зарови глава в рамото му. Той я погали, люлееше я и ѝ шепнеше като на малко момиченце с ожулено коляно. Очите му срещнаха моите над главата ѝ.

Не бях плакала, когато ми каза; майките са силни. Но сега тя не можеше да ме види и Джейми бе отнел бремето на силата от плещите ми за момента.

Тя не беше плакала, когато ми каза. Но сега се притискаше към него и плачеше, не само от мъка, но и от облекчение. Той просто я държеше и я остави да плаче, като я галеше по косата и се взираше в лицето ми.

Аз избърсах очи с ръкава си и той ми се усмихна леко. Бриана вече бе утихнала в дълги, потиснати стенания и той я погали нежно по гърба.

— Гладен съм, сасенак. Няма да ни навреди и да пийнем нещо, а?

— Точно така — казах, прочиствайки гърло. — Ще ида да взема малко мляко от бараката.

— Не говорех за мляко! — извика той след мен с престорен гняв.

Без да обръщам внимание на задавения им смях, аз отворих вратата.

Нощта беше студена и ясна, есенните звезди грееха като ярки искри в небето. Не бях облечена за излизане — ръцете и лицето ми започнаха да тръпнат от студа, — но все пак останах така, за да може студеният вятър да мине през мен, да отнеме напрежението от последния четвърт час.

Всичко беше тихо; щурчетата и цикадите отдавна бяха замлъкнали или се бяха скрили като мишките, скунксовете и енотите, които бяха спрели безкрайното си търсене на храна и бяха засънували зимните си сънища, а мазнината, резултат от усилията им, сгряваше костите им. Само вълците ловуваха в студените звездни нощи на късната есен, а те бяха тихи по замръзналата земя.

— Какво ще правим? — попитах огромните дълбини на тъмното небе.

Не се чуваше нищо, освен шумът на вятъра в боровете; не дойде отговор, само ехото от въпроса ми изкънтя в ушите ми: „правим“. Това поне бе вярно; каквото и да станеше, никой от нас нямаше да се изправи пред него сам. И предполагах, че това е точно отговорът, от който се нуждаех сега.

Те още бяха на пейката, когато се върнах, червените глави бяха сведени една към друга с ореоли от огъня. Миризмата на тинтява се смесваше с острия аромат на горящ бор и на яхния с еленско месо — внезапно много огладнях.

Оставих вратата да се затвори сама след мен и плъзнах резето. Отидох да разровя огъня и да приготвя нова вечеря, като извадих пресен хляб от долапа. После отидох да взема сладко масло от килера. Останах за миг там, като се взирах в пълните лавици.

„Уповавай се на Бог и се моли за водачество. А когато се съмняваш, яж.“ Един францискански монах веднъж ми бе дал този съвет и като цяло го намирах за полезен. Извадих буркан със сладко от касис, малко козе сирене и бутилка вино от бъз.

Джейми говореше тихо, когато се върнах. Докато довършвах приготовленията, мелодията на гласа му ме успокояваше, както успокояваше и Бриана.

— Мислех за теб като за малко момиче — казваше ѝ Джейми много тихо. — Когато живеех в пещерата, си представях как те държа в ръцете си, малко бебе. Притисках те до сърцето си и ти пеех, като гледах звездите в небето.

— А какво ми пееше? — попита тихо Бриана, едва чуто над пращенето на огъня. Виждах ръката ѝ на рамото му. Показалецът докосваше дълъг ярък кичур от косата му и леко галеше мекотата му.

— Стари песни. Приспивни песни, които мама ми пееше, а после и Джени ги пееше на децата си.

Тя въздъхна бавно.

— Изпей една сега, моля те, татко.

Той се поколеба, после наклони глава към нейната и започна да пее тихо стара келтска песен. Джейми нямаше никакъв слух за музика; песента странно се извисяваше и спадаше без никакво подобие на мелодия, но ритъмът на думите бе приятен.

Разбрах повечето от тях; рибарска песен, с която се изброяваха рибите в езерата и морето, като рибарят казваше на детето си какво ще му занесе за храна. Песен на ловец, който изброяваше птици и зверове, като ще занесе красиви пера и топли кожи, и месо за зимата. Това беше бащина песен — тиха литания на защитата и провидението.

Тръгнах тихо из стаята, свалях калаените чинии и дървени купи за вечерята, върнах се да нарежа хляб и да го намажа с масло.

— Знаеш ли какво, татко? — попита тихо Бри.

— Какво? — прекъсна той песента си.

— Не можеш да пееш.

Последва тих изблик на смях и шумолене на дрехи, докато се наместваха по-удобно.

— Е, вярно е. Да спра ли?

— Не. — Тя се сгуши по-близо и опря глава на рамото му.

Той продължи песента, но спря само след секунди.

— Знаеш ли какво, a leannan?

Тя беше затворила очи, миглите ѝ хвърляха сенки по бузите, но видях как устните ѝ се извиха в усмивка.

— Какво, татко?

— Тежиш колкото голям елен.

— Да стана ли тогава? — попита тя, но не помръдна.

— Разбира се, че не.

Тя вдигна ръка и докосна бузата му.

— Mi gradhairch a thu, athair — прошепна тя. Обичам те, татко.

Той я притисна още повече към себе си, сведе глава и я целуна по челото. Огънят стигна до смола и лумна внезапно зад пейката, опъстряйки лицата им в златно и черно. Чертите му бяха резки и дръзки; нейните — по-деликатно ехо на неговите тежки и изсечени кости. И двамата упорити, и двамата силни. И двамата мои, слава тебе Господи.

* * *

Бриана заспа след вечеря, изморена от емоциите. Аз също се чувствах изцедена, но още не исках да спя. Бях изтощена и напрегната от онова ужасно чувство да си насред събития, които са извън контрола ти, но все пак да трябва да се справяш с тях.

Не исках да се справям с нищо. Исках само да забравя и за настоящето, и за бъдещето, и да си върна покоя от предната нощ.

Исках да легна с Джейми и да се сгуша на топло до него, завивките да ни пазят от нарастващия студ в стаята. Да гледаме как въглените умират, докато си говорим тихо, от клюките през шеги за изминалия ден до езика на нощта. Думите да прераснат в докосвания, дъхът в леки движения на тялото, които също са въпроси и отговори; а завършекът на разговора ни ще дойде с тишината в единството на съня.

Но тази нощ в къщата бе надвиснала грижата и между нас нямаше покой.

Той крачеше като вълк в клетка, взимаше разни неща и ги оставяше. Аз разчистих масата след вечерята, гледайки го скришом. Много исках да поговоря с него — и в същото време се страхувах от това. Бях обещала на Бри да не му казвам за Бонет. Но и без това никак не ме биваше да лъжа — той познаваше лицето ми твърде добре.

Напълних кофа с гореща вода от казана и изнесох чиниите навън, за да ги измия.

Върнах се и видях, че Джейми стои до малката лавица, където държахме мастилницата, перата и хартията. Не се беше съблякъл за лягане, но и не посягаше към тях, за да започне обичайната си вечерна работа. Разбира се — не можеше да пише с наранената си ръка.

— Искаш ли да напиша нещо вместо теб? — попитах, като го видях да взима едно перо и пак да го оставя.

Той се обърна и направи неспокоен жест.

— Не. Трябва да пиша на Джени, разбира се — и други неща трябва да свърша, — но сега не мога да седна и да мисля.

— Знам как се чувстваш — отвърнах със съчувствие. Той ме погледна леко стреснат.

— Аз самият не знам как се чувствам, сасенак — отвърна със странен смях. — Ако ти знаеш, кажи ми.

— Изморен — отвърнах и сложих ръка на рамото му. — Гневен. Притеснен. — Погледнах към Бриана, която спеше на ниското легло. — С разбито сърце, може би — добавих тихо.

— Всичко това. И много повече. — Не беше с шалче, но дръпна яката на ризата си, сякаш го душеше.

— Не мога да остана тук. — Погледна ме; още бях облечена с дрехите си от деня; с пола, риза и корсаж. — Ще излезеш ли с мен да се поразходим малко?

Отидох да взема наметалото си. Навън беше тъмно, той нямаше да може да вижда лицето ми.

Тръгнахме бавно през двора и покрай бараките, към кошарата и полето зад нея. Държах го за ръка, усещах я напрегната и скована под пръстите ми.

Нямах представа как да започна, какво да кажа. Вероятно трябваше просто да си мълча. И двамата още бяхме разстроени, макар че бяхме направили всичко по силите си, за да успокоим Бриана.

Усещах как гневът кипи под кожата му. Съвсем разбираемо, но гняв като керосин — затворен, под налягане, без да има накъде да се излее. Една погрешна дума от моя страна можеше да отключи експлозията. А ако той избухнеше, аз сигурно щях да се разпищя или да го стисна за гърлото, защото и моите нерви не издържаха.

Вървяхме дълго през дърветата към вече мъртвия царевичак, заобиколихме го, като пристъпвахме сякаш през минно поле от тишина.

— Джейми — казах най-сетне, когато стигнахме до края на нивата, — какво си направил с ръцете си?

— Какво? — извърна се сепнат към мен.

— Ръцете ти. — Хванах едната и я вдигнах. — Не си ги наранил така, като си трупал камъни за комин.

— А… — Застина, позволи ми да докосна подутите кокалчета.

— Бриана — каза той. — Тя… тя каза ли ти нещо за онзи мъж? Каза ли ти името му?

Поколебах се — не знаех какво да правя. Той ме познаваше твърде добре.

— Казала ти е, нали? — Гласът му бе натежал от опасност.

— Накара ме да обещая да не ти казвам — отвърнах аз. — Казах ѝ, че ще разбереш, че крия нещо от теб. Но Джейми, обещах ѝ — не ме карай да ти казвам, моля те!

Той изсумтя отново, отвратен и леко развеселен.

— Да, аз те познавам добре, сасенак; не би опазила тайна от човек, който поне малко те познава. Дори Иън те чете като отворена книга.

Махна пренебрежително с ръка.

— Не тревожи съвестта си. Нека тя ми каже, когато реши. Ще почакам. — Прокара бавно ръка по килта си и по гърба ми премина лека тръпка.

— Ръцете ти — казах отново.

Той пое дълбоко дъх и ги вдигна пред себе си. Сви ги бавно.

— Помниш ли, сасенак, когато се запознахме? Дугал ме предизвика дотам, че си помислих, че ще го ударя, ама се спрях. Ти ми каза: „Удари нещо, ще се почувстваш по-добре.“ — Той ми се усмихна накриво. — Ударих едно дърво. Заболя ме, но ти беше права, нали? Олекна ми, поне за малко.

— О… — Издишах, облекчена, че не смята да ме притиска за името. Нека чака тогава. Едва ли осъзнаваше, че дъщеря му е упорита колкото него.

— Тя дали… каза ли ти какво се е случило? — Не можех да видя лицето му, но колебанието в гласа му бе осезаемо. — Искам да кажа… — Пое дълбоко дъх със свистене. — Той наранил ли я е?

— Не, не физически.

Поколебах се, представих си, че усещам тежестта на пръстена в джоба си, но не, не бих могла. Бриана ме бе помолила да пазя в тайна не само името на Бонет, не можех да разкажа на Джейми онова, което ми бе споделила, освен ако не настояваше. Не мислех, че ще настоява; това беше последното, което би искал да научи.

Той не настоя; само промърмори нещо под нос и продължи със сведена глава.

След като нарушихме мълчанието, вече не можех да понасям тишината. По-добре да избухна, отколкото да се задуша. Отдръпнах ръка от неговата.

— За какво мислиш?

— Питам се… дали е толкова ужасно да те… да те насилят… ако… ако няма… ако няма… рани. — Той размърда неспокойно рамене, сякаш палтото му отесня.

Много добре знаех за какво мисли. Затворът Уентуърт и белезите по гърба му, мрежа от ужасни спомени.

— Сигурно е достатъчно зле — каза той. — Макар че си права — по-лесно е да се съвземеш, ако няма белези, които да ти го напомнят. Но пък има физически спомен — добави той.

— И то доста забележим, ако става на въпрос! — Лявата му ръка се сви неволно в юмрук.

— Да, така е — рече той. Погледна ме несигурно, лунната светлина се плъзгаше по равнините на лицето му. — Все пак… той не я е наранил, и това е нещо все пак. Ако беше… ще му е малко да го убия — довърши внезапно.

— Само че съществува малката подробност, че не можеш точно да се „възстановиш“ от една бременност — казах аз леко остро. — Ако ѝ беше счупил костите или отворил рани, щеше да се излекува. А сега… сега никога няма да го забрави.

— Знам!

Потрепнах леко и той видя това. Направи лек извинителен жест.

— Не исках да крещя.

Кимнах му и продължихме да вървим един до друг, без да се докосваме.

— Това… — започна, но замълча и ме погледна. Изкриви лице от безсилие. — Аз знам — каза той по-тихо. — Ще прощаваш, сасенак, но аз знам много повече от теб по този въпрос.

— Аз не споря с теб, но ти не си родил дете; не можеш да знаеш какво е…

— Ти спориш с мен, сасенак. Недей. — Стисна силно ръката ми и я пусна. Имаше лека нотка на хумор в гласа му, но после стана напълно сериозен.

— Опитвам се да ти кажа, че аз знам. — Постоя неподвижно за миг, овладяваше се.

— Не се бях сещал за Джак Рандал от доста време — продължи. — Не искам да го правя и сега. Но ето. — Сви рамене и потърка силно с ръка едната си буза.

— Има тяло, но има и душа, сасенак — каза той бавно, подреждаше мислите си. — Ти си лекар; познаваш едното много добре. Но другото е по-важно.

Отворих уста да кажа, че знам това не по-зле от него, дори по-добре — но я затворих и не казах нищо. Той не забеляза; не виждаше тъмния царевичак, нито кленът със сребърните от лунната светлина листа. Очите му бяха втренчени в малка стая с дебели каменни стени, с маса, столове и лампа. И легло.

— Рандал — каза той замислено. — На повечето от онова, което ми причини… можех да устоя. — Разпери пръстите на дясната си ръка; превръзката на пукнатия пръст се белееше. — Щеше да ме е страх, да ме боли; щях да искам да го убия заради стореното. Но щях да мога да живея после и да не усещам вечно допира му по кожата си, да не се чувствам мръсен — ако се беше задоволил само с тялото ми. Но той искаше душата ми… и я получи. — Бялата превръзка изчезна, когато сви юмрук.

— Да… ти знаеш всичко това. — Обърна се рязко и тръгна. Забързах да го настигна.

— Мисля, че се опитвам да кажа, че… дали този мъж е бил непознат и я е използвал само за моментно удоволствие? Ако е искал само тялото ѝ… тогава мисля, че ще се излекува.

Той пое дълбоко дъх и го изпусна; видях леката бяла мъгла около главата му за миг, парата от гнева му.

— Но ако я е познавал… ако е бил достатъчно близък, за да иска нея, а не коя да е жена… тогава вероятно може да е докоснал душата ѝ и да е нанесъл истинска вреда…

— Не мислиш, че е нанесъл истинска вреда? — надигнах глас въпреки себе си. — Без значение дали я е познавал…

— Различно е, казвам ти!

— Не, не е. Знам какво имаш предвид…

— Не знаеш!

— Знам! Но защо…

— Защото, когато лягам с теб, не тялото ти има значение каза той. — И ти знаеш това много добре, сасенак!

Обърна се и ме целуна яростно, като ме хвана напълно неподготвена. Притисна устните ми в зъбите, после почти ме ухапа, настоятелно.

Знаех какво иска от мен; същото, което аз исках отчаяно от него — успокоение. Но и двамата не можехме да го дадем тази нощ.

Пръстите му се забиха в раменете ми, плъзнаха се нагоре и стиснаха врата ми. Ръцете ми настръхнаха, когато ме притисна към себе си — и после спря.

— Не мога — каза той. Стисна силно врата ми и го пусна. Дъхът му излизаше накъсано. — Не мога.

Отстъпи назад и се извърна от мен, посегна към оградата пред него, стисна здраво дървото с две ръце и затвори очи.

Треперех, краката ми бяха омекнали. Прегърнах се под наметалото и седнах до краката му. Чаках, сърцето ми биеше болезнено силно в ушите ми. Нощният вятър свистеше през клоните на дърветата по хълма, шепнеше в боровете. Някъде далече сред тъмните върхове изпищя пантера, като жена.

— Не че не те искам — каза той накрая и аз чух тихото шумолене на палтото му, когато се обърна към мен. Постоя така за миг, със сведена глава, вързаната му коса сияеше на луната, лицето му бе скрито в мрака. Накрая се наведе, хвана ръката ми с дясната си ръка, наранената, и ме изправи.

— Искам те може би повече от всякога — каза тихо. — И Господи! Имам нужда от теб, Клеър. Но не мога дори да се накарам да мисля като мъж сега. Не мога да те докосна и да мисля какво ѝ е… не мога.

Докоснах ръката му.

— Разбирам — казах и наистина разбирах. Радвах се, че не попита за подробностите; щеше ми се и аз да не ги знаех. Какво ли би било да се любя с него, като виждам през цялото време друг акт в движенията му, но съвсем различен по своята същност?

— Разбирам, Джейми — казах отново.

Отвори очи и ме погледна.

— Да, разбираш. И точно това имам предвид. — Хвана ръката ми и ме придърпа към себе си.

— Можеш да ме разкъсаш парче по парче, Клеър, без да ме докосваш даже — прошепна. — Ти ме познаваш. — Пръстите му докоснаха лицето ми. Бяха студени и сковани. — И аз мога да направя същото с теб.

— Можеш — казах, леко ми призляваше. — Но наистина ми се ще да не можеше.

Усмихна се леко, наведе се и ме целуна съвсем нежно. Стояхме така, едва докосвахме устните си, дишахме дъха на другия.

Да — казвахме си без думи. — Да, аз съм още тук. Това не беше спасение, но бе поне някаква опора, въже, изпънато над пропастта между нас. Наистина знаех какво има предвид — за разликата между раната на тялото и на душата; това, което не можех да му обясня, бе връзката между тях, чийто център е в утробата. Накрая отстъпих назад и го погледнах.

— Бри е много силен човек — казах тихо. — Като теб.

— Като мен ли? — Изсумтя рязко. — Е, Бог да ѝ е на помощ тогава.

Въздъхна, обърна се и тръгна бавно покрай оградата. Побързах да го настигна.

— Този мъж, този Роджър, за когото говори. Той ще застане ли до нея? — попита внезапно.

Поех дълбоко дъх и го изпуснах бавно, не знаех как да отговоря. Познавах Роджър само няколко месеца. Харесвах го; много го обичах всъщност. Доколкото знаех, той бе много почтен, благороден млад мъж — но откъде можех да предположа какво ще си помисли, ще направи или ще почувства, когато разбере, че Бриана е била изнасилена? Дори по-зле — че може би носи детето на изнасилвача?

Повечето мъже вероятно не биха могли да се справят с такава ситуация; като лекар бях виждала как здрави бракове се разбиват под натиска и на по-дребни неща. А онези, които не се разбиваха, бяха осакатявани от недоверие… Неволно притиснах ръка към крака си и усетих малката твърдина на златния пръстен в джоба си. От Ф. на К. с любов. Завинаги.

— А ти би ли го направил? — попитах накрая. — Ако беше се случило с мен?

Той ме погледна остро и отвори уста сякаш да заговори. После я затвори и ме погледна сбърчил вежди замислено.

— Смятах да кажа „Да, разбира се!“ — рече бавно накрая. — Но нали някога ти обещах да съм честен?

— Така е — отвърнах, сърцето ми се сви под бремето на вината. Как можех да искам от него искреност, когато аз не му я давах? И все пак той беше попитал.

Удари стълба на оградата с юмрук.

— Ifrinn! Да, по дяволите… щях. Ти щеше да си моя, дори ако детето не е. А ако ти… да. Щях — повтори твърдо. — Щях да те взема и с дете, проклет да е целият свят!

— И нямаше да съжаляваш след това? — попитах аз. — Никога няма да ти мине през ума, когато идваш в леглото ми? Никога няма да виждаш бащата, когато поглеждаш детето? Никога няма да ме обвиниш или да позволиш на това да застане между нас?

Той отвори уста да отговори, но замълча. После видях как чертите му се промениха от внезапния шок на осъзнаването.

— О, Господи! — каза той. — Франк. Не за мен. Говориш за Франк.

Кимнах и той стисна раменете ми.

— Какво ти е направил? Кажи ми? Какво, Клеър?

— Остана до мен — отвърнах задавено. — Опитах се да го накарам да си отиде, но той не го направи. А когато бебето… когато Бриана се роди… той я обичаше, Джейми. Не беше сигурен, не мислеше, че ще може — аз също не мислех, — но го направи. Съжалявам — добавих.

Той пое дълбоко дъх и пусна раменете ми.

— Няма за какво да съжаляваш, сасенак. Никога. — Прокара ръка през лицето си и чух дращенето на наболата брада.

— Ами ти, сасенак? Ти какво казваше… когато той идваше в леглото ти. Той мислеше ли… — замълча рязко, остави въпросите да увиснат между нас, незададени, но все пак изискващи отговор.

— Може да съм била виновна аз — казах накрая, в тишината. — Не можах да те забравя. Ако можех… щеше да е различно. — Трябваше да спра тук, но нямаше как; думите, които се бяха събирали цяла вечер, се изляха като порой.

— Щеше да е по-лесно… по-добре… за него, ако бях изнасилена. Точно това му казаха… лекарите; че съм изнасилена и тормозена, че имам делюзии. В това вярваха всички, но аз не спирах да му повтарям, че не е било така, исках да му казвам истината. И с времето… той ми повярва, поне донякъде. И това беше проблемът; не че съм родила дете от друг… а че съм те обичала. И не можех да спра. Не можех — добавих по-тихо. — Той беше по-добър от мен. Франк. Той можеше да преглътне това поне заради Бри. Но заради мен… — Думите заседнаха в гърлото ми и аз спрях.

Той се обърна и ме гледа много дълго, лицето му беше безизразно, очите тънеха в сенки под веждите.

— Значи си живяла двайсет години с мъж, който не може да ти прости нещо, което не е твоя вина? Аз ти го причиних, нали? — каза той. — Съжалявам, сасенак.

Издишах рязко, не точно стон.

— Ти каза, че можеш да ме разкъсаш на парчета, без да ме докосваш. И беше прав, по дяволите.

— Съжалявам — прошепна той отново, но този път посегна към мен и ме прегърна.

— Задето съм те обичала? Не съжалявай за това. — Гласът ми беше приглушен от ризата му. — Никога.

Той не отговори, но сведе глава и притисна буза към косата ми. Беше тихо. Чувах как бие сърцето му сред шума на вятъра в дърветата. Кожата ми беше студена; сълзите внезапно също станаха студени.

Накрая отпуснах ръце до него и отстъпих назад.

— По-добре да се прибираме — опитах да кажа с нормален тон. — Става ужасно късно.

— Да, сигурно. — Предложи ми ръка и аз я поех. Тръгнахме в по-леко мълчание по пътеката към края на горичката до потока. Беше достатъчно студено, за да има малки ледени кристалчета сред скалите, озарявани от луната, но поточето не беше замръзнало. То ромолеше и шумът му изпълваше въздуха, разсейваше тишината.

— Ами да — каза той, като сви по пътеката покрай свинарника. — Надявам се, че Роджър Уейкфийлд е по-добър и от двама ни — от мен и Франк. — Погледна ме. — Но ако не е, ще го смажа от бой.

Засмях се.

— Това много ще подобри ситуацията, сигурна съм.

Той изсумтя и продължи. В подножието на хълма завихме и тръгнахме към къщата. Точно преди пътеката, която водеше към вратата, аз го спрях.

— Джейми — започнах колебливо. — Вярваш ли, че те обичам?

Той извърна глава и ме гледа дълго, преди да отговори. Луната озаряваше лицето му, чертите му бяха като изсечени от мрамор.

— Ами, ако не ме обичаш, сасенак, си избрала много неподходящ момент да ми го кажеш.

Засмях се леко, като въздишка.

— Не, не е това — отвърнах. — Просто… — Гърлото ми се сви и аз преглътнах бързо, трябваше да изрека думите.

— Аз… не го казвам често. Вероятно просто не съм свикнала с тези неща; живеех с чичо си и той ме обичаше, но… е, не знам как е при женените хора…

Той сложи леко ръка на устата ми, усмихваше се. След миг я свали.

Аз поех дълбоко дъх, за да овладея гласа си.

— Виж, искам да кажа, че… Ако не го казвам, как ще знаеш, че те обичам?

Той ме гледаше, после кимна.

— Знам, защото си тук, сасенак — рече тихо. — И ти това имаш предвид, нали? Че той е тръгнал след нея… този Роджър. Значи я обича достатъчно, нали?

— Да, такива неща не се правят само от приятелски чувства.

Той кимна отново, но аз се поколебах, исках да му кажа още нещо, да обясня колко е важно това.

— Не съм ти казвала много за това, защото… просто няма думи за тези неща. Но едно мога да ти кажа. Джейми… — потреперих неволно, не само от студа. — Не всеки, който минава през камъните, излиза от другата страна.

Той ме погледна остро.

— Откъде знаеш, сасенак?

— Аз мога… да ги чуя. Те пищят.

Вече треперех силно, от студ и от спомена, и той хвана ръцете ми между своите и ме дръпна към себе си. Клоните на върбите до потока тракаха от есенния вятър като сухи, голи кости. Той ме прегръща, докато спрях да треперя, после ме пусна.

— Студено е, сасенак. Влез вътре. — Обърна се към къщата, но аз сложих ръка на рамото му да го спра отново.

— Джейми?

— Да?

— А трябваше ли… ти искаше ли… имаш ли нужда да го казвам?

Той се обърна и ме погледна. Светлината беше зад него и образуваше ореол около главата му, но чертите му отново тъмнееха.

— Нямам нужда, не. — Говореше тихо. — Но не бих имал нищо против, ако ти искаш да го казваш. От време на време. Не твърде често, де; не искам да си загуби силата. — Чувах усмивката в гласа му и също се усмихнах, без значение дали можеше да ме види. — От време на време обаче няма да навреди, нали?

— Така е.

Пристъпих към него и сложих ръце на раменете му.

— Обичам те.

Той ме гледа много дълго.

— Много се радвам, Клеър — отвърна тихо и докосна лицето ми. — Много се радвам. Ела сега в леглото; ще те стопля.

48.

В яслата

Малката конюшня се намираше в плитка пещера под скална издатина. Отпред бе издигната стена от неодялани кедрови трупи, забити на две стъпки в земята, достатъчно здрави, за да спрат и най-решителната мечка. Светлината се изливаше през отворената горна половина на вратата на конюшнята и по скалата над нея се издигаше светъл дим, къдреше се като вода по камъка.

— Защо е двойна вратата? — бе попитала. Струваше ѝ се излишен труд; ненужно усложнение за такава груба постройка.

— Трябва да има откъде конете да гледат навън — каза баща ѝ и ѝ показа къде да върже кожени панти за дървото. Вдигна чука, за да закове кожата, и ѝ се усмихна клекнал до полуготовата врата. — За да са щастливи.

Тя не знаеше дали животните в конюшнята са щастливи, но тя беше; тук бе хладно и сенчесто, миришеше на слама и на тор от тревопасни животни. Спокойно убежище през деня, когато обитателите ѝ пасяха на поляната. В лошо време или нощем конете излъчваха уют; веднъж бе минала близо до тях в тъмното и видя меките облачета на дъха им, които се носеха през пролуките в дървото и скалата, сякаш самата земя дишаше през свитите си устни, заспала на топло в есенния студ.

Тази нощ беше студено, звездите бяха ярки като върхове на игли в твърдото ясно небе. Конюшнята бе само на пет минути от къщата, но Бриана трепереше под наметалото си, докато стигна дотам. Светлината идваше не само от окачения фенер, но и от малък импровизиран мангал в ъгъла, който осигуряваше топлина и светлина за бдението вътре.

Баща ѝ лежеше свит на легло от слама, завит с наметалото си, близо до малката пъстра крава. Телицата лежеше на гърдите си, свила крака до тялото си и сумтеше от време на време, а на широката ѝ бяла муцуна сякаш имаше замислено изражение.

Той вдигна рязко глава, щом чу стъпките ѝ по чакъла, и ръката му посегна към колана под наметалото.

— Аз съм — каза Бриана и видя, че той се отпуска, когато тя излезе на светлината. Седна и прокара ръка по лицето си, като внимателно залости долната врата след нея.

— Майка ти не се ли е върнала още? — Явно беше сама, но той погледна през рамото ѝ, сякаш се надяваше Клеър да се материализира от мрака.

Бриана поклати глава. Клеър бе отишла с Лизи за раждане в една от фермите в другия край на падината; ако детето не се родеше до залез, щяха да останат да нощуват у семейство Локлан.

— Не. Каза, ако не се върне, аз да ти донеса вечерята. — Клекна и започна да вади нещата от малката кошница — малки самуни хляб, пълнени със сирене и туршия от домати, сладкиш със сушени ябълки и две глинени бутилки — едната с горещ зеленчуков бульон, а другата със сайдер.

— Много мило. — Той ѝ се усмихна и взе едната бутилка.

— А ти яде ли?

— О, да — увери го тя. — Много. — Наистина беше яла, но пак погледна с копнеж към пресните хлебчета; предишното леко гадене я беше напуснало, заменено от почти притеснителен апетит.

Той видя погледа ѝ и се усмихна. Извади кинжала си и отряза едното хлебче наполовина, като ѝ подаде по-голямото парче.

Известно време ядоха в мълчание, седнали един до друг на сламата. Тишината се нарушаваше само от тихото шаване и сумтене на обитателите на конюшнята. В другия ѝ край имаше ограждение за гигантската свиня и новите ѝ прасенца. Бриана едва ги различаваше в тъмното — дебели телца сред сламата, подобни на наденички.

Остатъкът от малкото пространство беше разделен на три ясли. Едната принадлежеше на червената крава Магдален, която лежеше кротко в сламата и преживяше, а едномесечното ѝ теленце се бе свило до огромните ѝ гърди. Втората ясла беше напълнена със свежа слама, готова за пъстрата крава и нейното закъсняло теленце. В третата беше кобилата на Иън, с лъскави хълбоци и издут от бременност корем.

— Тук прилича на родилно отделение — каза Бриана, като кимна към Магдален, изтърсвайки трохите от полата си. Джейми се усмихна и изви вежда, както винаги когато тя кажеше нещо неразбираемо за него.

— О, така ли?

— Ами това е специална част от болница, в която слагат всички родилки и бебетата им — обясни тя. — Мама ме взимаше понякога с нея на работа и ми позволяваше да погледам бебетата, докато тя прави визитации.

Внезапно си спомни миризмата на болничния коридор, леко остра от дезинфектанта и препарата за под. Бебетата лежаха повити, дебелички като прасенца в креватчетата си. Одеялата им бяха розови и сини. Тя винаги дълго се разхождаше напред-назад пред редичката им, чудеше се кое би избрала да вземе у дома, ако можеше.

Розово или синьо? За първи път се запита какво ли щеше да е това, което сега носеше. Мисълта за него като за момче или момиче ѝ се стори странно разстройваща, и за да я прогони, заговори:

— Слагат бебетата зад една стъклена стена, за да можеш само да ги гледаш, но не и да издишаш бацили към тях — рече тя и погледна Магдален, която изглежда нехаеше за зеленикавата слюнка, която капеше от преживящите ѝ челюсти върху главата на телето.

— Бацили — каза той замислено. — Да, чувал съм за тях. Опасни малки зверчета, нали?

— Да, могат да бъдат опасни. — Тя имаше ясен спомен как майка ѝ проверява дали медицинското ѝ сандъче е добре заредено за посещението при Локлан, като внимателно напълни голяма стъклена бутилка с дестилиран алкохол от бурето в килера. И по-далечен, но също толкова жив спомен, как майка ѝ обяснява миналото на Роджър Уейкфийлд:

„Раждането е най-опасното нещо за една жена — бе казала Клеър, като се смръщи при спомена за онова, което бе видяла. — Инфекции, разкъсване на плацентата, обръщане на плода, спонтанен аборт, кръвоизлив, родилна треска — на повечето места оцеляването при раждане е с шанс петдесет на петдесет.“

Пръстите на Бриана изстинаха въпреки съскащите борови трески в мангала и огромният ѝ апетит внезапно я напусна. Остави хляба си на сламата и преглътна с усилие, последната хапка бе заседнала в гърлото ѝ.

Широката ръка на баща ѝ я докосна по коляното, топла дори през вълнената пола.

— Майка ти няма да позволи да пострадаш — каза той тихо. — Тя вече се е борила с бацилите; виждал съм я. Не им позволи да ме победят и няма да позволи да навредят и на теб. Тя е много упорита, нали знаеш?

Бриана се засмя и задавянето ѝ премина.

— Тя би казала, че ти не падаш по-долу от нея.

— И сигурно ще е права. — Той стана и обиколи телицата. Клекна до нея и огледа опашката. Изправи се, като клатеше глава, и седна отново. Настани се удобно, после взе оставения от Бриана хляб.

— Тя добре ли е? — попита Бриана. Наведе се, взе стиска слама и я поднесе под носа на телицата. Кравата подуши пръстите ѝ, но не ѝ обърна повече внимание. Очите с дълги мигли се въртяха неспокойно напред-назад. От време на време издутият ѝ корем се размърдваше. Гъстата зимна козина на кравата бе груба, но лъскава на светлината на фенера.

Джейми се смръщи леко.

— Да, мисля, че ще се справи. Това е първото ѝ теленце обаче, а тя е мъничка. Едва на година; не трябваше да се запложда толкова рано, но… — сви рамене и отхапа от хляба.

Бриана избърса лепкавата влага по ръката си във вълнената си пола. Стана и тръгна към кошарата със свинете.

Огромната извивка на корема на свинята се издигаше от сламата като балон, под нея се виждаше розовата плът, осеяна с бяла козина. Свинята лежеше във величествен ступор, дишаше бавно и дълбоко, без да обръща внимание на гладната си челяд, която се тълпеше до нея. Едно прасенце бе избутано доста грубо от братчето си и се откачи от зърното; изпищя пронизително в протест, а от освободеното зърно излетя струйка мляко, която падна на сламата.

Бриана усети слабо напрежение в собствените си гърди; те като че ли бяха по-тежки от обикновено, докато се опираха на свитите ѝ ръце, облегнати на оградата.

Това не беше особено естетична картина на майчинството — не беше точно Мадоната и Младенецът, — но имаше нещо смътно успокояващо в нехайната майчинска невъзмутимост на свинята; някаква увереност, сляпа вяра в естествения процес.

Джейми отново погледна кравата и застана до Бриана.

— Тя е добро момиче — каза одобрително и кимна към свинята. Сякаш в отговор тя изпусна дълга и тътнеща пръдня, помести се малко и се протегна с въздишка на сламата.

— Е, поне изглежда сякаш знае какво прави — съгласи се Бриана и прехапа устна.

— Така е. Иначе е много проклета, но е добра майка. Това ѝ е четвъртото котило и нито едно прасенце не изгубихме. — Кимна одобрително към свинята и погледна пак към телицата. — Надявам се телицата да се справи поне наполовина толкова добре.

Бриана въздъхна дълбоко.

— А ако не се справи?

Той не отговори веднага, облягаше се на оградата и гледаше към шаващите прасенца. После раменете му се свиха леко.

— Ако не може да роди телето сама и аз не мога да го издърпам от нея, тогава ще трябва да я заколя — каза делово. — Ако успея да спася телето, Магдален може да го кърми.

Всичко в нея се сви, храната в стомаха ѝ стана на буца. Беше видяла кинжала на колана му, разбира се, но той беше толкова обичайна част от костюма му, че не беше се замисляла каква е ролята му в тази пасторална картина. Малкото кръгло присъствие в собствения ѝ корем лежеше кротко и тежко, като бомба със закъснител.

Баща ѝ клекна до телицата и прокара ръка по издутия ѝ хълбок. Явно доволен за момента, той я почеса между ушите и прошепна нещо на келтски.

Как ѝ шепнеше така, като знаеше, че след няколко часа може да се наложи да я заколи? Струваше ѝ се жестоко; нима касапинът шепне „сладко момиче“ на жертвите си? Ледено съмнение се спусна в стомаха ѝ и се присъедини към студената тежест там.

Той се изправи и се протегна, стенейки, когато гръбнакът му изпука. Разкърши рамене, настани се, примигна и ѝ се усмихна.

— Да те изпратя ли до къщата? Тук нищо няма да се случи скоро.

Тя го погледна с колебание, но взе решение.

— Не, ще изчакам още малко с теб. Ако нямаш нищо против.

Сега, реши го импулсивно. Щеше да попита сега. От дни чакаше подходящ момент, но можеше ли да има подходящ момент за подобно нещо? Сега поне бяха сами и нямаше кой да ги прекъсне.

— Както искаш. На мен ми е приятно.

Не за дълго — помисли си тя, когато той се обърна и бръкна в кошницата. Предпочиташе да стане на тъмно. Щеше да е много по-лесно да го попита това, което искаше да знае, на тъмната пътека към къщата. Но думите нямаше да са достатъчни; трябваше да види и лицето му.

Устата ѝ беше суха; тя прие с благодарност чашата със сайдер, която той ѝ предложи. Беше силен и ароматен, лекото парене на алкохола като че ли облекчи малко тежестта в корема ѝ.

Тя му подаде чашата, но не изчака той да пие; страхуваше се, че моментният сгряващ ефект на сайдера ще я напусне, преди да е изрекла думите.

— Татко…

— Да? — Той наливаше още сайдер, взираше се в златната струя.

— Трябва да те питам нещо.

— Мм?

Тя си пое дълбоко дъх и го каза бързо:

— Ти ли уби Джак Рандал?

Той застина за миг, каната все още бе наклонена към чашата. После я вдигна внимателно и я остави на пода.

— И откъде знаеш това име? — попита я. Погледна я право в лицето, гласът му бе спокоен като очите. — От баща си ли? От Франк Рандал?

— Мама ми каза за него.

Един мускул потрепна до ъгълчето на устата му, единственият признак на шока.

— Така ли?

Това не беше въпрос, но тя все пак отговори:

— Каза ми какво… какво се е случило. Какво ти е… направил. В Уентуърт.

Беше изхабила всичкия си кураж, но нямаше значение; вече беше нагазила твърде дълбоко, за да се откаже. Той просто седеше и я гледаше, чашата от кратуна бе забравена в ръката му. Тя копнееше да я вземе и да я изпие, но не смееше.

Хрумна ѝ, но твърде късно, че той може да сметне това за предателство — че Клеър е казала на някого, дори само на нея. Затова продължи, бърбореше нервно:

— Не беше сега; а преди… тогава не те познавах… тя си мислеше, че вече няма да те види. Искам да кажа… не мисля, че… знам, че не е искала да…

Той изви вежда към нея.

— Успокой се.

Тя с радост замълча. Не можеше да го погледне, взираше се в скута си, пръстите ѝ си играеха с кафявата пола. Тишината продължи, нарушавана само от шума и тихото писукане на прасенцата и от време на време от къркоренето на корема на Магдален.

Защо не бе намерила някакъв друг начин? — запита се, смутена до болка. Голотата на бащата не откривай.[42] Да произнесе името на Джак Рандал означаваше да събуди образи на стореното от него, а за това не смееше дори да помисли. Трябваше да помоли майка си, нека тя го попита… но не. Трябваше да го научи от него…

Препускащите ѝ мисли бяха прекъснати от думите му, изречени спокойно:

— Защо ме питаш това?

Бриана вдигна рязко глава и видя, че я гледа над чашата със сайдер. Не изглеждаше разстроен и тя се успокои малко. Стисна юмруци на коленете си, за да се овладее, после срещна погледа му.

— Трябва да знам дали това ще помогне. Искам да го… убия. Мъжът, който… — посочи към корема си и преглътна с усилие. — Но ако го направя и не помогне… — Не можа да продължи.

Той не изглеждаше шокиран; по-скоро разсеян. Вдигна чашата към устата си и отпи бавно.

— Ммфффммм. Ами ти убивала ли си човек? — каза го като въпрос, но тя знаеше, че не е. Мускулът потрепна отново до устата му — от веселие, не от шок — и тя усети прилив на гняв.

— Мислиш, че не мога да го направя? Мога. По-добре ми повярвай, мога! — Тя разпери ръце върху коленете си — широки и способни. Мислеше, че може да го направи; макар че не си представяше точно как. Вероятно щеше да е най-добре да го застреля, най-сигурно. Но когато се опита да си го представи, осъзна правотата в старата поговорка: „Малко му е да го застреляш.“

Щеше да е твърде малко за Бонет; щеше да е твърде недостатъчно за нея. Нощем, когато отмяташе одеялата, неспособна да понася дори тяхната тежест върху гърдите си, тя не просто искаше той да умре — искаше да го убие, да го убие със собствените си ръце, да му отнеме онова, което той ѝ бе отнел.

И все пак… какво щеше да постигне с убийството му, ако той продължеше да я преследва? Нямаше как да знае, освен ако баща ѝ не ѝ кажеше.

— Ще ми кажеш ли? — настоя. — Уби ли го накрая — и това помогна ли ти?

Той като че ли мислеше, очите му я оглеждаха бавно, присвити преценяващо.

— И какво ще постигнеш с това убийство? — попита той. — То няма да извади детето от корема ти или да ти върне девствеността.

— Знам! — Усети как лицето ѝ пламва и се извърна, ядосана както на него, така и на себе си. Говореха за изнасилване и убийство, а тя се срамуваше, че той е споменал загубата на девствеността ѝ? Насили се да го погледне отново.

— Мама каза, че си се опитал да убиеш Джак Рандал в Париж, в дуел. Какво си мислеше, че ще постигнеш?

Той потърка силно брадичката си, после си пое дълбоко дъх през носа и го изпусна бавно, вгледан в камъка на тавана.

— Исках да си върна мъжеството — каза тихо. — Честта.

— И мислиш, че не си заслужава да искам да си върна честта? Или си мислиш, че тя се изчерпва с девствеността? — имитира го тя подигравателно.

Сините очи я погледнаха остро.

— А за теб изчерпва ли се?

— Не, не се изчерпва — каза тя през зъби.

— Добре — отсече той.

— Тогава ми отговори, по дяволите! — Тя хвана в юмрука си стиска слама, но не намери удовлетворение в това. — Убийството му върна ли ти честта? Помогна ли ти? Кажи ми истината!

Тя спря, дишаше тежко. Взираше се в него и той срещна студено погледа ѝ. После вдигна внезапно чашата до устата си, изпи сайдера на една глътка и остави чашата на сламата до себе си.

— Истината ли? Истината е, че не знам дали го убих.

Тя зяпна от изненада.

— Не знаеш дали си го убил?

— Да. — Леко потрепване на раменете му издаде раздразнението му. Той се изправи рязко, сякаш неспособен да седи повече.

— Той умря на Калоден и аз бях там. Събудих се в мочурище след битката, с трупа на Рандал върху мен. Знам само това… и нищо повече. — Той замълча, сякаш мислеше и после взе решение. Вдигна коляно, дръпна килта си и кимна надолу. — Виж.

Беше стар белег, но все пак впечатляващ. Започваше от вътрешната страна на бедрото му, дълъг почти трийсет сантиметра, долният му край беше издут като глава на боздуган, а нагоре бе по-чиста линия, но дебела и разкривена.

— Сигурно от байонет — каза той, като го гледаше безстрастно. Пусна килта си и скри белега. — Помня усещането, когато острието удари костта и нищо повече. Нито след това… нито преди.

Пое дълбоко и шумно дъх и за първи път тя осъзна, че привидното му спокойствие му коства твърде много усилия.

— Мислех си, че е благословия… че не мога да си спомня — каза накрая. Не я гледаше, взираше се в сенките в края на конюшнята. — Много смели мъже умряха там; мъже, които обичах. Ако не знаех за тяхната смърт; ако не можех да си ги спомня и да ги видя в ума си — тогава можех да не мисля за тях като за мъртви. Може и да е страхливо, но може и да не е. Вероятно съм избрал да не помня този ден; сигурно просто не бих могъл да го запомня. — Погледна я, очите му бяха омекнали, но после се извърна с развяващ се килт, без да изчака отговор.

— След това… е, да. Отмъщението вече не ми се струваше важно. На бойното поле имаше хиляди мъртви мъже и аз си помислих, че до часове ще бъда един от тях. Джак Рандал… — Направи странен, нетърпелив жест, сякаш прогонваше Джак Рандал като нахална конска муха. — Той беше един от тях. Реших, че мога да го оставя на Господ. Тогава.

Тя пое дълбоко дъх, опитваше се да овладее чувствата си. Любопитство и съчувствие се бореха със силното раздразнение.

— Ти обаче си… добре. Имам предвид… въпреки онова, което… ти е сторил, нали?

Той я погледна подразнено, разбирането беше примесено с лек гняв.

— Малко хора умират от това, моме. Аз не умрях. Ти също.

— Още не. — Неволно сложи ръка на корема си и се вгледа в него. — Сигурно ще стане ясно след шест месеца дали ще умра от това.

Това го потресе. Той издиша силно и се смръщи.

— Ще се справиш — рече рязко. — В бедрата си по-широка от тая телица.

— Като майка ти ли? Всички казват колко много приличам на нея. Сигурно и тя е била широка в бедрата, но това не я е спасило, нали?

Той потрепери. Бързо и рязко, сякаш го беше зашлевила през лицето с коприва. Като видя това обаче, я изпълни паника, а не удовлетворение, както очакваше.

Тогава разбра, че обещанието му да я пази е просто илюзия. Той би убил заради нея, да. Или би умрял за нея, не се съмняваше в това. Ако му позволеше, би отмъстил за честта ѝ, би унищожил враговете ѝ. Но не можеше да я защити от собственото ѝ дете; той не можеше да я спаси от тази опасност.

— Ще умра — каза тя, студената сигурност изпълни корема ѝ като замръзнал живак. — Знам, че ще умра.

— Не, няма! — Той се извъртя яростно към нея и тя усети как ръцете му я хващат над лактите. — Няма да ти позволя!

Какво не би дала да му повярва. Устните ѝ бяха изтръпнали и сковани, гневът отстъпваше пред студеното отчаяние.

— Не можеш да ми помогнеш — каза тя. — Нищо не можеш да направиш!

— Майка ти може — рече той, но не звучеше напълно убеден. Хватката му се отпусна и тя се освободи от ръцете му.

— Не, не може — не и без болница, лекарства и други неща. Ако… ако нещо се обърка, ще може само да се опита да спаси бе… бебето. — Неволно погледна към кинжала му, острието проблясваше студено в сламата, където го бе оставил.

Коленете не я държаха и тя внезапно седна. Той грабна каната и наля сайдер в една чаша, после я бутна под носа ѝ.

— Изпий го. Изпий го, момиче, бяла си като ризата ми. — Ръката му я натисна по тила. Тя отпи, но се задави и се отдръпна. Избърса с ръкав мократа си брадичка.

— Знаеш ли кое е най-лошото? Ти каза, че вината не е моя, но е моя.

— Не е!

Тя го удари по ръката, за да го накара да млъкне.

— Ти говориш за страх; знаеш какво е. Е, аз бях страхливка. Трябваше да се бия, не биваше да му позволявам… но се изплаших от него. Ако бях по-смела, това нямаше да се случи. Но не бях, изплаших се! И сега съм още по-изплашена — каза тя, гласът ѝ пресекна. Пое дълбоко дъх да се успокои и опря ръце на сламата.

— Не можеш да ми помогнеш, нито мама може и аз не мога да сторя нищо. И Роджър… — гласът ѝ отново пресекна и тя прехапа силно устна, потискайки сълзите.

— Бриана… a leannan… — Той понечи да я успокои, но тя се отдръпна, свила ръце над корема си.

— Все си мисля… ако го убия, поне ще сторя нещо. Това е единственото, което мога да сторя. Ако… ако ще умра, поне да го отнеса със себе си, а ако не умра… тогава може би ще забравя, ако той е мъртъв.

— Няма да забравиш. — Думите бяха жестоки и безкомпромисни — като удар в корема. Той още държеше чашата със сайдер. Сега наклони глава и го изпи, като че насила.

— Но няма значение. — Остави чашата с делова решителност. — Трябва да ти намерим съпруг и щом бебето се роди, няма да имаш време да мислиш за това.

— Какво? — Тя зяпна насреща му. — Как така ще ми намериш съпруг?

— Ами ще ти трябва, нали? — каза той с лека изненада. — Детето трябва да има баща. А щом не щеш да ми кажеш името на онзи, който ти изду корема, за да го накарам да си поеме дълга…

— Нали не мислиш, че ще се омъжа за онзи, който ми стори това? — Гласът ѝ отново пресекна, този път от изумление.

А неговият стана по-остър.

— Ами, мислех си… че може би малко си играеш с истината, а? Може да не е било точно изнасилване; може да не ти е харесало и да си избягала… и после да си измислила всичко. Все пак нямаш никакви белези. Не мога да си представя как мъж ще принуди момиче с твоя ръст, ако никак не си била съгласна.

— Мислиш, че лъжа?

Той изви цинично вежда. Тя яростно замахна, но той хвана китката ѝ.

— Е, стига де — рече укорително. — Не си първата, която се е измъкнала и се е опитала да скрие това, но… — Хвана и другата ѝ китка и ги дръпна рязко. — Не е нужно да вдигаш толкова врява. Или пък си го искала, но той те е отхвърлил? Така ли беше?

Тя се извъртя в хватката му, натисна с цялата си тежест и вдигна коляно. Той се извърна само леко и коляното ѝ се удари в бедрото му, а не в уязвимата плът между краката му, където се целеше.

Сигурно го заболя, но той не отслаби натиска върху китките ѝ. Тя се въртеше и риташе, проклинайки полите си. Изрита го силно в пищяла поне два пъти, но той само се засмя, сякаш смяташе борбата ѝ за смешна.

— Само това ли можеш? — Тогава я пусна, но само за да хване китките ѝ с една ръка. С другата започна да я гъделичка по ребрата.

Имало един от Мюир ъф Скин.

Имал той кинжали,

аз кинжали нямам;

ала повалих го

само с тоя палец.

Само с тоя палец,

Само с тоя палец.

С всяко повторение забиваше палец между ребрата ѝ.

— Проклет гадняр! — пищеше тя. Увисна с всички сили на ръката му, за да може да я ухапе. Хвърли се към нея, но преди да забие зъби, се отлепи от земята и полетя във въздуха.

Приземи се на колене, едната ѝ ръка бе извита зад гърба ѝ така силно, че раменната ѝ става изпука. Лакътят я болеше; тя се загърчи и опита да се освободи, но не можеше. Една желязна ръка се впиваше в раменете ѝ и притискаше главата ѝ надолу. И още по-надолу.

Брадичката ѝ стигна до гърдите; не можеше да диша. И все пак той продължи да натиска. Коленете ѝ се отвориха, бедрата ѝ също се отвориха под натиска.

— Спри! — изсумтя. Гласът ѝ излезе болезнено през превитата трахея. — Стига!

Ужасният натиск спря, но не отслабна. Усещаше го зад себе си, непреодолима сила. Посегна назад със свободната си ръка, опитваше се да докопа нещо, с което да го удари, но нямаше такова.

— Мога да ти строша врата — каза той много тихо. Тежестта на ръката му напусна раменете ѝ, но нейната още бе извита зад гърба. Косата ѝ се спускаше до пода. Една длан се спусна на тила ѝ. Усети как палец и показалец притискат леко артериите. Той стисна и пред очите ѝ затанцуваха тъмни петна.

— Мога да те убия ето така.

После ръката я пусна и я докосна по коляното, по рамото, по бузата и брадичката — в илюстрация на безпомощността ѝ. Тя вдигна рязко глава, за да не усети той влагата на сълзите ѝ.

После ръката му се притисна внезапно и брутално към кръста ѝ. Тя издаде тих, задавен звук, и изви гръб, за да не се счупи ръката ѝ. Изтласка хълбоците си назад и разкрачи крака, за да запази равновесие.

— Мога да направя каквото реша — каза той със студен глас. — Можеш ли да ме спреш, Бриана?

Тя имаше чувството, че ще се задуши от гняв и срам.

— Отговори ми. — Ръката му я хвана пак за врата и стисна.

— Не!

И тя беше свободна. Така внезапно, че политна напред и едва успя да протегне ръка, за да се задържи.

Лежеше на сламата, пъшкаше и стенеше. До главата ѝ нещо изсумтя — Магдален, събудена от шума, се бе подала от яслата си да разследва. Бавно и болезнено, Бриана се надигна до седнало положение.

Той стоеше над нея със скръстени ръце.

— Проклет да си! — изпъшка тя и удари с ръка по сламата. — Господи, искам да те убия!

Той стоеше неподвижно и я гледаше.

— Да — рече тихо. — Но не можеш, нали?

Тя се взираше в него, не разбираше. Той я гледаше с очакване, не гневно, не подигравателно. С очакване.

— Не можеш — повтори.

И тогава тя разбра, осъзнаването се разля по пулсиращите от болка ръце до стиснатите юмруци.

— О, Господи! — каза тя. — Не. Не мога. Не бих могла. Дори да се бях била с него… нямаше да мога.

И внезапно се разплака, възлите в нея се разплитаха, тежестта се вдигаше и блажено облекчение се разля из тялото ѝ. Не беше виновна тя. Дори да се беше била с всички сили — както се би сега…

— Нямаше да мога — каза и преглътна с усилие. — Нямаше да мога да го спра. Все си мислех, само да се бях съпротивлявала повече… но нямаше да има значение. Не бих могла да го спра.

Една ръка докосна лицето ѝ, голяма и много нежна.

— Ти си добро, смело момиче — прошепна той. — Но си момиче. Ще се мъчиш ли и ще се мислиш ли за страхливка, задето не си могла да победиш лъв с голи ръце? Същото е. Не ставай глупава.

Тя избърса носа си с опакото на дланта си и подсмръкна силно.

Той я хвана под лакътя и ѝ помогна да се изправи. Силата му вече не беше заплашителна, нито подигравателна — вече беше безкрайна утеха. Коленете я боляха, ожулени в земята. Краката ѝ трепереха, но тя успя да стигне до купчина слама и седна.

— Не можеше ли просто да ми го кажеш — рече тя. — Че не съм виновна аз.

— Казах ти. Но нямаше да ми повярваш, ако не се убедиш сама.

— Така е. — И огромна, но приятна умора се разля над нея като одеяло. Този път не изпита желание да го отметне от себе си.

Тя го гледаше, чувстваше се твърде безсилна, за да помръдне, когато той намокри една кърпа в поилото и избърса лицето ѝ, изпъна смачканите ѝ поли и ѝ наля сайдер.

Когато ѝ го подаде обаче, тя сложи ръка върху неговата. Мускулите бяха твърди и топли под дланта ѝ.

— Ти обаче си можел да се биеш, но не си го направил.

Той сложи голямата си ръка върху нейната и я стисна леко.

— Не, не го направих — рече тихо. — Бяха дал дума — за живота на майка ти. — Срещна погледа ѝ, вече не беше леден, нито сапфирен, беше чист като вода. — И не съжалявам.

Хвана я за раменете и я положи на сламата.

— Почини си малко, a leannan.

Тя легна, но посегна към него и той клекна до нея.

— Вярно ли е… че няма да забравя?

Той замълча, докосна косата ѝ.

— Да, вярно е — рече тихо. — Но след време вече няма да има значение.

— Наистина ли? — Беше твърде изморена дори да се запита какво има предвид. Чувстваше се почти безтегловна; странно отдалечена, сякаш вече не беше в това обременено от грижи тяло. — Дори ако не съм достатъчно силна, за да го убия?

Студено течение от отворената врата преряза топлата мъгла от дим и накара животните да се разшават. Пъстрата крава се помести подразнено и измуча, но не от страх, а по-скоро да се оплаче.

Бриана усети как баща ѝ поглежда към кравата, преди да се обърне пак към нея.

— Ти си много силна жена, a bheanachd — каза накрая, много тихо.

— Не съм силна. Току-що доказа, че не съм…

Ръката му на рамото ѝ я спря.

— Не говоря за това. — Замисли се, като галеше косата ѝ.

— Тя беше на десет, когато майка ни умря. Джени — каза накрая. — В деня след погребението влязох в кухнята и я видях коленичила на един стол, за да стига до масата, и бъркаше нещо в купа. Беше си сложила престилката на мама — добави тихо, — прегъната под мишниците ѝ, а вървите бяха усукани два пъти на кръста ѝ. Виждах, че е плакала, също като мен, защото лицето ѝ беше на петна, а очите ѝ бяха зачервени. Но тя продължаваше да бърка и се взираше в купата, когато ми каза: „Върви да се измиеш, Джейми; ще направя вечеря за теб и за татко.“

Той затвори очи и преглътна. После ги отвори и пак я погледна.

— Да, знам много добре колко силни са жените — рече тихо. — И ти си достатъчно силна за онова, което трябва да се стори — повярвай ми.

Стана и отиде при кравата. Тя се беше изправила и се движеше неспокойно в кръг, олюляваше се и дърпаше въжето си. Той го хвана, започна да ѝ говори успокояващо и постепенно застана зад нея, смръщен в концентрация. Бриана го видя как обръща глава към кинжала, после започна да шепне на кравата.

Не, не беше нежен касапин. А хирург, като майка ѝ. От странното си отдалечено плато тя виждаше колко много си приличат родителите ѝ — така различни по характер и темперамент — в това отношение, в странната способност да съчетават състрадание и безмилостност.

Но те бяха различни дори в това, помисли си след малко. Клеър можеше да спасява живот или да посреща смъртта, но успяваше да се предпази, да остане встрани; един лекар трябва да продължи да живее, заради пациентите си, ако не заради себе си. Джейми обаче беше безмилостен и към себе си, също толкова — ако не и повече — колкото към другите.

Той свали наметалото си; развърза ризата, без да бърза, но и без излишни движения. Съблече я през главата си и я сложи настрани, после отново се върна при опашката на телицата, готов да помага.

По издутия корем на кравата мина вълна, а светлината на фенера блещукаше в бяло по белега над сърцето му. Не откривай голотата му? Той би се съблякъл целия, ако смяташе за необходимо. И — не така успокояваща мисъл — ако смяташе за необходимо, можеше да направи същото и с нея, без да се поколебае.

Сложи ръка под опашката на кравата, като говореше на келтски, успокоително и окуражително. Бриана сякаш разбираше думите му… и не съвсем.

Всичко можеше да мине добре, или пък не. Но каквото и да станеше, Джейми Фрейзър щеше да е там и да се бори. Това беше някаква утеха.

* * *

Джейми спря до горната страна на ограждението над къщата. Беше вече късно и той бе много изморен, но умът му не му даваше мира. Кравата се отели, той бе отнесъл Бриана до хижата — тя спеше дълбоко като бебе в ръцете му — и после излезе отново, да търси утеха в самотата на нощта.

Краката го боляха там, където го бе ритнала, и имаше големи синини на бедрата; тя беше изумително силна за жена. Но това не го тревожеше изобщо; всъщност дори бе странно горд от доказателствата за силата ѝ. Тя ще се справи — помисли си. Разбира се, че ще се справи.

В тази мисъл имаше повече надежда, отколкото увереност. И все пак будуваше повече заради себе си, и това го притесняваше и го караше да се срамува от глупостта си. Бе смятал, че е изцелен напълно, старите рани бяха така далече зад него, че вече можеше да ги прогони от ума си. Явно беше сгрешил и сега го болеше колко близо до повърхността са лежали спомените.

Ако искаше да заспи тази вечер, трябваше да ги извади от гробовете им. Призраците трябваше да бъдат събудени, за да ги погребе отново. Е, беше казал на момичето, че се изисква сила. Спря и стисна оградата.

Нощните звуци затихнаха бавно в ума му, докато чакаше да чуе гласа. Не го беше чувал от години, беше си мислил, че няма да го чуе отново, но тази нощ чу ехото му; видя фантома на гнева в очите на дъщеря си и усети как пламъците му отново прогарят сърцето му.

По-добре да го призове и да се изправи смело пред него, отколкото да го остави да го чака в засада. Ако не можеше да се изправи пред собствените си демони, как щеше да победи нейните. Докосна синината на бедрото си и усети странна утеха в болката.

Никой не умира от това — беше ѝ казал. — Не и ти. Не и аз.

Отначало гласът не идваше; дори за миг се надяваше, че няма да дойде… може би наистина е минало достатъчно време… но тогава той се появи, шепнеше в ухото му, сякаш никога не си е отивал, противните му ласки горяха в паметта му, както някога по кожата му.

„Първо леко — изпъшка гласът. — Леко. Нежно, сякаш си малкия ми син. Нежно, но толкова дълго, докато забравиш, че е имало време, когато не съм притежавал тялото ти.“

Нощта застина около него, както времето застина преди толкова години, на ръба на пропаст от ужас, от очакване. Очакване на следващите думи, вече познати, но въпреки това…

„И после — каза нежно гласът, — после ще те нараня много силно. И ти ще ми благодариш, ще молиш за още.“

Той беше неподвижен, извърнал лице към звездите. Бореше се с вълната от гняв, докато гласът шепнеше в ухото му с пулсацията на спомена в кръвта му. После се предаде, остави го. Потрепери при спомена за безпомощността си и стисна зъби от гняв — но се взираше немигащо в ярките звезди и изреждаше наум имената им като молитва, предавайки се на безкрая.

Бетелгейзе. Сириус. Орион. Антарес. Небето е много голямо, а ти си много малък. Остави думите да се излеят, гласът и спомените минаваха през него, кожата му трептеше като докосната от стапящ се в мрака призрак.

Плеядите. Касиопея. Телец. Небето е широко, а ти си много малък. Той беше мъртъв, но това не намаляваше силата му. Разпери широко ръце и стисна оградата — те също бяха силни. Достатъчно силни, за да пребият мъж до смърт, да го удушат. Но дори смъртта не бе достатъчна, за да свали оковите на гнева.

С огромно усилие се предаде. Изви длани нагоре в жест на поражение. Посегна към звездите, търсеше. Думите се оформиха сами в ума му, по навик, така тихи, че не ги осъзна, докато не усети, че шепне ехото им:

… Прости нам дълговете ни, както ние прощаваме на длъжниците си…

Вдиша бавно, дълбоко. Търсеше, бореше се; опитваше се да го превъзмогне.

И не въведи нас в изкушение, избави ни от лукавия.

Чакаше, в празнотата, във вярата. И тогава благодатта дойде; нужното видение; споменът за лицето на Джак Рандал в Единбург, изпито и поразено от знанието, че брат му ще умре. И тогава той отново изпита дара на съжалението, спокойствие се спусна над него като гълъбица.

Затвори очи и усети, че раните пак кървят чисти, когато сукубът[43] извади ноктите си от сърцето му.

Въздъхна и обърна ръце, грубото дърво на оградата бе успокояващо и солидно под дланите му. Демонът си бе отишъл. Той беше човек, Джак Рандал; нищо повече. И когато видя неговата крехка човешка природа, цялата сила на страха и болката от миналото се стопи.

Отпусна рамене, освободен от бремето си.

— Почивай мир — прошепна на мъртвия и на себе си. — Простен си.

Нощните звуци се завърнаха; писък на ловуваща котка разкъса въздуха, гниещи листа хрущяха меки под краката му, докато вървеше към къщата. Намаслената кожа на прозореца сияеше златиста в мрака от пламъка на свещта, която бе оставил да гори с надеждата, че Клеър ще се върне. Неговото светилище.

Помисли си, че може би трябва да обясни всичко това на Бриана… но не. Тя нямаше да разбере думите; трябваше да ѝ покаже. Как да ѝ обясни с думи какво бе научил чрез болка и милост? Само чрез прошката може да забрави — и тази прошка не се дава веднъж; тя се постига с постоянни усилия.

Вероятно и тя щеше да открие тази милост; вероятно онзи Роджър Уейкфийлд щеше да стане нейното убежище, както Клеър беше неговото. Усети как естествената му ревност към този мъж се разтваря в силното желание наистина да ѝ даде онова, което той самият не можеше да направи за нея. Дай Боже да дойде скоро; дай Боже да се окаже свестен мъж.

Междувременно трябваше да се оправи с други неща. Тръгна бавно по хълма, без да обръща внимание на вятъра, който развяваше килта над коленете му и издуваше ризата и наметалото. Тук имаше работа за вършене; зимата идваше и той не можеше да остави жените си сами с Иън, за да ловува за тях и да ги защитава. Не можеше да тръгне да търси Уейкфийлд.

А ако той не дойдеше? Е, имаше и други начини; щеше да защити Бриана и детето по един или друг начин. Поне дъщеря му вече беше в безопасност от мъжа, който я беше наранил. В пълна безопасност. Той прокара ръка по лицето си, още надушваше кръвта по кожата си от израждането на телето.

Прости нам прегрешенията, както ние прощаваме на длъжниците си.

Да, но какво да правим с онези, които прегрешаваха към любимите ни хора? Не можеше да прости вместо друг… и не би го направил, дори да можеше. Но тогава… как да очаква прошка в замяна?

Образован в университетите на Париж, довереник на крале и приятел на философи, той все пак си оставаше планинец, който държи на рода и честта. Тяло на воин и ум на джентълмен — а душата бе на варварин, помисли си лукаво, за когото нито Бог, нито законът на смъртните бяха по-свещени от кръвните връзки.

Да, имаше прошка; тя трябваше да намери начин да прости на онзи мъж заради самата себе си. Той обаче беше друго нещо.

Аз ще въздам отмъщение, каза Господ — прошепна си.

После погледна нагоре, далеч от сигурното малко сияние на огнището и дома, към блестящата прелест на звездите.

— Така е, по дяволите! — рече на глас, засрамен, но непокорен. Беше неблагодарен, знаеше го. И съгрешил. Но това беше положението, нямаше смисъл да лъже нито Бог, нито самия себе си.

— Така е, по дяволите! — повтори по-силно. — И ако съм прокълнат заради стореното — така да бъде! Тя е моя дъщеря.

Остана неподвижен за миг, гледаше нагоре, но от звездите не дойде отговор. Кимна веднъж и тръгна надолу по хълма, следван от студения вятър.

49.

Избор

Ноември 1769 г.

Отворих кутията на Даниел Роулингс и се вгледах в редиците бутилки, изпълнени със зелени и кафяви смлени корени и листа и със златисти дестилати. Но нищо сред тези бутилки не можеше да помогне. Много бавно вдигнах покривалото на горното отделение с инструментите.

Извадих скалпела с извито острие, усещах вкуса на студен метал в гърлото си. Това беше красив инструмент, остър и солиден, добре балансиран, можеше да се превърне в част от ръката ми. Балансирах го на върха на пръста си, като го оставих да се накланя леко напред-назад.

Оставих го и взех дългия дебел корен, който лежеше на масата. Беше с част от стеблото, от което висяха останки от жълти листа. Само един. Бях търсила в гората почти две седмици, но вече беше късно през годината и по-дребните билки бяха пожълтели или изсъхнали; бе невъзможно да разпознаеш растенията, превърнали се в кафяви пръчки. Открих този в едно закътано място, няколко плодчета още се крепяха на стъблото. Син кохош, сигурна бях. Но само един. Не беше достатъчно.

Нямах от европейските билки, нямах кукуряк, нито пелин. Вероятно можех да намеря пелин, макар и трудно; използваше се за овкусяване на абсента.

— И кой прави абсент в Северна Каролина? — попитах на глас и взех отново скалпела.

— Доколкото знам, никой.

Подскочих и острието се заби в палеца ми. Кръв пръсна по масата и аз хванах края на престилката си, за да попия бързо раната.

— Господи, сасенак! Добре ли си? Не исках да те стресна.

Все още не болеше много, но шокът от внезапното порязване ме бе накарал да прехапя долната си устна. Притеснен, Джейми хвана китката ми и вдигна крайчето на престилката. Кръвта бързо се събра в раната и потече по ръката ми, а той притисна отново плата към нея и стисна силно.

— Всичко е наред; само леко порязване. Откъде се взе? Мислех, че още си в дестилерията. — Чувствах се странно разтърсена, вероятно от шока.

— Бях. Но зърното още не е готово за дестилиране. Кървиш ужасно, сасенак. Сигурна ли си, че си добре? — Наистина много кървях; освен пръстите по масата и крайчето на престилката ми бе почервеняло.

— Да, сигурно съм прерязала малка вена. Не е артерия обаче; ще спре. Дръж ръката ми високо, моля те. — Опитах се да развържа с една ръка престилката. Джейми я развърза с едно бързо дръпване и уви ръката ми с нея, после я вдигна високо над главата ми.

— А какво правеше с малкото ножче? — попита той, оглеждайки скалпела, който лежеше на масата до разкривения корен на синия кохош.

— Ами… щях да режа този корен — казах и махнах леко към него.

Той ме изгледа остро, после погледна към бюфета, където беше ножът ми за рязане, и пак изви вежди.

— Така ли? Не съм те виждал да използваш тези — кимна към скалпелите и хирургическите остриета, — освен на хора.

Ръката ми потрепна леко в неговата и той стисна още по-здраво палеца ми, така силно, че стаих дъх от болка. Отпусна леко и се вгледа смръщен в лицето ми.

— Какво ти става, за бога, сасенак? Изглеждаш, все едно съм те хванал насред убийство.

Устните му бяха сковани и безкръвни. Издърпах пръста си от ръката му, седнах и пристиснах ръка към скута си.

— Ами аз… решавах… — казах с огромна неохота. Нямаше смисъл да лъжа; щеше да разбере рано или късно, ако Бри…

— Какво решаваше?

— За Бри. Кое ще е най-доброто за нея.

— Най-доброто? — Той изви вежди. Погледна към отворената медицинска кутия, после към скалпела и внезапно по лицето му се изписа шокът от осъзнаването.

— Искаш да…

— Ако тя го поиска от мен. — Докоснах скалпела, малкото острие бе изцапано с кръвта ми. — Има билки… или това. При билките съществуват ужасни рискове… гърчове, мозъчно увреждане, кръвоизлив… но и без това няма значение. Нямам достатъчно такива билки.

— Клеър… правила ли си го преди?

Погледнах го, взираше се в мен и в очите му имаше нещо, което не бях виждала досега… ужас. Притиснах ръце към масата, за да спра треперенето им. Не се справих добре и с гласа си.

— Има ли значение дали съм го правила?

Той се втренчи в мен за миг, после се отпусна на пейката отсреща, бавно, сякаш се страхуваше да не счупи нещо.

— Не си го правила — каза той тихо. — Знам го.

— Не съм — отвърнах. Видях как ръката му покри моята. — Не, не съм.

Усещах напрежението да струи от ръката му; той я сви над моята, която остана неподвижна и отпусната.

— Знаех си, че не можеш да извършиш убийство — каза той.

— Мога. Правила съм го. — Не го поглеждах, говорех на масата. — Убих човек, мой пациент. Казах ти за Греъм Мензис.

Той замълча за миг, но стисна леко ръката ми.

— Мисля, че не е същото — рече накрая. — Да облекчиш обречен човек по негово желание… на мен ми се струва милосърдие, а не убийство. Може би дори дълг.

— Дълг ли? — Това вече ме накара да го погледна стреснато. Шокът избледняваше в очите му, макар че той още беше мрачен.

— Помниш ли Фолкърк Хил и нощта, в която Рупърт умря в параклиса?

Кимнах. Това не беше нещо, което може да се забрави студения мрак в малката църква, зловещите звуци на гайди и битката далече отвън. Черният задушен въздух, напоен с потта на изплашени мъже, и Рупърт, който бавно умираше в краката ми, давейки се с кръвта си. Той бе помолил Дугал Макензи, като негов приятел и вожд, да ускори смъртта му… и Дугал го направи.

— Мисля, че това е дълг на един лекар — каза нежно Джейми. — Ако си се заклела да лекуваш… но не можеш… да спасиш човек от болката…

— Да. — Поех дълбоко дъх и свих ръка около скалпела. — Заклела съм се — и не само с лекарската клетва. Джейми, тя е моя дъщеря. Предпочитам да направя всичко друго, но не и това… всичко. — Погледнах го и примигнах, за да сдържа сълзите. — Да не мислиш, че не съм наясно с това? Че не знам какви са рисковете? — Дръпнах престилката от пръста си; раната още кървеше леко.

— Виж… няма да кърви така, порязването е дълбоко, но не е сериозно. Но все пак кърви! Уцелила съм вена. Мога да направя същото и на Бри, без да разбера, докато тя не започне да кърви… а тогава… Джейми, няма да мога да го спра! Тя ще кърви до смърт, убита от моята ръка, и няма да мога нищо да сторя, нищо!

Той ме погледна, очите му бяха потъмнели от шока.

— А как можеш да мислиш за подобно нещо, като знаеш това? — Гласът му бе тих от смайване.

Поех дълбоко и треперливо дъх, отчаянието ме заливаше. Нямаше как да го накарам да разбере.

— Защото знам други неща — казах накрая, много тихо, без да го поглеждам. — Знам какво е да носиш дете. Знам какво е тялото ти, умът ти и душата ти да не ти принадлежат и да се променят против волята ти. Знам какво е да бъдеш изтръгнат от мястото, което си смятал за свое, да ти отнемат избора. Знам какво е, чуваш ли ме? И не е нещо, което някой трябва да прави, без да го иска. — Погледнах го и свих юмрук върху порязания си пръст. — А ти… за бога… ти знаеш онова, което аз не знам; какво е да живееш с мисълта за насилието. Да не искаш да кажеш, че ако можех да изрежа от теб онова, което се случи в Уентуърт, нямаше да искаш да го направя, каквито и да са рисковете? Джейми, това може да е детето на изнасилвач!

— Да, знам — започна той и спря, задавен. — Знам — започна отново и мускулите на челюстта му се издуха от усилието да произнесе думите. — Но знам и нещо друго… ако не познавам баща му, то познавам добре дядо му. Клеър, това дете е от моята кръв!

— Твоята кръв? — попитах аз. Втренчих се в него, бавно осъзнавайки истината. — Толкова много ли искаш внук, че да пожертваш за това дъщеря си!

— Да я пожертвам ли? Не аз смятам да я разпоря най-хладнокръвно!

— Не говореше така за хората в Болницата на ангелите; ти съжаляваше жените, на които помагаха.

— Онези жени нямаха избор! — Твърде развълнуван, за да седи, той стана и тръгна напред-назад пред мен. — Нямаха кой да ги защити, нямаше как да хранят детето — какво друго можеха да сторят, горките? Но за Бриана не е така! Никога няма да позволя да е гладна или да студува, няма да позволя да се случи нещо на детето ѝ, никога!

— Не става дума само за това!

Той се вгледа в мен, свил вежди в упорит отказ да разбере.

— Ако роди дете тук, няма да си тръгне — казах аз. — Няма да може… не и без да се разкъсва.

— Значи затова искаш наистина да я разкъсаш? — Потрепнах, сякаш ме беше ударил.

— Ти искаш тя да остане — отвърнах аз. — Не ти пука, че има живот другаде, че тя иска да се върне. Ако остане — и още по-добре, ако ти роди внуче, — теб няма да те е грижа какво означава това за нея, така ли?

Сега той потрепна и се обърна рязко към мен.

— Да, грижа ме е! Това не означава, че имаш право да я принуждаваш да…

— Как така ще я принуждавам? — Кръвта гореше в бузите ми. — За бога, да не мислиш, че искам да го правя? Не! Но, по дяволите, искам да има избор!

Трябваше да притисна длани една към друга, за да спрат да треперят. Престилката бе паднала на пода, изцапана с кръв, и ми напомни твърде ясно за операционни и бойни полета — и за ужасните ограничения на собствените ми умения.

Усещах, че ме гледа с присвити и пламтящи очи. Знаех, че и той се разкъсва като мен. Наистина много се тревожеше за Бри… но аз казвах истината и двамата го знаехме; лишен от собствените си деца, той бе живял твърде дълго като изгнаник, затова повече от всичко искаше дете с неговата кръв.

Но нямаше да ме спре и го знаеше. Не беше свикнал да се чувства безпомощен и никак не му харесваше. Извърна се рязко и тръгна към бюфета. Застана там, свил юмруци върху него.

Не се бях чувствала така опустошена, не бях изпитвала такава нужда да бъда разбрана. Не осъзнаваше ли, че и за мен това е така ужасно, както за него? Дори по-ужасно, защото моята ръка щеше да го извърши.

Отидох зад него и сложих ръка на гърба му. Той не помръдваше и аз го погалих леко, усетих малко утеха от простия факт на присъствието му, на солидната му сила.

— Джейми. — Пръстът ми остави червено петно по ризата му. — Всичко ще бъде наред. Сигурна съм. — Опитвах се да убедя и себе си. Той не помръдна, аз плъзнах ръка на кръста му и опрях буза на гърба му. Исках да се обърне и да ме прегърне, да ме увери, че наистина някак всичко ще бъде наред — или поне, че няма да ме обвинява, каквото и да се случи.

Той се раздвижи внезапно.

— Явно много вярваш в силата си, а? — Говореше студено, когато се обърна към мен.

— Какво искаш да кажеш?

Хвана ме за китката и я прикова към стената над главата ми. Усетих как кръвта се стича по нея от порязания ми палец. Пръстите му стиснаха здраво.

— Мислиш си, че само ти ще решаваш, така ли? Че животът и смъртта са под твоята власт? — Усещах как костиците в китката ми се трият една в друга и се сковах, опитах да се освободя.

— Не, не аз решавам! Но ако тя реши — тогава да, в моята власт е. И да, ще я използвам. Точно както ти би го направил… както си го правил, когато е трябвало. — Затворих очи, за да потисна страха. Нямаше да ме нарани… нали? Хрумна ми с шок, че наистина може да ме спре. Ако ми счупи ръката…

Той много бавно сведе глава и опря чело в моето.

— Погледни ме, Клеър — рече много тихо.

Бавно отворих очи и го погледнах. Неговите бяха само на сантиметри от моите; виждах малките златни точици в центъра на ирисите, черния пръстен около тях. Пръстите ми бяха хлъзгави от кръв.

Той пусна ръката ми и докосна леко гърдата ми, като я обхвана за миг.

— Моля те — прошепна и после излезе.

Стоях неподвижна до стената, после бавно се свлякох на пода сред издутите поли, пръстът ми пулсираше в ритъма на сърцето.

* * *

Бях така разстроена от кавгата с Джейми, че не можех да върша нищо. Накрая сложих наметалото си и излязох, тръгнах към хребета. Избягвах пътеката, която водеше към хижата на Фъргъс и надолу към пътя. Не исках да срещам никого.

Беше студено и облачно, лек дъжд пръскаше по голите клони. Въздухът бе натежал от влага; ако температурите паднеха с няколко градуса, щеше да завали сняг. Ако не тази нощ, утре… или следващата седмица. Най-много до месец хребетът щеше да е откъснат от низините.

Трябваше ли да заведа Бриана в Крос Крийк? Каквото и да решеше, може би там щеше да е в по-голяма безопасност?

Вървях през килима от влажни жълти листа. Не. Импулсът ми да мисля, че цивилизацията може да предложи някакви преимущества, не важеше сега. Крос Крийк не можеше да осигури никаква помощ при спешен случай; всъщност Бриана дори можеше да е в голяма опасност от медиците на това време.

Не, каквото и да решеше, тук щеше да е по-добре, с мен. Обгърнах се с ръце под наметалото и свих пръсти, опитвах се да ги стопля, да усетя увереност в допира им.

Моля те, беше казал той. За какво ме молеше? Моля те, не я питай, моля те не го прави, ако те помоли? Но трябваше. Заклевам се в Аполон лечителя… да не унищожавам плода… Е, Хипократ не е бил хирург, нито жена… нито майка. Както казах на Джейми, аз се бях заклела в нещо много по-старо от Аполон лечителя — и тази клетва беше в кръвта ми.

Никога не бях правила аборт, но имах известен опит като стажант в грижите след спонтанен аборт. В редките случаи, когато пациенти искаха това от мен, аз ги препращах към колега. Не че имах нещо против; бях виждала много жени да умират телом или духом от появата на нежелани деца. Ако това бе убийство — а то беше такова, — то аз го смятах за извършено в условията на отчаяна самозащита.

В същото време не можех да се накарам да го направя. Усетът на хирург, който ми даваше знанието за плътта под ръцете ми, ме караше да усещам много силно и живото създание в утробата. Можех да докосна корема на бременна жена и да усетя с пръстите си второто биещо сърце; можех да проследя невидимите извивки на крайник или глава и змиевидната спирала на плацентата, по която шуртеше кръвта, червена и синя.

Не можех да се накарам да унищожа това. Досега; когато вече трябваше да убия своята плът и кръв.

Как? Трябваше да стане оперативно. Доктор Роулинг явно не беше правил подобни процедури; нямаше „лъжица“ за кюретаж, нито тънките инструменти за разтваряне на шийката на матката. Можех да се справя обаче. Една от иглите за плетене от слонова кост, с притъпен връх; скалпелът — извит леко, а смъртоносният му ръб притъпен за деликатната — но не по-малко смъртоносна — работа по изстъргването.

Кога? Сега. Тя вече беше в третия месец; ако щях да го правя, трябваше да стане възможно най-скоро. А и не можех да стоя в една стая с Джейми, докато въпросът не бъде уреден, и да усещам не само моята, но и неговата агония.

Бриана бе завела Лизи в къщата на Фъргъс. Лизи щеше да остане там да помага на Марсали, която трябваше да се оправя с дестилерията, с малкия Джърмейн и с животните, за които Фъргъс не можеше да се грижи с една ръка. Това бе ужасно бреме за осемнайсетгодишно момиче, но тя се справяше, с упоритост и стил. Лизи можеше поне да помага в домакинството и да се занимава с малкото дяволче, за да може майка му да си почива от време на време.

Бриана щеше да се върне преди вечеря. Иън беше на лов с Роло. Джейми… знаех, че няма да се прибере скоро. Щеше да остане малко сам.

Дали сега моментът беше подходящ да я попитам, обаче… след като бе видяла ангелското личице на Джърмейн? Макар че като са замислех, близостта с двегодишно момченце вероятно бе най-подходящият нагледен урок за опасностите на майчинството.

Леко ми олекна от този опит за хумор и се обърнах, като се увих с наметалото срещу силния вятър. Докато слизах по хълма, видях коня на Бриана в кошарата; беше се прибрала. И със свит от ужас стомах, аз тръгнах да я изправя пред трудния избор.

* * *

— Мислих за това — каза тя с дълбока въздишка. — Още щом разбрах. Питах се дали ще можеш да направиш… нещо такова, тук.

— Няма да е лесно. Ще е опасно… и ще боли. Нямам дори лауданум; само уиски. Но да, мога да го направя… ако поискаш. — Насилих се да седя неподвижно, гледах я как върви бавно пред огнището, събрала ръце зад гърба си.

— Трябва да стане с операция — казах аз, не можех да се успокоя. — Нямам необходимите билки, а и те невинаги са надеждни. Операцията поне е… сигурна. — Оставих скалпела на масата; не биваше да има никакви илюзии относно това, което предлагах. Тя кимна на думите ми, но не спря да върви. Също като Джейми, винаги мислеше по-добре в движение.

По гърба ми се спусна струйка пот и аз потреперих. Огънят бе достатъчно силен, но пръстите ми бяха студени като лед. Господи, ако поискаше да го направя, дали щях да мога? Ръцете ми започнаха да треперят от напрежението на чакането.

Накрая тя се обърна и ме погледна, очите ѝ бяха ясни и проницателни под гъстите червени вежди.

— А ти би ли го направила? Ако можеше?

— Ако можех…?

— Веднъж ми каза, че си ме мразила, когато си била бременна. Ако тогава си можела…

— Господи, не и теб! — извиках ужасена. — Не и теб, никога. Просто… — сплетох ръце, за да спра треперенето им. — Не — казах възможно най-категорично. — Никога.

— Но веднъж ми каза — рече тя, като ме гледаше напрегнато. — Когато ми разказваше за татко.

Прокарах ръка по лицето си, опитвах да се концентрирам. Да, наистина ѝ бях казала. Каква идиотка бях.

— Тогава беше ужасно време. Ужасно. Гладувахме, беше война… светът се разпадаше. — Нима нейният не се разпадаше? — Тогава ми се струваше, че няма никаква надежда; трябваше да напусна Джейми и тази мисъл изличаваше всичко друго от съзнанието ми. Но имаше и още нещо.

— Какво?

— Това не беше изнасилване — казах тихо, като срещнах погледа ѝ. — Аз обичах баща ти.

Тя кимна, беше пребледняла.

— Да. Но може да е от Роджър. Ти самата го каза, нали?

— Да, може. Тази възможност достатъчна ли ти е?

Тя сложи ръка на корема си, дългите пръсти се свиха леко.

— Да. Ами, не знам кой е, но… — спря внезапно и ме погледна някак смутена.

— Не знам как ще прозвучи… — Сви рамене, прогонвайки съмнението. — Усетих остра болка, която ме събуди през нощта, няколко дни… след… Бърза, сякаш някой ме пронизва с игла, но дълбоко. — Пръстите ѝ се свиха, юмрукът ѝ се притисна точно над срамната кост, от дясната страна.

— Имплантация — казах тихо. — Когато зиготата се вкоренява в матката. — Когато се оформя връзката между майка и дете. Когато малкото сляпо създание, уникалното единение на яйцеклетка и сперматозоид, се закотвя след опасното пътуване на началото, намира дом за своето съществуване в тялото и започва усилено деленето, извличането на сили от плътта, в която се е закрепило, от връзката, която не принадлежи нито на едната страна, а и на двете. Тази връзка, която не може да бъде прекъсната нито от раждане, нито от смърт.

Тя кимна.

— Беше много странно чувство. Още бях почти заспала, но… ами просто внезапно разбрах, че не съм сама. — Устните ѝ се извиха в лека усмивка при спомена за чудото. — И казах на… на него… — Очите ѝ спряха на моите, все още леко озарени от усмивката. — Казах: „О, това си ти.“ А после пак заспах.

Двете ѝ ръце бяха кръстосани на корема като барикада.

— Мислех си, че е сън. Беше много преди да разбера. Но си го спомням. Не беше сън.

И аз го помнех.

Погледнах надолу и видях под ръцете си не дървения плот на масата, нито сияещото острие, а нежната кожа и съвършеното спящо лице на първото си дете. Фейт, със скосени очи, които така и не се отвориха към светлината на света.

Погледнах към същите тези очи, но вече отворени и изпълнени с разбиране. Видях и това бебе, втората ми дъщеря, жива, розова и сбръчкана, яростна заради мъченията на раждането, така различна от спокойната неподвижност на първата — и великолепна в съвършенството си.

Бяха ми дадени две чудеса, да ги нося под сърцето си, да се родят от тялото ми, да ги държа в ръцете си, отделени от мен и завинаги част от мен. Знаех много добре, че нито смъртта, нито времето, нито разстоянието могат да променят тази връзка, защото аз бях променена от нея, завинаги променена от тази мистериозна връзка.

— Да, разбирам — казах, а после добавих: — Но Бри! — когато мисълта за онова, което би означавало нейното решение, ме връхлетя отново.

Тя ме гледаше свила вежди, с угрижено лице, и със закъснение ми хрумна, че може да приема всичко това като израз на моите собствени съжаления.

Ужасена, че може да си помисли, че не съм я искала или че някога съм пожелавала да я няма, аз пуснах скалпела и посегнах през масата към нея.

— Бри — казах, паникьосана от тази мисъл. — Бриана. Обичам те. Вярваш ли ми, че те обичам?

Тя кимна, без да каже нищо, и протегна ръка към мен. Хванах я като спасително въже, като плацентата, която някога ни свързваше.

Тя затвори очи и за първи път видях блясъка на сълзи по деликатните извивки на миглите ѝ.

— Винаги съм го знаела, мамо — прошепна. Пръстите ѝ се свиха около моите. Видях как другата ѝ ръка се притиска към корема. — От самото начало.

50.

Всичко се разкрива

В края на ноември дните и нощите бяха студени, а дъждовните облаци надвисваха над склоновете над нас. Времето за нещастие не успяваше да потуши лошото настроение на хората; всички бяха изнервени и то по очевидна причина: нямаше никаква вест за Роджър Уейкфийлд.

Бриана още не искаше да каже защо са се скарали; всъщност тя вече почти не говореше за Роджър. Беше взела решението си; нямаше какво да прави, освен да чака и да остави Роджър да вземе своето — ако още не е готов. Все пак виждах на лицето ѝ страха, примесен с гняв, и съмнението се носеше над всички ни като облаците над планините.

Къде беше той? И какво щеше да се случи, когато — или ако — най-сетне се появеше?

Търсех убежище от лошото настроение като преглеждах запасите в килера. Зимата беше много близо; събирането на фураж бе приключило, градините бяха обрани и консервирането бе направено. Лавиците на килера бяха препълнени с чували с ядки, купчини тикви, редици картофи, буркани със сушени домати, круши, кайсии, купи със сушени гъби, пити сирене, кошници с ябълки. Плитки лук и чесън и нанизи сушена риба висяха от тавана; чували с брашно и боб, бурета с осолено телешко и осолена риба, и глинени делви с кисело зеле на пода.

Броях запасите си като катеричка и изобилието ме успокояваше. Каквото и друго да станеше, поне нямаше да гладуваме.

Докато излизах от килера с парче сирене в едната ръка и купа сушен боб в другата, чух чукане по вратата. Преди да извикам, тя се отвори и Иън надникна вътре, оглеждайки предпазливо стаята.

— Бриана няма ли я? — попита той. И тъй като явно я нямаше, не изчака отговор, а влезе и приглади назад косата си.

— Имаш ли огледало, лельо? — попита той. — И гребен?

— Да, разбира се — отвърнах. Оставих храната, взех от скрина малкото си огледало и гребена от коруба на костенурка и му ги подадох. После погледнах лицето му.

То беше неестествено сияйно, слабите бузи бяха порозовели, сякаш ги беше избръснал току-що и търкал чак до разраняване. Косата му, обикновено гъста и упорита туфа, сега бе пригладена назад с някаква мазнина. Обилно напомадена, тя изригваше на непокорен перчем на челото му и го караше да прилича на разярен таралеж.

— Какво си направил с косата си, Иън? — попитах аз. Подуших го и се отдръпнах леко.

— Меча мас — рече той. — Но малко смърди, затова я смесих с ароматен сапун, за да мирише хубаво. — Погледна се критично в огледалото и започна да оправя коафюрата си с леки побутвания с гребена, които ми се струваха печално недостатъчни.

Беше с хубавото си палто, с чиста риза и… нечувано за делничен ден — чисто и колосано шалче на врата, така затегнато, сякаш щеше да го удуши.

— Много си хубав, Иън — казах аз и прехапах вътрешността на бузата си. — Ами… на специално място ли ще ходиш?

— Ами да — отвърна смутено. — Мислех си, че ако ще ухажвам жена, трябва да изглеждам прилично.

Да ухажва? Макар че определено имаше интерес към момичета — и няколко момичета от окръга не криеха интереса си към него, — той беше само на седемнайсет. Мъжете наистина се женеха толкова млади и Иън имаше както земя, така и дял от производството на уиски, но не бях предполагала, че чувствата му са станали толкова силни.

— Разбирам. А… познавам ли младата дама?

Той потърка брадичката си и тя се зачерви още повече.

— Ами да. Тя е… ами Бриана. — Не можеше да срещне погледа ми, но се изчерви силно.

— Какво? — попитах смаяна. Оставих хляба, който държах, и се втренчих в него. — Бриана ли каза?

Той се взираше в пода, но беше стиснал упорито челюст.

— Бриана — повтори. — Дойдох да ѝ предложа брак.

— Иън, не говориш сериозно.

— Напротив — каза той, вирна решително дългата си четвъртита брадичка. Погледна към прозореца и пристъпи от крак на крак. — Тя ще… тя дали скоро ще дойде?

Усетих силна миризма на пот от притеснението му, примесена с миризмата на сапун и меча мас, и видях, че е стиснал ръце в юмруци така силно, че големите кокалчета бяха бели под загорялата кожа.

— Иън — казах, разкъсвана между раздразнението и нежността, — заради бебето на Бриана ли го правиш?

Бялото на очите му просветна, когато ме погледна сепнат. Кимна и размърда смутено рамене в тясното палто.

— Разбира се — рече, сякаш изненадан, че питам.

— Значи не си влюбен в нея? — Знаех добре отговора, но реших, че е най-добре да се каже всичко.

— Ами… не — отговори той и се изчерви още повече. — Но не съм обещан и на друга — побърза да добави. — Така че всичко е наред.

— Не, не е наред — казах твърдо. — Иън, това е много, много мило от твоя страна, но…

— О, не го измислих аз — прекъсна ме той, изненадан. — Чичо Джейми го измисли.

— Какво? — силен, изумен глас извика зад мен и аз се обърнах. Бриана стоеше на прага и се взираше в Иън. Влезе бавно в стаята, стиснала юмруци. Иън отстъпи също толкова бавно и се блъсна в масата.

— Братовчедке — каза той и така отметна глава, че един кичур мазна коса щръкна. Иън го прибра, но той пак щръкна и увисна нахално над окото му. — Аз… ами… аз… — Видя изражението на Бриана и веднага затвори очи. — Аз… дойдох… да изразя… желанието си… да поискам… ръката ти… за светото брачно… тайнство… — каза на един дъх. Вдиша рязко. — Аз…

— Млъквай!

Иън веднага затвори уста. Открехна леко едното си око, сякаш гледаше бомба, която всеки момент ще гръмне.

Бри се втренчи в мен. Дори в сумрачната стая виждах как е изопната устата ѝ и колко червени са бузите ѝ. Върхът на носа ѝ също беше зачервен, дали от студа навън, или от гняв, не знаех.

— Ти знаеше ли за това? — попита ме тя.

— Разбира се, че не! За бога, Бри… — Преди да довърша, тя се завъртя и изтича навън. Видях само как се развяха полите ѝ, когато хукна по склона към конюшнята.

Свалих си престилката и я хвърлих бързо на стола.

— Най-добре да я последвам.

— И аз ще дойда — предложи Иън, не го спрях. Можеше да имам нужда от подкрепление.

— Какво ли ще направи? — попита той, докато пъхтеше след мен по стръмния склон.

— Бог знае. Опасявам се, че скоро ще разберем. — Бях много добре запозната с гнева на Фрейзър. Нито Бри, нито Джейми си изпускаха лесно нервите, но щом го направеха, ги изпускаха напълно.

— Радвам се, че не ме удари — рече с облекчение Иън. — По едно време ми се стори, че ще ме удари. — Изравни се с мен, дългите му крака правеха по-широки крачки, колкото и да бързах аз. Чувах гласовете през отворената горна половина на вратата на конюшнята.

— Защо, за бога, подлагаш горкия малък Иън на подобно нещо? — крещеше възмутено Бриана. — Не съм чувала такова арогантно, безочливо…

— Горкият малък Иън ли? — засегна се Иън. — Ама тя…

— О, безочлив съм, така ли? — прекъсна я гласът на Джейми. Звучеше едновременно нетърпелив и подразнен, но още не гневен. Вероятно щях да успея да предотвратя мащабен сблъсък. Надникнах през вратата на конюшнята и ги видях един срещу друг, втренчени над голяма купчина полуизсъхнала тор.

— А би ли ми казала какво друго можех да сторя? — попита той. — Нека ти кажа нещо, момиче, обмислил съм всеки ерген на петдесет мили наоколо, преди да се спра на Иън. Няма да те омъжа за някой жесток мъж или за пияница, нито пък за бедняк — нито за някой старец, дето може да ти бъде дядо.

Вдигна ръка във въздуха, сигурен знак, че е ядосан, но прави голямо усилие да се успокои. Сниши леко глас, опитваше се да е убедителен.

— Дори се отказах от Тамас Макдоналд, който има много земя и е добър, на твоите години е, но е много дребен и реших, че няма да искаш да застанеш до него пред олтара. Повярвай ми, Бриана, правя всичко по силите си да те задомя.

Бри обаче не се трогна; косата ѝ се беше разпуснала при изкачването и сега се развяваше около лицето ѝ като пламъци на отмъстителен архангел.

— И какво те кара да мислиш, че искам да се омъжа?

Той зяпна насреща ѝ.

— Да искаш ли? — попита невярващо. — Ама какво значение има дали искаш?

— Голямо! — тропна тя по пода.

— Ето тук грешиш, моме — рече той и се обърна да вземе вилата си. Огледа корема ѝ и кимна. — Ти ще родиш дете, което има нужда от име. Времето ти да избираш отдавна свърши.

Заби вилата в купчината тор и прехвърли от нея в количката, заби отново вилата с плавно и икономично движение, добито с годините опит.

— А Иън е много добър и работи усилено — каза Джейми, без да вдига очи. — Има си земя; ще има и моята след време, а това ще…

— Няма да се омъжа за никого! — Бриана се изпъна в целия си ръст, свила юмруци, и говореше така силно, че разбуди прилепите в ъглите на тавана. Едно тъмно телце се откачи от сенките и излетя към сумрака навън, но никой не му обърна внимание.

— Е, тогава сама си избирай — отсече Джейми. — И ти желая късмет!

— Ти… не… ме… слушаш! — каза Бриана през зъби. — Аз съм избрала вече! И казах, че няма… да се омъжа… за никого! — И за по-ясно тропна отново с крак.

Джейми хвърли вилата на купчината. Изправи се и се обърна към Бриана, като търкаше с юмрук челюстта си.

— Така ли. Май съм чувал и майка ти да казва това… в нощта преди сватбата ни. Не съм я питал дали съжалява, че беше принудена да се омъжи за мен, но се лаская от мисълта, че вероятно не е била съвсем нещастна. Сигурно трябва да идеш да си поговориш с нея, а?

— Не е същото! — сопна се Бриана.

— Не, не е — съгласи се Джейми, като овладяваше гнева си. Слънцето вече беше ниско зад хълмовете и изпълваше конюшнята със златна светлина, в която обаче пак се виждаше червенината по кожата му. Все пак той направи опит да говори разумно.

— Майка ти се омъжи за мен, за да си спаси живота… и моя. И това беше много смело от нейна страна, много щедро. Да, знам, че сега не е на живот и смърт, но… имаш ли представа какво е да живееш с клеймото на блудница… или като копеле без баща?

Като видя, че изражението ѝ потрепва леко при тези думи, той продължи и протегна ръка към нея. Говореше нежно.

— Стига, дъще. Не можеш ли да се накараш да го направиш заради детето?

Лицето ѝ се изопна отново и тя отстъпи назад.

— Не — отвърна задавено. — Не мога.

Той отпусна ръка. Виждах и двамата въпреки слабата светлина и забелязах съвсем ясно опасните знаци в присвитите му очи и изопнатите рамене.

— Така ли те е възпитал Франк Рандал, че не можеш да различаваш правилно от грешно?

Бриана се разтрепери цялата, като кон, който е тичал твърде дълго.

— Баща ми винаги правеше най-доброто за мен! И никога не би се опитал да ми причини такова нещо! Никога! Той ме обичаше!

И Джейми наистина си изпусна нервите.

— А аз не те обичам, така ли? Не се опитвам да направя най-доброто за теб, така ли? Въпреки че ти…

— Джейми. — Обърнах се към него и видях, че очите му са почернели от гняв. После се обърнах към нея. — Бри… знам, че не е така… трябва да разбереш…

— Ти се държиш безотговорно, нагло и мислиш само за себе си!

— Ти се безочливо и жестоко копеле!

— Копеле! Наричаш мен копеле, а коремът ти е издут като тиква от детето, което смяташ да обречеш на това цял живот — да го сочат с пръст и да му се подиграват…

— Никой няма да сочи с пръст детето ми, защото ще им счупя пръстите и ще им ги завра в гърлата!

— Ти си безразсъдна глупачка! Нямаш никаква представа как стоят нещата. Ще стане скандал! Хората ще те наричат курва в лицето!

— Нека се опитат!

— О, да се опитат ли? И мислиш, че ще стоя и ще ги слушам?

— Не е твоя работа да ме защитаваш!

Той беше толкова ядосан, че лицето му пребледня като платно.

— Не било моя работа да те защитавам? За бога, жено, кой друг да те защити?

Иън ме дръпна леко за ръката назад.

— Имаш само две възможности, лельо — прошепна в ухото ми. — Или да ги полееш със студена вода, или да дойдеш с мен и да ги оставиш. Виждал съм чичо Джейми и мама да се карат така. Повярвай ми, не искаш да застанеш между двама Фрейзър в такъв момент. Татко каза, че се опитал един-два пъти и имал белези, с които да го докаже.

Погледнах за последно към ситуацията и се отказах. Той беше прав; те бяха настръхнали един срещу друг, с рошави червени коси и присвити очи, като котараци, които се обикаляха, съскаха и се зъбеха. Можех и сламата да подпаля, без да забележат.

Навън ми се стори забележително тихо и спокойно. Козодой пееше в близката горичка, а източният вятър носеше шума на водопада. Когато стигнахме до хижата, вече не чувах виковете им.

— Не се тревожи, лельо — успокои ме Иън. — Ще огладнеят рано или късно.

* * *

Не се наложи да ги чакам дълго; Джейми се появи по склона след няколко минути и без да каже дума, изведе коня си от ограждението, оседла го, качи се и препусна в галоп по пътеката към дома на Фъргъс. Докато гледах след него, Бриана се появи от конюшнята, димяща като парна машина, и тръгна към къщата.

— Какво означава nighean na galladh? — попита ме, когато ме видя до вратата.

— Не знам. — Знаех, но сметнах за по-мъдро да не ѝ казвам.

— Сигурна съм, че не го е мислил — добавих. — Ъъъ… каквото и да означава.

— Ха — изсумтя тя гневно и влезе в къщата. След миг се появи с кошницата за яйцата. Без да каже нищо, тръгна към храстите и зашумоля там като ураган.

Поех си няколко пъти дълбоко дъх и се заех да приготвям вечерята, като проклинах Роджър Уейкфийлд.

Физическото изтощение сякаш поне малко разреди негативната енергия в домакинството. Бриана прекара един час сред храстите и се върна с шестнайсет яйца и по-спокойна физиономия. По косата ѝ имаше листа и тръни, а от вида на обувките ѝ заключих, че е ритала дървета.

Не знаех какво е правил Джейми, но се върна за вечеря, потен и изморен, но външно спокоен. Те нарочно не си обръщаха внимание, което беше истински подвиг за двама души в хижа двайсет на двайсет фута. Погледнах към Иън, който извъртя очи към небето и дойде да ми помогне да пренесем големия супник на масата.

Разговорът на вечеря се ограничаваше до молби за солницата. После Бриана вдигна чиниите и отиде да седне до чекръка, като натискаше педала ненужно силно.

Джейми изгледа гневно гърба ѝ, после вирна глава към мен и излезе. Чакаше ме на пътеката към нужника, когато го последвах след малко.

— Какво да направя? — попита ме без предисловия.

— Извини се — отвърнах.

— Да се извиня? — Косата му сякаш бе щръкнала, може би от вятъра. — Но нищо лошо не съм сторил?

— Е, какво значение има? — попитах вбесена. — Нали ме попита какво да направиш и аз ти казах.

Той издиша силно през нос, поколеба се малко, после се обърна и тръгна към къщата с изопнати рамене — готови за мъченичество или за битка.

— Извинявам се — каза той, застанал над нея.

Изненадана, тя едва не изпусна вълната, но я хвана ловко.

— О… — отвърна изчервена. Свали крак от педала и голямото колело забави въртенето си.

— Не бях прав — каза Джейми и бързо ме погледна. Кимнах му окуражително и той се прокашля. — Не биваше да…

— Няма нищо — каза тя бързо, нетърпелива да приеме извинението му. — Не си… само се опитваше да помогнеш. — Погледна към нишката, която забавяше бяга си между пръстите ѝ. — И аз съжалявам… не трябваше да ти се ядосвам.

Той затвори очи и въздъхна, после ги отвори и изви вежда към мен. Усмихнах се леко и се върнах към работата си — смилах семена от копър в хаванчето.

Джейми издърпа един стол и седна до нея. Тя се обърна към него и спря с ръка чекръка.

— Знам, че искаш да помогнеш. И ти, и Иън. Но не разбираш ли, татко? Трябва да чакам Роджър.

— Но ако му се е случило нещо, някаква злополука…

— Не е мъртъв. Знам, че не е мъртъв. — Тя говореше трескаво, като човек, който иска да промени реалността със силата на волята си. — Той ще се върне. И какво ще стане, ако ме завари омъжена за Иън?

Иън вдигна поглед, щом чу името си. Седеше на пода до огъня, голямата глава на Роло почиваше на коляното му, а жълтите вълчи очи се бяха присвили от удоволствие, докато Иън решеше методично гъстата му козина и вадеше кърлежите и сплъстените косми.

Джейми прокара пръсти през косата си в жест на безсилие.

— Нали пратих вест, след като ми каза за него, a nighean. Изпратих Иън да каже в Крос Крийк и в Ривър Рън, а капитан Фрийман да разпита другите по реката. Изпратих вест и по Дънкан, по цялата долина на Кейп Фиър и на север до Идънтън и Ню Берн, до всички кораби, които плават от Вирджиния към Чарлстън.

Погледна ме, молеше ме за разбиране.

— Какво повече да направя? Този човек го няма никъде. Ако мислех, че има някакъв шанс… — спря и прехапа устна.

Бриана сведе очи към вълната в ръката си и с рязко движение скъса нишката. Остави крайчето ѝ да виси от чекръка, стана и прекоси стаята. Седна до масата с гръб към нас.

— Съжалявам, дъще — каза Джейми по-тихо. Сложи плахо ръка на рамото ѝ, сякаш можеше да го ухапе.

Тя се скова леко, но не се отдръпна. След миг посегна и хвана ръката му. Стисна я леко и я отмести.

— Разбирам. Благодаря ти, татко. — Седеше втренчена в пламъка, лицето и фигурата ѝ бяха напълно неподвижни, но успяваха да излъчват безкрайно отчаяние. Сложих ръце на раменете ѝ и ги разтрих леко, но тя беше като восъчен манекен под пръстите ми — като че ли не усещаше допира.

Джейми се втренчи смръщен в нея, после ме погледна. Стана решително, отиде до лавицата и свали мастилницата и перото. Остави ги на масата с трясък.

— Сетих се нещо. Нека нарисуваме обява и ще я отнеса на Жилет в Уилмингтън. Той може да я отпечата, а Иън и момчетата на Линдзи ще разнесат вестника по брега, от Чарлстън до Джеймстаун. Може пък някой, който не познава Уейкфийлд и не е чувал името му, да го знае по външен вид.

Той изсипа мастило на прах, от желязо и дъбови шикалки, в отрязаната кратуна, която използваше като мастилница, наля малко вода от каната и разбърка с перото мастилото. Усмихна се на Бриана и взе лист хартия от чекмеджето.

— Е, давай, кажи как изглежда твоят човек?

Този призив към действие бе съживил лицето на Бриана. Тя седна по-изправена и усетих как по гръбнака ѝ потече енергия, която се вливаше в пръстите ми.

— Висок — каза тя. — Почти колкото теб, татко. Хората биха го забелязали; те винаги забелязват теб. С черна коса, зелени очи… ярко зелени; това е първото, което забелязваш у него, нали, мамо?

Иън се стресна леко и вдигна глава от кучето.

— Да — казах аз и седнах на пейката до Бриана. — Но може би е по-добре да дадем не просто писмено описание. Бри е добра художничка — обясних на Джейми. — Може да нарисува Роджър по памет, нали, Бри?

— Да! — Тя грабна перото, нетърпелива да опита. — Да, сигурна съм, че мога… вече съм го рисувала.

Джейми ѝ даде перото и хартията, между веждите му имаше вертикални бръчки на леко смръщване.

— А печатарят може ли да отпечата мастилена рисунка? — попитах аз.

— О, да, сигурно. Не е трудно да се направи пресата, ако линиите са ясни. — Говореше разсеяно, втренчен в листа пред Бриана.

Иън отблъсна главата на Роло от крака си и дойде до масата, като гледаше над рамото на Бриана с доста силно любопитство.

Прехапала долната си устна, тя рисуваше чисто и бързо. Високо чело, гъста черна коса, която се издигаше над него, после черните вежди. Рисуваше го в профил; дързък нос, но не крив, с ясна линия, чувствена уста и широка, скосена челюст. Гъсти мигли, дълбоко поставени очи с бръчици от смях, които осейваха силно и красиво лице. Добави плоско ухо, после насочи вниманието си към извивката на черепа, като нарисува гъстата чуплива тъмна коса, която се спуска назад в къса плитка.

Иън издаде задавен гърлен звук.

— Добре ли си, Иън? — погледнах го, но той не се взираше в рисунката — а през масата, в Джейми. Беше изцъклен като прасе на кука.

Обърнах се и видях точно същото изражение на лицето на Джейми.

— Какво става, за бога? — попитах.

— А… нищо. — Мускулите на гърлото му се раздвижиха в конвулсивно преглъщане. Ъгълчетата на устата му потрепнаха, после отново, сякаш не можеше да ги овладее.

— Има нещо! — Притеснена, аз се наведох над масата и хванах китката му, за да усетя пулса. — Джейми, какво има? Да не те стягат гърдите? Лошо ли ти е?

— На мен ми е лошо. — Иън се наведе през масата, сякаш щеше да повърне. — Защото… наистина ли казвате, че… Това — посочи немощно към скицата — е Роджър Уейкфийлд?

— Да — каза Бриана и го погледна объркана. — Иън, добре ли си? Да не си ял нещо развалено?

Той не отговори, а се тръшна тежко на пейката до нея, после хвана главата си с ръце и изстена.

Джейми леко откъсна ръката си от моята. Дори на червената светлина на огъня виждах, че е пребледнял и напрегнат. Ръката му се сви около мастилницата, сякаш търсеше опора.

— Господин Уейкфийлд — каза той внимателно на Бриана. — А случайно… да има и друго име?

— Да — казахме и двете едновременно. Аз спрях, оставих я да обясни и бързо взех бутилката с бренди от килера. Не знаех какво става, но имах ужасното чувство, че брендито ще потрябва.

— … осиновен. Макензи е истинската му фамилия — казваше тя, когато се появих с бутилката. Тя погледна смръщена баща си и братовчед си. — Защо? Да не сте чували нещо за Роджър Макензи?

Джейми и Иън се спогледаха ужасени. Иън прочисти гърлото си. Джейми също.

— Какво? — попита Бриана, наведе се напред, гледаше притеснено ту единия, ту другия. — Какво има? Виждали ли сте го? Къде?

Видях как Джейми стисна зъби, опитваше се да проговори.

— Да — каза внимателно. — Видяхме го. В планината.

— Какво… къде? В тази планина ли? — Тя стана и отблъсна пейката. На лицето ѝ горяха като пламъци притеснение и вълнение. — Къде е той? Какво се е случило?

— Ами — рече отбранително Иън — той каза, че ти е отнел девствеността.

— КАКВО? — Бриана отвори очи така широко, че се видя бялото около ирисите.

— Ами баща ти го попита, за да е сигурен и той призна, че ти е…

— Какво? — Бриана се обърна към Джейми, стиснала юмруци на масата.

— Ами да. Стана… грешка — каза Джейми. Изглеждаше безкрайно нещастен.

— О, сигурна съм! И какво, по дяволите… какво му направи? — Бузите ѝ бяха пребледнели, сините очи хвърляха искри.

Джейми си пое дълбоко дъх. Погледна я право в лицето и стисна челюст.

— Малкото момиче, Лизи, ми каза, че си с дете и че мъжът, който ти го е причинил, е някакъв злодей на име Макензи.

Бриана зяпна, после затвори уста, защото не излязоха думи. Джейми се взираше в нея.

— Ти нали ми каза, че си била насилена, нали?

Тя кимна, отривисто като кукла на конци.

— Ами Иън и момичето били в мелницата, когато Макензи разпитвал за теб. Дойдоха да ми кажат и с Иън го причакахме на поляната над зеления извор.

Бриана най-сетне откри гласа си, макар и с усилие.

— Какво му направи? — попита тя дрезгаво. — Какво?

— Ами беше честен бой — каза все така отбранително Иън. — Аз исках да го застрелям, но чичо Джейми каза не, искаше да го пребие… лично.

— Ударил си го?

— Да, ударих го! — каза Джейми разгневен. — За бога, жено, какво си мислиш, че ще направя с мъжа, който те е използвал така? Нали и ти искаше да го убиеш?

— Само че и той удари чичо Джейми — обади се услужливо Иън. — Беше честна борба.

— Мълчи, Иън — казах аз. Налях два пръста и бутнах чашата към Джейми.

— Но той не… той нали не… — заекна Бриана като пиратка, която се опитва да гръмне. Все пак се разпали и заби юмрук в масата.

— КАКВО СИ МУ НАПРАВИЛ? — изпищя тя.

Джейми примигна, а Иън потрепна. Спогледаха се ужасени.

Сложих ръка на рамото на Джейми и го стиснах леко. Не можех да овладея собствения си глас, когато зададох необходимия въпрос:

— Джейми… уби ли го?

Той ме погледна и лицето му се отпусна леко.

— А… не — каза той. — Дадох го на ирокезите.

* * *

— О, стига, братовчедке, можеше и по-лошо да бъде. — Иън потупваше плахо Бриана по гърба. — Все пак не го убихме.

Тя издаде задавен звук и вдигна глава от коленете си. Лицето ѝ беше бледо и мокро като вътрешността на стрида, косата ѝ се бе залепила по него. Не повърна, нито припадна, но изглеждаше така, сякаш все още може да направи и двете.

— Имахме такова намерение — продължи Иън, като я гледаше леко притеснено. — Аз бях притиснал пищова зад ухото му, но после реших, че е право на Чичо Джейми да му пръсне мозъка, ама той не…

Бриана отново се задави и аз бързо сложих на масата една купа, за всеки случай.

— Иън, наистина не мисля, че тя трябва да чува това сега — присвих очи към него.

— Трябва. — Бриана се надигна, стиснала ръба на масата.

— Трябва да чуя всичко, трябва. — Обърна бавно глава към Джейми, сякаш вратът ѝ бе скован.

— Защо? ЗАЩО?

Той беше блед и не изглеждаше по-добре от нея. Беше се отблъснал от масата и отиде в ъгъла до комина, сякаш се опитваше да се отдалечи от рисунката и нейната прилика с Роджър Макензи Уейкфийлд.

Имаше вид сякаш за нищо на света на иска да отговаря, но го направи:

— Исках да го убия. Спрях Иън, защото куршумът ми се струваше твърде лека смърт — твърде бърза за онова, което е направил. — Пое си дълбоко дъх и видях, че стиска лавицата с перата и хартията така силно, че кокалчетата му са побелели. — Спрях да помисля как да го направя; какво трябва да сторя. Оставих Иън при него и се отдалечих. — Преглътна. Видях как мускулите на гърлото му помръднаха, но той не извърна очи. — Тръгнах през гората и се облегнах на едно дърво, за да се успокои сърцето ми. Мислех, че е най-добре да е буден, но не мислех, че мога да понеса да го чуя да говори отново. Вече беше казал твърде много. Но тогава отново започнах да чувам думите му.

— Какво? Какво каза той? — Дори устните ѝ бяха побелели.

На Джейми също.

— Той каза… каза, че ти си го извикала в леглото си. Каза, че ти… — спря и прехапа силно устна. — Каза, че си го искала, че си го молила да отнеме девствеността ти — каза Иън. Говореше спокойно и гледаше Бриана.

Тя пое дълбоко и накъсано дъх, сякаш се раздираше хартия.

— Така е.

Погледнах неволно към Джейми. Той бе затворил очи, прехапал устна.

Иън възкликна шокирано, а Бриана замахна мълниеносно и го зашлеви през лицето.

Той се отдръпна назад и почти падна от пейката. Хвана се за ръба на масата, за да се изправи.

— Как? — изкрещя, с разкривено от гняв лице. — Как можа да направиш такова нещо? Казах на чичо Джейми, че ти никога не би се държала като курва, никога! Но е вярно, така ли?

Тя се изправи като леопард, бузите ѝ горяха от гняв.

— Майната ти, задръстено говедо! Кой ти дава право да ме наричаш курва?

— Право ли? — заекна той за миг, изгубил дар слово. — Ами ти… той…

Преди да успея да се намеся, тя замахна и стовари юмрук в корема му. Безкрайно изненадан, той седна на пода, отворил уста като сукалче.

Задвижих се, но Джейми беше по-бърз. За по-малко от секунда се озова до нея и хвана ръката ѝ. Тя се извъртя, сигурно искаше да удари и него, но застина. Устата ѝ се движеше безмълвно, сълзи от шок и ярост се стичаха по бузите ѝ.

— Спри се — каза той много студено. Видях как пръстите му се забиха в плътта ѝ и извиках тихо. Той не ми обърна внимание, беше втренчен в Бриана.

— Не исках да повярвам — каза с леден глас. — Мислех си, че го казва само за да се спаси, че не е вярно. Но е било… — като че ли най-сетне осъзна, че я наранява, и пусна ръката ѝ.

— Не можех да отнема живота му, без да съм сигурен — каза той и замълча, взираше се в лицето ѝ. Какво търсеше? Съжаление? Разкаяние? Каквото и да търсеше, откри само кипящ гняв. Лицето ѝ бе ехо на неговото, сините очи пламтяха като неговите.

Неговото лице се промени, когато се извърна.

— Наистина съжалявах — каза той много тихо. — Когато дойдох онази нощ и те видях, съжалявах, че не го убих. Прегръщах те и имах чувството, че сърцето ми изгаря от срам, задето съм се усъмнил в добродетелта на дъщеря си. — Сведе очи и видях следите от зъби по устната му.

— Сега сърцето ми се сви съвсем. Не само задето си била нечиста, но и задето ме излъга.

— Да съм те излъгала? — почти прошепна тя. — Да съм те излъгала?

— Да, излъга ме! — той се извърна рязко към нея. — Легнала си с мъж от похот, а се правиш на изнасилена, когато разбра, че си с дете! Осъзнаваш ли, че само по една случайност не си сложих на душата греха на убийство, и то заради теб?

Тя беше твърде ядосана, за да проговори; видях как гърлото ѝ се издува от думите и знаех, че трябва да сторя нещо, веднага. Преди и двамата да са казали повече.

Но и аз не можех да говоря. Бръкнах сляпо в джоба на роклята си, търсех пръстена. Открих го, извадих го и го хвърлих на масата. Той издрънча по дървото; завъртя се и спря с трополене. Златото заблестя на червената светлина на огъня.

От Ф. на К. с любов. Завинаги.

Джейми го гледаше с напълно безизразно лице. Бриана изхлипа.

— Това е твоят пръстен, лельо — каза Иън. Звучеше замаян и се наведе да го погледне, сякаш не вярваше на очите си. — Твоят златен пръстен. Онзи, който Бонет ти взе в реката.

— Да — казах аз. Коленете ми бяха омекнали. Седнах до масата и сложих ръка върху пръстена, като че ли да отрека присъствието му.

Джейми ме хвана за китката и я вдигна. Взе пръстена, сякаш държеше опасно насекомо.

— Откъде взе това? — попита той почти небрежно. Погледна ме и през мен се стрелна ужас от изражението му.

— Аз ѝ го донесох. — Сълзите на Бриана бяха пресъхнали, изпарени от жегата на гнева ѝ. Тя застана зад мен и ме стисна за раменете. — Не смей да я гледаш по този начин!

Той погледна към нея, но тя не трепна; само ме стисна по-силно и пръстите ѝ се забиха в раменете ми.

— От къде го взе? — попита той отново, почти шепнешком. — От къде?

— От него. От Стивън Бонет. — Гласът ѝ трепереше, но от гняв, не от страх. — Когато… той… ме… изнасили.

Лицето на Джейми внезапно се разпадна, сякаш в него избухна експлозия. Аз изпъшках и посегнах към него, но той се извъртя и застина с гръб към нас, насред стаята.

Усетих как Бриана се изопва, а Иън казва глупаво: Бонет?

Чух тиктакането на часовника на бюфета, усетих течението от вратата. Осъзнавах всичко това смътно, но виждах единствено Джейми.

Отблъснах пейката и се изправих. Той сякаш се беше вкоренил в пода, стискаше юмруци до корема си като прострелян човек, който се опитва да задържи изсипването на вътрешностите.

Трябваше да направя нещо, да кажа нещо. Трябваше да им помогна, да се погрижа за тях. Но не можех да сторя нищо. Не можех да помогна на единия, без да предам другия — вече бях предала и двамата. Бях предала честта на Джейми, за да го опазя и така бях навредила на Роджър и бях съсипала щастието на Бриана.

Вече не можех да отида нито при единия, нито при другия. Можех само да стоя там и да усещам как сърцето ми се разбива на малки назъбени парченца.

Бри ме пусна и заобиколи тихо масата, прекоси стаята и застана пред Джейми. Гледаше го право в лицето, нейното бе застинало като мрамор, студено като на светица.

— Проклет да си — каза тя едва чуто. — Проклет да си, копеле. Съжалявам, че изобщо те срещнах.

Единадесета част

Pas du Tout[44]

51.

Предателство

Октомври 1769 г.

Роджър отвори очи и повърна. Парещият поток на жлъчния сок шуртеше през носа му, а струйките повръщано се стичаха по косата му, но те бяха нищо в сравнение с агонията в главата и слабините му.

Някакво въртеливо движение го разклати и изпрати калейдоскоп цветове от слабините към мозъка му. Миризма на влажно зебло изпълни носа му. После един глас заговори някъде наблизо, безформена паника разцъфна сред цветовете.

„Глориана“! Бяха го хванали! Той се надигна по рефлекс, но веднага усети изгаряща болка в слепоочията — възпря го и нещо усукано около китките му. Вързан, беше вързан в трюма.

Паниката разцъфна черна в ума му. Бонет. Бяха го хванали, бяха взели камъните. А сега щяха да го убият.

Размърда се конвулсивно, дърпаше китките си, стиснал зъби от болката. Палубата поддаде под него със сепнато сумтене и той се стовари тежко надолу.

Повърна отново, но стомахът му беше празен. Ребрата му стържеха при всеки спазъм по увитите с платнища вързопи, върху които лежеше. Не бяха платна; не беше в трюм. Не беше „Глориана“, не беше кораб. Беше кон. Беше вързан за ръцете и краката и проснат по корем на гърба на проклет кон!

Конят измина още няколко крачки и спря. Гласове мърмореха, ръце посегнаха към него, после бе смъкнат грубо и падна на крака. Свлече се веднага, неспособен да стои прав, нито да омекоти падането си.

Лежеше превит на земята, концентриран в дишането си. Сега, когато го нямаше клатенето, беше по-добре. Никой не го закачаше и постепенно започна да осъзнава обкръжението си.

Но това не му помогна много. Под бузата му имаше мокри листа, хладни, със сладникава миризма на гнило. Открехна предпазливо единия си клепач. Небе над него, невъзможно наситен цвят — между синьо и лилаво. Шум на дървета и на течаща вода.

Всичко като че ли се въртеше бавно около него, болезнено ярко. Затвори очи и притисна ръце към земята.

Господи, къде съм? Гласовете говореха небрежно, думите се губеха в тропота и цвиленето на коне. Той слушаше напрегнато, но не можеше да разбере нищо. За миг се паникьоса от това; дори не можеше да различи езика.

Имаше голяма, болезнена цицина зад едното ухо, и още една на тила. Слепоочията му пулсираха от болка; беше ударен силно… но кога? Дали ударите бяха разкъсали кръвоносни съдове в мозъка и го бяха лишили от способността да разбира думите? Отвори очи изцяло и — безкрайно предпазливо — се превъртя по гръб.

Едно четвъртито кафяво лице погледна към него, без особен интерес, после към коня.

Индианци. Шокът бе така силен, че за миг забрави за болката и рязко седна. Ахна и опря глава в коленете си, затвори очи, за да не припадне отново. Кръвта бумтеше в главата му.

Къде беше? Захапа коляното си, стисна плата между зъбите си, опитваше да се спомни. Фрагменти от образи се завърнаха, но упорито не искаха да се слеят в нещо смислено.

Скърцане на дъски и миризма на трюм. Ослепяващо слънце през стъклени прозорци. Лицето на Бонет и дишането на китовете в мъглата, малко момченце на име… на име…

Ръце, стиснати в тъмното и миризма на хмел. За да те почитам с тялото си…

Бри. Бриана. Студена пот се спусна по бузата му и мускулите на челюстта му го заболяха от стискането. Образите подскачаха из ума му като мухи. Лицето ѝ, лицето ѝ, не трябва да го пуска да си отиде!

Не нежно, не нежно лице. Прав нос и студени сини очи… не, не студени…

Ръка на рамото му го изтръгна от измъченото преследване на спомените и го върна в настоящето. Беше индианец, с нож в ръка. Скован от объркване, Роджър просто го гледаше.

Индианецът, на средна възраст, с кост в черната коса, изглеждаше като човек, който не си поплюва. Хвана Роджър за косата и наклони главата му напред-назад, като го оглеждаше критично. Объркването се изпари, когато Роджър си помисли, че всеки миг ще го скалпират.

Хвърли се назад и изрита индианеца в коленете. Мъжът се преви и извика от изненада, а Роджър се претърколи, скочи и хукна да се спасява.

Тичаше като пиян паяк, с разкрачени крака и залитайки към дърветата. Сенки, убежище. Зад него се чуха викове и шум от бягащи по листата крака. После нещо го препъна и той се просна по очи с тътен.

Изправиха го, преди да си е поел дъх. Нямаше смисъл да се бори; те бяха четирима, включително онзи, когото беше изритал. Сега той се приближаваше куцукайки, още държеше ножа.

— Няма нарани те! — каза намръщено. Зашлеви Роджър през лицето, после се наведе и отряза връвта на китките му. Изсумтя силно, обърна се и тръгна към конете.

Двамата мъже, които държаха Роджър, веднага го пуснаха и се отдалечиха. Оставиха го да се олюлява като фиданка на вятъра.

Чудесно — помисли си той унило. — Не съм мъртъв. Какво става, по дяволите?

Като не получи отговор отникъде, той прокара ръка по лицето си и откри няколко рани, които беше пропуснал. После се огледа.

Стоеше на малка поляна, обграден от огромни дъбове и други оголели дървета; земята бе покрита с кафяви и жълти листа, а катеричките бяха оставили купчини шапчици на жълъди и черупки от ядки. Той беше в планина; наклонът на земята ясно показваше това, както студеният въздух и наситеният цвят на небето му показваха, че наближава залез.

Индианците — четирима мъже — не му обръщаха никакво внимание и устройваха лагер, без да поглеждат към него. Той облиза сухите си устни и пристъпи предпазливо към малко поточе, което бълбукаше над покрити с водорасли камъни на няколко стъпки оттам.

Напи се с вода, която беше толкова студена, че му изтръпнаха зъбите; почти всички от едната страна на устата му се клатеха, а бузата му бе дълбоко разкъсана отвътре. Изплакна лицето си с усещане за дежа вю. Малко по-рано се беше мил и пил вода в такъв студен поток, който течеше по смарагдови камъни…

Фрейзърс Ридж. Седна на пети и споменът се върна на огромни, грозни откъслеци.

Бриана и Клеър… и Джейми Фрейзър. Внезапно объркващият образ, който търсеше така отчаяно, се появи неканен; лицето на Бриана с широките скули, сините скосени очи над дългия прав нос. Но лицето на Бриана остаряло, бронзово, по-грубо, с по-изсечени черти, мъжки черти, изострени от опита, сини очи, които са почернели от убийствен гняв. Джейми Фрейзър.

— Проклет гадняр — каза тихо Роджър. — Шибан, проклет гадняр. Опита се да ме убиеш.

Първото чувство бе на изумление — но гневът бързо го последва.

Вече си спомни всичко; срещата на полянката, есенните листа като огън и мед и пламтящият мъж сред тях; тъмнокосият младеж — кой беше, по дяволите? Боят — докосна болезненото място под ребрата си и изкриви лице — и краят му — той лежи проснат на листата, сигурен, че ще бъде убит.

Е, не го убиха. Смътно си спомняше, че мъжът и момчето спореха над него — единият искаше да го убият, а другият не, — но не знаеше кой какво казваше. После единият го изрита отново и той не помнеше нищо повече.

А сега… огледа се. Индианците бяха запалили огън и бяха сложили над него глинено гърне. Никой не му обръщаше никакво внимание, макар да беше сигурен, че добре съзнават присъствието му.

Вероятно го бяха взели от Фрейзър и момчето — но защо? По-вероятно Фрейзър го беше дал на индианците. Мъжът с ножа му каза, че няма да го наранят. Тогава какво щяха да го правят?

Огледа се. Скоро щеше да се стъмни; сенките под дъбовете се сгъстяваха.

И какво? Ще се измъкнеш по тъмно и къде ще идеш? Единствената посока, която познаваш, е надолу. Индианците явно не му обръщаха внимание, защото бяха уверени, че няма къде да иде.

Пренебрегвайки неприятната истина на това наблюдение, той се изправи. Едно по едно. Това бе последното, което искаше да прави в момента, но мехурът му щеше да се пръсне. Пръстите му бяха непохватни и тромави, покрити със засъхнала кръв, но успя да развърже бричовете си.

Първото усещане бе на облекчение; не беше толкова зле, колкото се чувстваше. Беше много натъртен, по плахото опипване показа, че всичко е общо взето в добро състояние.

Едва когато се обърна към огъня, простото облекчение се превърна в гняв, така чист и ослепителен, че успя да прогори болката и страха. На дясната му китка имаше черен овал — отпечатък от палец, ясен и подигравателен, като подпис.

— Господи — каза много тихо. Гневът гореше силно в стомаха му. Усещаше горчивия му вкус в устата си. Погледна към склона зад себе си, не знаеше дали това е Фрейзърс Ридж.

— Чакай ме, копеле — каза под нос. — Чакайте ме и двамата. Връщам се.

* * *

Не веднага обаче. Индианците му позволиха да сподели храната им — нещо като яхния, която загребваха с ръце въпреки че бе почти вряла, — но иначе не му обръщаха внимание. Той се опита да говори с тях на английски, на френски — дори на малкото немски, който знаеше, но не получи отговор.

Обаче преди да легнат, го вързаха; глезените му бяха омотани, а на врата му сложиха примка, вързана за китката на един от тях. Дали от безразличие, или защото нямаха, но не му дадоха одеяло и той цяла нощ трепери, свит близо до гаснещия огън.

Не мислеше, че ще може да заспи, но спа, изтощен от болката. Спа неспокойно обаче, сънува жестоки, несвързани сънища, прекъсвани от постоянното усещане, че го душат.

На сутринта тръгнаха отново. Този път не беше на коня, а вървеше, колкото можеше по-бързо; примката остана да виси на врата му, но едно късо въже свързваше китката му към хамута на един от конете. Препъваше се и падна няколко пъти, но успя да се изправи въпреки синините и болките в мускулите. Имаше чувството, че просто ще го влачат, ако не се изправи.

Те пътуваха на север; ориентира се по слънцето. Не че това му помогна много, тъй като нямаше представа откъде са го взели. Все пак не можеха да са много далече от Фрейзърс Ридж; едва ли е бил в безсъзнание повече от няколко часа. Погледна към копитата на конете до него, опита се да прецени скоростта им. Не повече от две-три мили в час; успяваше да ги следва без голямо усилие.

Ориентири. Не знаеше къде го водят — или защо, — но ако щеше да се връща, трябваше да запомни формата на терена, по който минаваха.

Скала, висока към четиридесет фута и обрасла с храсталаци, разкривена райска ябълка, която стърчи от пукнатина в скалата като изскачащо от кутия човече, покрита с ярки оранжеви топки.

Стигнаха до билото на хълма и пред тях се разкри смайваща гледка на далечни планини; три остри върха, скупчени заедно на фона на пламтящото небе, левият по-висок от другите два. Можеше да запомни това. Поток — или река? — който се спуска през малка клисура; прекараха конете през плитък брод, а Роджър подгизна до кръста в ледената вода.

Пътуването продължи с дни, все на север. Похитителите му не говореха с него и на четвъртия ден той осъзна, че започва да губи представа за времето, изпада в нещо като полусънен транс, надмогнат от умората и тишината на планините. Дръпна дълга нишка от подгъва на палтото си и започна да прави възли по нея, по един възел за всеки ден, както за да се задържи някак за реалността, така и като груб метод да прецени изминатото разстояние.

Щеше да се върне. Каквото и да му струваше, щеше да се върне на Фрейзърс Ридж.

* * *

На осмия ден видя своя шанс. Бяха вече високо в планините. Бяха прекосили един проход предния ден и сега се спускаха по стръмен склон. Понитата сумтяха, пристъпваха бавно и внимателно, а товарите на гърбовете им скърцаха и се поклащаха.

После отново тръгнаха нагоре и понитата забавиха ход още повече, защото земята стана много стръмна. Роджър успя да избърза напред, изравни се с едно от понитата и се хвана за хамута, като остави дребното яко животно да го влачи.

Индианците бяха слезли от седлата и водеха понитата. Той присви очи към дългия черен кичур коса на гърба на мъжа, който водеше понито, за което се беше хванал. Държеше се с една ръка; с другата ровеше под платнищата и човъркаше въжето, което го свързваше с хамута.

Лека-полека конопът се разнищи, вече само една нишка го свързваше с понито. Изчака, пот се стичаше по ребрата му от страх и от усилието на изкачването. Отхвърляше възможност след възможност, притесняваше се, че се бави твърде много, че ще спрат да направят лагер или мъжът, който води понито му, ще се обърне, ще го види и ще се сети да провери.

Но те не спряха и онзи не се обърна. Там — помисли си и сърцето му заби по-бързо, като видя, че първото пони от колоната излиза на тясна пътека по хълма. Под пътеката земята се спускаше стръмно и се изравняваше след около шест стъпки. Отдолу имаше гъста гора, идеална за скривалище.

Едно пони, после следващото тръгнаха по тясната пътека, като пристъпваха с огромна предпазливост. Третото — и дойде ред на понито на Роджър. Той се притисна до него, усети сладникаво-киселата миризма на потта му. Една стъпка, още една и вече бяха на тясната пътека.

Дръпна рязко въжето и скочи. Стовари се силно, потъна до коленете, скочи и хукна надолу. Обувките му излетяха и останаха зад него. Той нагази в малък поток, издрапа по брега му на четири крака, изправи се и хукна.

Чу викове зад себе си, после тишина. Знаеше, че го преследват. Нямаше обаче сили за губене; те също.

Пейзажът се плъзна около него като размазано петно от листа и камъни, когато завъртя глава, за да намери някакво скривалище. Избра брезова горичка, хукна през нея и се спусна по наклонена морава. Плъзна се по мократа трева, босите му крака се удряха в корени и камъни. В другия край спря за миг, да погледне назад. Бяха двама; видя тъмните им глави сред листата.

Втурна се в друга гора и после отново хукна на зигзаг през поле от камъни. Дъхът излизаше с мъка от гърлото му. Една полза от проклетото минало, помисли си мрачно, развиваше дробовете си. После вече нямаше време за мислене — нямаше друго, освен сляп инстинкт за бягство.

Отново надолу, препъваше се по влажната, напукана, висока поне двайсет фута скала, като се хващаше за растенията, докато се свличаше покрай тях, раздиран от корени. Ръцете му потъваха в калта, пръстите му се удряха в невидими скали. Стовари се тежко на дъното и се преви задъхан.

Един от тях беше след него, спускаше се по скалата. Роджър махна примката, която още висеше на врата му, и шибна силно с нея индианеца през ръцете. Индианецът се изпусна, плъзна се надолу и се приземи настрани. Роджър нахлузи примката на главата му и дръпна силно, после избяга, а мъжът остана на колене — давеше се и дърпаше въжето около врата си.

Дървета. Трябваше да намери укритие. Прескочи един паднал дънер, препъна се, претърколи се и хукна отново. Нагоре, към горичка смърчове. Сърцето му биеше силно, той заби крака и запълзя по склона.

Хвърли се в смърчовете, като се пазеше от убождането на милиони иглички, на сляпо, със затворени очи срещу шибащите го вейки. После земята изчезна под него и той полетя сред въртоп от небе и клони.

Падна, преви се и дъхът му излетя; едва успя да се свие и да продължи да се търкаля, като изтръгваше камъни и фиданки, вдигаше дъжд от пръст и паднали иглички, подскачаше и се блъскаше към дъното.

Стовари сред плетеница от стъбла, увисна за момент, после се плъзна надолу и се стовари с тътен. Замаян и окървавен, първо остана неподвижен, след това се извъртя болезнено настрани и избърса пръстта и кръвта от лицето си.

Огледа се. Те бяха там. Двама, на върха на хълма, и се спускаха внимателно покрай скалния ръб, от който бе паднал.

Тръгна на четири крака през стъблата и запълзя с всички сили. Вейки се превиваха, острите им краища се забиваха в него, от по-високите клони се вдигаха каскади от прах, мъртви листа и насекоми, докато си проправяше път напред, през нагъсто израсналите стъбла, усукваше се и се обръщаше, търсейки пролуки.

Ад — това бе единствената му свързана мисъл. После осъзна, че това е по-скоро описание, отколкото проклятие. Това бе ад от рододендрони. Щом го осъзна, забави бягството си — ако пълзенето с десет крачки на час можеше да се нарече „бягство“.

Подобният на тунел отвор, в който се бе озовал, беше твърде тесен, за да може да се обърне, но виждаше зад себе си, като извиваше врат назад. Нямаше нищо; нищо във влажния и мъглив мрак, озаряван само от слаба разсеяна светлина, в която се въртяха прашинки. Нищо не се виждаше, освен стъблата и клоните на рододендроните.

Треперещите му крайници поддадоха и той се свлече на земята. Полежа там за миг, свит между стъблата, като вдишваше миризмата на гнили листа и влажна земя.

— Нали искаше прикритие, приятел? — промърмори на себе си. Започваше да изпитва болка. Беше разкъсан, кървеше от няколко места. Дори в смътната светлина виждаше, че пръстите му са съвсем разранени.

Опита се бавно да прегледа щетите, като се ослушваше за шум от преследвачите си. Нищо чудно — нямаше такъв. Беше чул да говорят за адските рододендрони в кръчмите из Крос Крийк; един почти се хвалеше как ходил на лов и кучето му подгонило една катерица из огромните плетеници и се загубило завинаги.

Роджър се надяваше тези истории да са силно преувеличени, макар че нещата не изглеждаха обнадеждаващи. Светлината не идваше от конкретна посока. Накъдето и да погледнеше, беше все същото. Увиснали студени, дебели листа, дебели стволове и тънки клони, преплетени в почти непроницаема мрежа.

С лека паника осъзна, че няма представа от коя посока е навлязъл в гъсталака.

Сведе глава между коленете си и пое дълбоко дъх, опитваше се да мисли. Добре, едно по едно. Десният му крак кървеше силно от дълбока рана отстрани на стъпалото. Свали разкъсаните си чорапи и с единия превърза крака си. Нищо друго не изглеждаше толкова зле, че да има нужда от превръзка, освен плитката рана на скалпа му; от нея явно още течеше кръв, защото беше лепкава и влажна на пипане.

Ръцете му трепереха; едва успя да върже другия чорап на главата си. Все пак това действие го накара да се почувства по-добре. Поне засега. Беше изкачил безброй върхове в Шотландия, каменисти, голи върхове, и неведнъж се бе губил сред канарите и храстите.

Ако се изгубиш в пустошта, обикновено се препоръчваше да не мърдаш повече; да чакаш някой да те намери. Тук това обаче не важеше, тъй като единствените, които можеха да го открият, бяха преследвачите му.

Погледна нагоре, през плетениците на клоните. Видя малко парченце небе, но рододендроните се издигаха поне на четири метра над главата му. Нямаше начин да се изправи; едва успяваше да седи под преплетените клони.

Не можеше да разбере колко голям е точно този ад; докато вървяха през планините бе видял цели склонове, покрити с изтравниче, долини, пълни със зелени рододендрони, като само няколко дървета се издигаха над морето от листа.

Но бяха минали и покрай малки плетеници, които бяха дълги едва стотина стъпки. Знаеше, че е относително близо до единия край, но това не му помагаше, тъй като нямаше представа в коя посока е този край.

Осъзна, че му е много студено, ръцете му трепереха. Шок, помисли си смътно. Какво се правеше при шок? Топли течности, одеяла. Бренди. Да, точно така. Да вдигне крака. Това поне можеше да направи.

Издълба малка дупка и се отпусна в нея, като натрупа лепкавите, полуизгнили листа по гърдите и раменете си. Опря пети на чатала между два клона и затвори очи, треперещ.

Нямаше да тръгнат след него. Защо да го правят? По-добре да изчакат, ако не бързаха. Той накрая щеше да излезе — ако все още бе в състояние. Всяко движение тук долу щеше да разклати листата горе и да издаде местоположението му. Те просто щяха да чакат следващия му ход. Парченцата небе бяха наситено сини сапфири; още беше следобед. Щеше да изчака до мръкнало, преди да тръгне.

Притиснал ръце до гърдите си, той си наложи да си почине, да мисли за нещо друго. Бриана. Нека мисли за нея. Без гняв или изумление; не беше време за това.

Нека се преструва, че всичко между тях е като в онази нощ, тяхната нощ. Тя лежи топла до него в тъмното. Ръцете ѝ, така искрени и любопитни, докосват нетърпеливо тялото му. Щедростта на голотата ѝ, отдадена с готовност. И неговото мимолетно, погрешно убеждение, че всичко в света завинаги ще е наред. Постепенно треперенето му отслабна и той заспа.

Когато се събуди, луната бе изгряла; виждаше светлината ѝ в небето, но не и нея самата. Още беше скован и измръзнал, всичко го болеше. Беше и гладен и отчаяно жаден. Е, ако успееше да се измъкне от тази плетеница, поне можеше да намери вода; в тези планини навсякъде имаше поточета. Обърна се бавно и непохватно, като костенурка, паднала на корубата си.

Нямаше значение накъде ще тръгне. Запълзя отново, провираше се през пролуките, чупеше клони и се опитваше да се движи в права линия. Едно нещо го плашеше повече от мисълта за индианците: лесно можеше да се изгуби, докато се движеше на сляпо в този лабиринт. Можеше да обикаля в кръг до безкрай, пленен тук завинаги. Историите за изгубените ловни кучета вече не му се струваха преувеличени.

Някакво малко животно пробяга по ръката му, той потрепна и удари главата си в клоните. Стисна зъби и продължи, напредваше с по няколко сантиметра. Щурчета пееха около него, безброй тихи шумове показваха, че обитателите на този ад не се радват на присъствието му. Не виждаше абсолютно нищо; мракът бе почти катраненочерен. Имаше едно хубаво нещо обаче: усилието го сгря; пот жилеше раната на главата му и капеше по брадичката му.

Когато спираше да си поеме дъх, се ослушваше внимателно — за шум от преследвачите или за да установи някак местоположението си, но не чуваше нищо, освен крясък на птица или шумоленето на листата над главата му. Избърса потното си лице с ръкав и продължи.

Не знаеше колко дълго се е движил така, когато стигна до скала. По-скоро се заби с главата напред в нея. Олюля се назад, стиснал главата си и скърцайки със зъби, за да не извика.

Примигвайки от болка, той заобиколи скалата. Близо до нея растеше дебело стебло и раменете му заседнаха в тясното пространство. Заусуква се, замята се, накрая се изстреля напред и се стовари по лице.

Надигна се нестабилно на ръце и осъзна, че вижда ръцете си. Вдигна глава изумен.

Главата и раменете му стърчаха на открито пространство. Не само открито, но и празно. Той бързо се замята напред, за да излезе от клаустрофобичната хватка на рододендроните.

Изправи се на откритото пред скала, която се издигаше в единия край на малка поляна. Наистина беше поляна; нищо не растеше по нея, беше покрита с мека пръст. Изумен, той се обърна бавно и вдиша дълбоко студения свеж въздух.

— Господи! — възкликна тихо. Полянката бе овална, опасана от изправени камъни, като единият край на овала стигаше до скалата. Камъните бяха разпределени равномерно по кръга; няколко бяха паднали, а други бяха изтръгнати от местата си от натиска на корените и стъблата зад тях. Виждаше и гъстата черна маса на рододендроните между камъните, но в периметъра на кръга нямаше нито едно растение.

Усети как цялото му тяло настръхва, докато вървеше бавно към центъра на кръга. Не можеше да бъде — но факт. И защо не? Ако Гейлис Дънкан бе права… обърна се и видя на лунната светлина някакви рисунки по скалата.

Приближи се да ги разгледа. Бяха няколко петроглифа, някои колкото дланта му, а други високи почти колкото него; спираловидни форми и нещо като приведен мъж, танцуващ — или умиращ. Почти затворен кръг, който приличаше на змия, гонеща опашката си. Предупредителни знаци.

Отново потрепери и ръката му посегна към шева на бричовете. Още бяха там: двата скъпоценни камъка, за които бе рискувал живота си, малките паспорти към сигурността — поне така се надяваше — за него и за Бриана.

Нищо не се чуваше; нито жужене, нито бръждене. Есенният въздух беше студен, лек вятър разклащаше листата на рододендроните. По дяволите, коя дата беше? Не знаеше, отдавна бе изгубил следите на времето. Обаче се беше разделил с Бриана в Уилмингтън в началото на септември. Отне му доста повече време, отколкото предполагаше, да открие Бонет и да намери възможност да открадне камъните. Сигурно сега бе краят на октомври — празникът Самайн, Денят на Вси светии, наближаваше или тъкмо беше отминал.

Дали този пръстен също зависеше от тези дати?

Предполагаше, че е така; ако линиите на силата на земята се променяха с въртенето ѝ около слънцето, значи всички проходи трябваше да се отварят и затварят при промяната.

Пристъпи по-близо до скалата и го видя; отвор близо до основата ѝ, цепнатина в камъка, вероятно пещера. По него пробяга хлад, който нямаше нищо общо със студения нощен вятър. Пръстите му се свиха върху малката твърда издутина на камъните. Не чуваше нищо; дали беше отворен? Ако беше…

Път за бягство. Можеше да е това. Но бягство към кога? И как? Думите от заклинанието на Гейли кънтяха в главата му. Гранатите са любов на шията ми; аз ще бъда вярна.

Вярна. Да се опита да избяга оттук означаваше да изостави Бриана. А тя не беше ли го изоставила?

— Не, проклет да съм, ако е така! — прошепна на себе си. Имаше някаква причина за стореното от нея, сигурен беше.

Тя е открила родителите си; сега е на сигурно място. Но нали заради любовта една жена напускаше родителите си и отиваше при съпруга си. Сигурността вече нямаше значение, важна беше единствено любовта. Ако бе мислил за сигурността, нямаше да прекоси ужасната бездна заради нея.

Дланите му се потяха; усещаше влажната тъкан на бричовете под пръстите си, които бяха разранени и пулсираха. Направи още една крачка към процепа в скалата, втренчен в катранения мрак. Ако не пристъпеше навътре… можеше да стори само две неща. Да се върне в задушаващата прегръдка на рододендроните или да се опита да се покатери по скалата.

Наклони глава назад, за да прецени височината ѝ. Тя се извисяваш над него безлика в тъмното, силуетът ѝ се очертаваше на озареното от луната небе. Нямаше време да измисли нищо, защото въжената примка се спусна леко през главата му и стегна ръцете му към тялото.

52.

Изоставяне

Ривър Рън, декември 1769 г.

Беше валяло и скоро щеше да завали отново. Капки вода потрепваха по цветчетата на мраморните якобитски рози на гробницата на Хектор Камерън, а тухлената пътека бе потъмняла от влагата.

Semper Fidelis — пишеше под името и датите. Веднъж бе излизала с един морски кадет; тези думи бяха гравирани на пръстена, който той се опита да ѝ подари. Верен завинаги. А на кого бе верен Хектор Камерън? На жена си? На своя принц?

Не беше говорила с Джейми Фрейзър от онази нощ. Нито той с нея. Не и от последния миг, когато от страх и ярост тя му бе изкрещяла: „Баща ми никога не би казал такова нещо!“ Все още виждаше лицето му, когато тя изрече последните си думи към него; щеше ѝ се да можеше да го забрави. Той се бе извърнал безмълвно и излезе от къщата. Иън стана и тихо го последва; и двамата не се върнаха тази нощ.

Майка ѝ остана с нея, за да я утешава и гали по главата, да ѝ шепне успокоително, докато тя ту се разгневяваше отново, ту пак започваше да плаче. Но дори докато майка ѝ държеше главата ѝ в скута си и бършеше лицето ѝ с мокри кърпи, Бриана усещаше, че част от нея копнее да е с онзи мъж, копнее да го последва, да успокои него. И го обвиняваше и заради това.

Главата ѝ пулсираше от усилието да запази каменно изражение. Не смееше да отпусне мускулите на очите и челюстта си, докато не се увери, че са тръгнали; иначе можеше лесно да рухне.

Не го направи; не и след онази нощ. След като се съвзе, увери майка си, че е добре и я накара да си легне. А тя самата седя до зазоряване с пламтящи от гнева и дима очи и рисунката на Роджър на масата пред нея.

Той се върна призори и извика майка ѝ, без да погледне към нея. Прошепна нещо в двора и майка ѝ се върна с изопнато от тревога лице, за да ѝ събере нещата.

После той я доведе тук, през планината към Ривър Рън. Тя искаше да отиде с тях, искаше веднага да тръгне да търси Роджър, без да се бави и миг повече. Но той беше непреклонен, майка ѝ също.

Беше късен декември и зимните снегове лежаха дебели по склоновете на планините. Тя бе вече почти в четвърти месец; коремът ѝ беше видимо издут. Не се знаеше колко дълго ще продължи пътуването и тя неохотно се съгласи, че не иска да ражда в планината. Можеше да се възпротиви на майка си, но не и когато тя бе подкрепена от неговата упоритост.

Опря чело на хладния мрамор на мавзолея; денят беше студен, пръскаше дъжд, но лицето ѝ бе горещо и подпухнало, сякаш имаше треска.

Постоянно го чуваше и виждаше. Лицето му, разкривено от гняв, с остри черти като маска на дявол. Гласът му, груб от ярост и отвращение, който я обвиняваше — обвиняваше нея! — за загубата на неговата проклета чест!

— Твоята чест! — попита тя невярващо. — Твоята? Всичко стана заради твоята шибана чест.

— Не смей да ми говориш така! Макар че, ако ще говорим за шибане…

— Ще говоря каквото си искам! — изрева тя, удари с юмрук по масата и чиниите изтракаха.

Тя продължи така. Той също. Майка ѝ се опита да ги спре един-два пъти — Бриана потрепна при спомена за ужаса в златните очи на Клеър, — но и двамата не ѝ обърнаха внимание, твърде погълнати от свирепостта на взаимното си предателство.

Майка ѝ ѝ бе казала веднъж, че има шотландски темперамент — бавно се разгаря, но гори дълго. Сега тя знаеше откъде го е взела, но това не ѝ помагаше.

Опря скръстените си ръце на гробницата и положи лицето си върху тях, вдишвайки лекия дъх на вълна. Той ѝ напомни за плетените пуловери на баща ѝ, на истинския ѝ баща, помисли си и отново я заля усещането за сиротност.

— Защо трябваше да умираш? — прошепна на влажната вълна. — О, защо? — Ако Франк Рандал не бе умрял, нищо от това нямаше да се случи. С Клеър още щяха да са там, в къщата в Бостън, семейството ѝ и животът ѝ щяха да са непокътнати.

Но баща ѝ си отиде, заменен от един жесток непознат; мъж, който имаше нейното лице, но не можеше да разбере сърцето ѝ; мъж, който ѝ бе отнел и семейството, и дома, и не се задоволи само с това, но ѝ отне и любовта и сигурността, като я остави сиротна в тази странна и жестока земя.

Тя придърпа шала на раменете си, потрепервайки от вятъра, който проникваше през широката плетка. Трябваше да си сложи наметалото. Устните на майка ѝ бяха побелели, когато тя я целуна за довиждане и изтича през мъртвата градина, без да го погледне. Щеше да чака тук, докато тръгнат, дори да замръзнеше.

Чу стъпки по тухлената пътека зад гърба си и се скова, но не се обърна. Вероятно беше прислужник или Джокаста идваше да я убеди да влезе вътре.

Но крачките бяха твърде широки и твърде силни, за да е друг мъж. Примигна усилено и стисна зъби. Нямаше да се обърне, нямаше.

— Бриана — каза той тихо зад нея. Тя не отговори, не помръдна.

Той изсумтя тихо — от гняв или раздразнение?

— Трябва да ти кажа нещо.

— Казвай го — отвърна тя, но гърлото я заболя, сякаш бе преглътнала нещо остро.

Пак започваше да вали; капки плъзнаха по мрамора пред нея и тя усещаше леденото барабанене по косата си.

— Ще ти го доведа — каза Джейми Фрейзър все така тихо, — или и аз няма да се върна.

Тя не можа да се накара да се обърне. Чу се някакъв шум на пътеката зад нея, после стъпките му се отдалечиха. Със замъглени от сълзите очи тя видя как капките по мраморните рози се събират и започват да падат.

Когато най-сетне се обърна, алеята беше пуста. В краката ѝ имаше сгъната хартия, влажна от дъжда, залепнала за камъка. Вдигна я и я смачка в ръката си, страхуваше се да я отвори.

* * *

Февруари 1770 г.

Въпреки тревогата и гнева тя лесно потъна в ежедневието на Ривър Рън. Леля ѝ, щастлива от компанията ѝ, я окуражаваше да си търси развлечения; когато разбра, че има дарба на художник, Джокаста ѝ осигури всичко необходимо и я поощряваше да рисува.

В сравнение с хижата на хребета животът в Ривър Рън бе луксозен почти до упадъчност. Бриана обаче все още се будеше призори по навик. Протягаше се лениво, наслаждавайки се на пухеното легло, което я обгръщаше и поддаваше при всяко нейно движение — в огромен контраст с буцестите завивки върху студения сламеник.

В камината гореше огън, до умивалника имаше голяма лъскава медна кана. Топла вода за миене; тя виждаше как въздухът потрепва около метала от топлината. В стаята обаче още беше хладно и светлината на зимата беше синкава от студа. Прислужницата, която бе влязла и излязла тихо, явно беше станала още преди изгрев и бе счупила леда, за да донесе вода.

Трябваше да се чувства виновна, че за нея се грижат роби, помисли си сънливо. Но щеше да мисли за това по-късно. За много неща щеше да мисли по-късно; още едно нямаше да навреди.

Засега просто ѝ беше топло. Някъде далече чуваше тихите шумове в къщата; успокояващото жужене на домакинството. Стаята тънеше в тишина, само понякога дървата изпукваха в огнището.

Обърна се по гръб и още сънена започна да се запознава отново с тялото си. Това бе сутрешен ритуал; нещо, което бе започнала да прави почти несъзнателно още като тийнейджърка и сега правеше вече по необходимост — да открие и да се примири с малките промени, настъпили през нощта, за да не се погледне внезапно през деня и да установи, че е чужденец в собственото си тяло.

Един чужденец в тялото ѝ бе достатъчен, помисли си. Избута завивките надолу и прокара бавно ръце по спящата издутина на корема си. Малка вълничка пробяга по тялото ѝ, когато обитателят му се протегна и се обърна бавно в утробата ѝ, както тя се бе обърнала в леглото преди минути.

— Хей, здравей — каза му тихо. Издутината помръдна леко под ръката ѝ, после застина — обитателят ѝ потъна пак в загадъчните си сънища.

Тя бавно вдигна нощницата си — беше на Джокаста, топла и мека памучна тъкан — и опипа гладкия дълъг мускул в горната част на всяко бедро, меката вдлъбнатина под извивката. После нагоре-надолу и отново, кожа по кожа, длани по крака, корем и гърди. Гладки и меки, заоблени и твърди; мускули и кости… но сега това не бяха само нейните мускули и кости.

Тази сутрин усещаше кожата си различна, като на змия, която току-що е сменила кожата си — нежна и леко искряща. По-късно, когато станеше, когато въздухът я облееше, щеше да е по-твърда и по-матова, но по-гъвкава.

Легна пак на възглавницата, взирайки се в светлината, която изпълваше стаята. Къщата се будеше около нея.

Чуваше безбройните слаби шумове на работещи хора и те я успокояваха. Когато беше малка, през лятото се будеше и чуваше бученето на косачката на баща ѝ под прозореца; гласът му, когато поздравяваше съсед. И се чувстваше в безопасност, защитена, знаеше, че той е там.

Доскоро се будеше призори и чуваше гласа на Джейми Фрейзър, който говореше тихо на конете и пак изпитваше това чувство, като прилив. Вече не.

Майка ѝ беше казала истината. Тя се бе отдалечила, променила, без дори да го съзнава, разбра го постфактум. Отхвърли завивките и стана. Не можеше да лежи и да оплаква изгубеното; вече нямаше кой да я защитава. Вече сама трябваше да е свой защитник.

Бебето беше постоянно присъствие, и странно, но и постоянна утеха. За първи път го почувства като благословия и успокоение; тялото ѝ бе разбрало това много преди съзнанието. И това се оказа вярно — майка ѝ често ѝ повтаряше: „Слушай тялото си.“

Тя се облегна на рамката на прозореца, гледаше към кръпките сняг в кухненската градина. Една робиня с наметало и шал бе коленичила на пътеката и изкопаваше зимни моркови от една леха. Високи брястове опасваха стената на градината; а някъде зад техните голи клони бяха планините.

Остана неподвижна, вслушваше се в ритъма на тялото си. Натрапникът в плътта ѝ се размърда леко, движенията му се сливаха с пулсирането на кръвта ѝ — тяхната кръв. Струваше ѝ се, че чува в пулса си и ехото на другото, по-малко сърце, и в него най-сетне откри куража да мисли ясно, с убедеността, че ако се случи най-лошото — тя се притисна силно към рамката на прозореца и я усети как изпука под нея — ако се случи най-лошото, пак няма да остане напълно сама.

53.

Вина

Джейми почти не продумваше, откакто тръгнахме от Фрейзърс Ридж и до пристигането ни в селото на тускарора Тенаго. Аз яздех ужасно нещастна, разкъсвана от вината, че изоставих Бриана, от страх за Роджър и от болка заради мълчанието на Джейми. Той бе рязък с Иън и не каза нищо повече от необходимото на Джокаста в Крос Крийк. На мен не продумваше.

Явно ме обвиняваше, че не съм му казала веднага за Стивън Бонет. Аз също се обвинявах жестоко за това, като виждах резултатите. Джейми бе взел златния пръстен, който бях хвърлила пред него; нямах представа какво го е направил.

Времето си оставаше лошо, облаците висяха така ниско над планините, че на високите върхове пътувахме с дни през гъста студена мъгла. Водни капки кондензираха по конете и от гривите им постоянно сякаш капеше дъжд, който лъщеше по хълбоците. Спяхме под какъвто подслон успявахме да намерим, свити във влажен пашкул от одеяла, налягали отделно около димящ огън.

Някои от индианците ни познаваха от Анна Оока и ни посрещнаха добре в Тенаго. Видях неколцина мъже да поглеждат към буретата с уиски, докато разтоварвахме мулетата, но никой не се опита да се доближи до тях. Бяхме натоварили уиски на две мулета; няколко малки бурета, целият ни дял от дестилерията на Фрейзър — голяма част от прихода ни за годината. Кралски подкуп — по термините на търговията. Достатъчен за един млад шотландец, надявах се.

Това бе най-доброто — и единственото, — с което можехме да търгуваме, но беше и опасно. Джейми подари едно буре на сачема на селото и с Иън изчезнаха в една от къщите. Иън бе предал Роджър на един от приятелите си от тускарора, но не знаеше къде са го отвели. Надявах се да е в Тенаго. В такъв случай можехме да се върнем в Ривър Рън до месец.

Нямах големи надежди обаче. Сред ужасната кавга с Бриана Джейми призна, че е казал на Иън да се погрижи Роджър да не може да се върне обратно. Тенаго бяха на десет дни път от Ридж; твърде близо за един разгневен баща.

Исках да попитам жените, които бяха с мен за Роджър, но никоя в къщата не знаеше нито френски, нито английски, а аз знаех само няколко думи на техния език, все общи любезности. По-добре беше да оставя на Иън и Джейми да се оправят с дипломатическите преговори. Джейми, с дарбата му за езици, знаеше езика на индианците; а Иън, който прекарваше много време на лов с тях, бе още по-сведущ.

Една от жените ми предложи поднос с вдигащи пара купчини зърно, сварено с риба. Наведох се да си гребна малко с парче плоско дърво, което ми дадоха за целта, и усетих как амулетът ми се люшва напред под ризата. Малката му тежест бе напомняне за мъката и някаква утеха.

Бях взела амулета на Наяуене и резбования опал, който открих под поваления кедър. Амулета взех с намерението да го върна — нямах представа на кого. Опалът можеше да послужи като добавка към уискито, ако се наложеше да увеличим подкупа. По същата причина Джейми бе взел всички ценности, които притежаваше — не бяха много, — с изключение на пръстена с рубин от баща му, който Бриана му бе донесла от Шотландия.

Оставихме го при нея, в случай че не се върнем — което бе съвсем реална възможност. Не се знаеше дали Гейлис Дънкан бе права в теориите си за употребата на скъпоценни камъни, но поне Бриана щеше да има един.

Тя ме бе прегърнала яростно и ме целуна, когато тръгвахме от Ривър Рън. Не исках да тръгвам. Но не исках и да остана. Бях разкъсвана отново между тях; между необходимостта да остана и да се грижа за Бриана и също толкова голямата необходимост да тръгна с Джейми.

— Трябва да отидеш — каза твърдо Бриана. — Аз ще се оправя; нали самата ти каза, че съм здрава като кон. Ще се върнеш много преди да имам нужда от теб.

Беше погледнала към гърба на баща си; той стоеше в конюшните и надзираваше товаренето на конете и мулетата. Обърна се пак към мен с безизразно лице.

— Трябва да отидеш, мамо. На теб разчитам да намериш Роджър. — Имаше неприятен акцент върху теб и аз много се надявах Джейми да не я е чул.

— Нали не мислиш, че Джейми ще…

— Не знам — прекъсна ме тя. — Не знам какво ще направи. — Стисна зъби по начин, който познавах твърде добре. Спорът бе безсмислен, но все пак опитах.

— Е, аз знам — отвърнах твърдо. — Той би направил всичко за теб, Бриана. Всичко. И дори да не беше заради теб, би направил всичко възможно, за да върне Роджър. Неговата чест… — Лицето ѝ се затвори като капан и аз осъзнах грешката си.

— Неговата чест — рече тя рязко. — Само това има значение. Сигурно няма проблем, стига това да го накара да върне Роджър. — Тя се завъртя и сведе глава срещу вятъра.

— Бриана! — казах аз, но тя само сви рамене и се зави плътно с шала.

— Лельо Клеър? Ние сме готови. — Иън се бе появил наблизо и гледаше ту мен, ту нея с угрижено лице. Аз се обърнах пак към Бриана, колебаех се, не исках да се разделяме така.

— Бри?

Тя се обърна отново сред вихър от поли и ме прегърна, бузата ѝ бе студена до моята.

— Върни се! — прошепна ми. — О, мамо… върни се жива и здрава!

— Не мога да те изоставя, Бри, не мога! — Прегръщах я силно, здравите кости и нежната плът, детето, което бях изоставила, детето, което си бях върнала — и жената, която сега се отдръпна от ръцете ми и се изправи пред мен, сама.

— Трябва да тръгваш — прошепна ми. Маската на безразличие бе паднала и бузите ѝ бяха влажни. Погледна през рамото ми към входа на конюшнята. — Върни го. Ти си единствената, която може да го върне.

Целуна ме бързо, обърна се и се затича, стъпките ѝ кънтяха по тухлената алея.

Джейми дойде откъм конюшнята и я видя как бяга през сивата светлина като банши. Застана неподвижен и се загледа след нея с безизразно лице.

— Не можете да се разделите така — казах аз. Избърсах влажните си бузи с края на шала си. — Джейми, върви след нея. Моля те, върви да се сбогувате поне.

Той стоя още миг и си помислих, че ще се престори, че не ме е чул. Но после се обърна и тръгна бавно по пътеката. Първите капки дъжд започваха да падат по прашната пътека и вятърът изду наметалото му.

— Лельо? — Ръката на Иън се плъзна под моята и леко ме дръпна. Тръгнах с него и му позволих да ми помогне да се кача на коня. След няколко минути Джейми се върна. Качи се на седлото, даде знак на Иън и потегли от конюшните, без да погледне назад. Аз обаче погледнах назад — нямаше и помен от Бриана.

* * *

Нощта отдавна се бе спуснала и Джейми още беше в къщата с Накогнауето и вожда на селото. Все поглеждах, когато някой излизаше оттам, но никога не беше Джейми. Накрая обаче коженото покривало на вратата се вдигна и Иън излезе — с малка тантуреста фигурка зад него.

— Имам изненада за теб, лельо — каза той усмихнат и пристъпи настрани, за да ми покаже ухиленото кръгло лице на робинята Полиан.

Или по-скоро, бившата робиня. Защото, разбира се, вече беше свободна. Тя седна до мен, ухилена като тиквен фенер, и отметна наметалото от еленска кожа, за да ми покаже малкото момченце, което носеше на ръката си — лицето му беше кръгло и усмихнато като нейното.

С Иън за преводач, а и тя поназнайваше английски и келтски, и чрез странния женски език на знаците, ние започнахме задушевен разговор. Както Майърс бе предположил, тя наистина била посрещната сърдечно от индианците тускарора и приета в племето, където лечителските ѝ умения били високо ценени. Взела за съпруг мъж, който овдовял по време на епидемията от морбили, и го дарила с нов член на семейството преди няколко месеца.

Много се радвах, че е открила свободата и щастието и я поздравих сърдечно. Това успокои и мен; ако индианците се бяха отнесли с нея толкова добре, вероятно и Роджър не беше пострадал.

Хрумна ми нещо и извадих амулета на Наяуене от торбичката на шията си.

— Иън… ще я попиташ ли дали знае на кого трябва да го дам?

Той ѝ заговори на индиански, а тя се наведе напред и опипа с любопитство амулета. Накрая поклати глава и се отдръпна назад, като отговори със странния си дълбок глас.

— Казва, че никой няма да го иска, лельо — преведе Иън. — Това е лечебна торбичка на шаман и е опасна. Трябва да се зарови с човека, на когото е принадлежала; никой тук няма да я докосне от страх да не привлече призрака на шамана.

Поколебах се, докато държах торбичката в ръката си. От смъртта на Наяуене насам вече не бях изпитвала странното усещане, че държа нещо живо. Сигурно сега просто ми се стори, че се размърда в ръката ми.

— Попитай я… Ами ако шаманът не е погребан? Ако тялото му не е открито?

Полиан слушаше със сериозно изражение. Поклати глава, когато Иън приключи.

— Казва, че в такъв случай призракът върви с теб, лельо. Казва, че не бива да го показваш на никого тук… ще се изплашат.

— Тя не се изплаши, нали? — Полиан разбра това сама, поклати глава и докосна огромните си гърди.

— Вече индианка — каза тя простичко. — Но не винаги.

Обърна се към Иън и му обясни, че нейният народ е почитал духовете на мъртвите; всъщност не било необичайно дори да задържиш главата или друга част от дядо си например, за защита или съвети. Не, нея не я притесняваше, че ме следва призрак.

Това не притесняваше и мен. Всъщност мисълта, че Наяуене може да върви с мен, ми носеше по-скоро утеха при настоящите обстоятелства. Прибрах амулета в ризата си. Той се докосна мек и топъл до кожата ми, като допир на приятел.

Говорихме още известно време, дълго след като останалите в дългата къща се прибраха в своите отделения и в задимения въздух се разнесе хъркане. Дори се изненадахме от появата на Джейми, който пусна вътре студено течение.

Едва когато се сбогувах с Полиан, тя се поколеба сякаш се чудеше дали да ми каже нещо. Погледна към Джейми, после сви масивните си рамене и взе решение. Наведе се към Иън, прошепна нещо, сякаш мед се стичаше по камъни, и обхвана с пръсти лицето му. После ме прегърна бързо и си тръгна.

Иън се взира известно време след нея, изумен.

— Какво ти каза тя, Иън?

Той се обърна към мен, свил тревожно вежди.

— Казва, че трябва да кажа на чичо Джейми, че в нощта, когато жената умряла в дъскорезницата, Полиан видяла един мъж.

— Какъв мъж?

Той поклати глава, все още смръщен.

— Не го познава. Каза само, че е бял мъж, едър, набит, не висок като чичо или мен. Видяла го да излиза от дъскорезницата и да навлиза бързо в гората. Тя седяла на прага на колибата си, на тъмно, затова смята, че не я е видял — но минал достатъчно близо до огъня и видяла лицето му. Каза, че имал петна от шарка — той докосна лицето си с пръст — и лице като на прасе.

— Мърчисън? — Сърцето ми прескочи удар.

— А бил ли е с униформа? — попита Джейми.

— Не. Но на нея ѝ станало любопитно да види какво е правил там; той не бил някой от плантаторите, нито работник или надзирател. Затова тя се промъкнала в дъскорезницата, но когато надникнала вътре, разбрала, че става нещо лошо. Каза, че усетила миризма на кръв и после чула гласове, затова не влязла.

Значи наистина беше убийство, а ние с Джейми не бяхме успели да го предотвратим само с няколко минути. В индианската дълга къща беше топло, но аз изтръпнах при спомена за плътния, миришещ на кръв въздух в дъскорезницата и за твърдия шиш, който бях напипала.

Джейми сложи ръка на рамото ми. Без да помисля, аз я покрих с моята. Допирът му беше много приятен и осъзнах, че не се бяхме докосвали повече от месец.

— Мъртвата жена беше перачка към военните — каза той тихо. — Мърчисън има жена в Англия; сигурно е решил, че не му трябва бременна любовница.

— Нищо чудно, че вдигна такава врява да търси извършителя — и после да обвини тази бедна жена, която дори не може да се защити. — Лицето на Иън бе зачервено от възмущение. — Ако бе успял да я хване и да я обеси, щеше да се чувства в безопасност, проклетият мръсник.

— Сигурно ще се отбия при сержанта, когато се върнем — каза Джейми. — Насаме.

При тази мисъл кръвта ми се смрази. Гласът му беше тих и равен, а лицето спокойно, когато се обърнах, но като че ли видях повърхността на тъмно шотландско езеро в очите му, която се къдреше, сякаш нещо голямо току-що бе потънало във водата.

— Не мислиш ли, че отмъстителността вече ти създаде достатъчно проблеми?

Казах го по-рязко, отколкото възнамерявах, и ръката му се изплъзна от моята.

— Сигурно — рече той с безизразен глас и безизразно лице. Обърна се към Иън.

— Уейкфийлд — или Макензи, или както му е името… е много далече на север. Продали са го на мохоуките; на малко село под реката. Твоят приятел Онакара се съгласи да ни води; ще тръгнем призори.

Стана и се отдалечи към другия край на къщата. Всички вече си бяха легнали. Пет огнища горяха по протежение на сградата, всяко си имаше дупка за отдушник, а отсрещната стена бе разделена на две кутийки, по една за всяка двойка или семейство, с ниска широка платформа за спане и място под нея за склад.

Джейми спря пред отделението, което ни бяха дали и където бях оставила наметалата и багажа ни. Събу си обувките, разкопча наметалото, което носеше над бричовете и ризата и изчезна в мрака, без да погледне назад.

Аз се изправих, смятах да го последвам, но Иън сложи ръка на рамото ми.

— Лельо — рече той колебливо. — Няма ли да му простиш?

— Да му простя? — втренчих се в него. — За какво? За Роджър ли?

Той изкриви лице.

— Не. Това беше ужасна грешка, но и сега бихме го направили, ако не знаехме истината. Не… за Бонет.

— За Стивън Бонет? А защо изобщо мисли, че го обвинявам за това? Никога не съм му казвала подобно нещо? — Дори не го бях помисляла, защото бях твърде заета да се притеснявам, че той вини мен.

Иън прокара ръка през косата си.

— Ами… не разбираш ли, лельо? Той се вини за това. Вини се, откакто този човек ни ограби в реката; и сега, след онова, което е причинил на братовчедка ми… — Сви рамене, изглеждаше леко смутен. — Това направо го изяжда и като знае, че и ти си му ядосана…

— Но аз не съм ядосана на него! Мислех си, че той е ядосан на мен, защото не му казах веднага, че го е направил Бонет.

— О… — Иън сякаш не знаеше дали да се смее, или да се притеснява. — Е, сигурно щяхме да си спестим малко неприятности, ако беше казала, но не, сигурен съм, че не е заради това, лельо. Все пак, когато братовчедката Бриана ти е казала, ние вече се бяхме срещнали с Макензи в планината и го бяхме подредили.

Поех дълбоко дъх и издишах.

— Значи според теб той си мисли, че съм ядосана на него?

— О, всеки може да го види, лельо — увери ме той искрено. — Ти не го поглеждаш, нито говориш с него, освен ако не се налага… и — прочисти деликатно гърлото си — не съм те виждал да отиваш в леглото му поне от месец.

— Е, и той не идва в моето! — казах разпалено, преди да осъзная, че едва ли трябва да водя такъв разговор със седемнайсетгодишно момче.

Иън приведе рамене и ме погледна ококорен.

— Е, той си има гордост все пак, нали?

— О, да, има си — казах аз и прокарах ръка по лицето си. — Аз… виж Иън, благодаря ти, че ми го каза.

Той ми се усмихна така, че лицето му се преобрази.

— Е, не искам да го гледам да страда. Аз много обичам чичо Джейми.

— Аз също — отвърнах и преглътнах малката буца в гърлото си. — Лека нощ, Иън.

* * *

Тръгнах тихо през дългата къща, покрай кутийките, в които спяха цели семейства, дишането им бе в спокоен дисонанс с тревожното биене на сърцето ми. Валеше; водата капеше от дупките за дима и съскаше в жаравата.

Защо не го бях видяла и аз като Иън? Е, отговорът беше лесен; не беше заради гняв, собствената ми вина ме заслепяваше. Не му бях казала за Бонет не само заради Бриана, а и заради моя златен пръстен; можех да я убедя да каже на Джейми, ако се бях опитала.

Тя беше права; той със сигурност щеше да тръгне рано или късно след Бонет. Аз вярвах повече от нея в успеха му обаче. Не, именно заради пръстена си замълчах.

И защо трябваше да се чувствам виновна заради пръстена? Нямаше разумен отговор; скрих го по-скоро по инстинкт, а не със съзнателно основание. И все пак исках — имах нужда — да го задържа.

Сърцето ми се сви леко при мисълта за изминалите няколко седмици, за Джейми, който извършваше мрачно приготовленията, в самота и вина. Нали все пак затова тръгнах с него — защото се страхувах, че ако тръгне сам, може да не се върне. Пришпорван от вината и куража, той можеше да стигне твърде далеч; но знаех, че ако съм с него, ще бъде внимателен. И през цялото това време той бе смятал не само, че е сам, но и че е горчиво упрекван от единствения човек, който можеше и трябваше да му даде утеха.

Това наистина го изяждаше.

Спрях до преградата. Полицата бе широка към два метра и половина и той лежеше в дъното ѝ; виждах само свита фигура под одеяло от заешки кожи. Лежеше съвсем неподвижно, но знаех, че не спи.

Качих се на платформата и щом се озовах в тъмнината, се съблякох. В къщата бе относително топло, но голата ми кожа настръхна и зърната ми се втвърдиха. Очите ми бяха свикнали със сумрака; виждах, че лежи настрани, с лице към мен. Зърнах блясъка на очите му в тъмното, бяха отворени, гледаха ме.

Коленичих и се плъзнах под мекото одеяло. Без да се замислям прекалено, се обърнах и притиснах голото си тяло към него, като зарових лице в рамото му.

— Джейми — прошепнах му. — Студено ми е. Ще ме стоплиш ли?

* * *

Той се обърна към мен, безмълвен, с тиха ярост, която можех да приема за твърде дълго сдържано желание, но знаех, че е просто отчаяние. Не търсех удоволствие за себе си; исках само да му дам утеха. Но като се отворих за него, като го подтиквах, някакъв дълбок извор също се отвори и аз се вкопчих в него с внезапна сляпа нужда и отчаяние.

Притискахме се един към друг, треперещи, заровили глави в косата на другия, неспособни да се погледнем, неспособни да се разделим. Бавно, докато спазмите отминаваха, аз започнах да осъзнавам нещата извън нашата малка спирала и си дадох сметка, че лежим сред непознати, голи и беззащитни, скривани единствено от мрака.

И все пак бяхме сами, напълно сами. Имахме усамотението на Вавилон; в другия край на къщата разговаряха, но думите нямаха значение. Можеха да бъдат просто жужене на пчели.

Димът от гаснещия огън се виеше извън нашето убежище, ароматен и невеществен като благовоние. В кутийката ни бе тъмно като в изповедалня; виждах само извивката на рамото на Джейми и мимолетен проблясък в косата му.

— Джейми, съжалявам — казах тихо. — Не си виновен ти.

— А кой друг? — попита той с горчивина.

— Всички. И никой. Самият Стивън Бонет. Но не и ти.

— Бонет? — Гласът му беше безизразен от изненада. — Той какво общо има с това?

— Ами… всичко — казах аз, смаяна. — Ами… няма ли?

Той се извърна леко от мен и отметна косата от лицето си.

— Стивън Бонет е порочно създание и аз трябва да го убия при първа възможност. Но не виждам как мога да го виня за собствените ми провали като мъж.

— Какво говориш, за бога? Какви провали?

Той не отговори веднага, само сведе глава и се превърна в сгърбена сянка в мрака. Краката му още бяха преплетени с моите и усещах напрежението в тялото му, събрано в ставите и сковаващо бедрата му.

— Не съм вярвал, че някога ще ревнувам толкова от мъртъв човек — прошепна той накрая. — Не мислех, че е възможно.

— От мъртъв човек? — Гласът ми се надигна от изумление и тогава ми просветна. — От Франк?

Той лежеше неподвижен, почти легнал върху мен. Ръката му докосваше лицето ми колебливо.

— Че от кой друг? През целия път червеят на ревността ме яде. Виждам лицето му и наяве и насън. Нали каза, че приличал на Джак Рандал?

Прегърнах го силно и притиснах главата му надолу, за да приближа ухото му към устата си. Слава богу, че не бях споменала за пръстена пред него — но нима лицето ми, моето предателско, прозрачно лице, някак бе издало какво мисля за това?

— Как? — прошепнах и го стиснах по-силно. — Как може да мислиш за такова нещо?

Той се освободи, надигна се на лакът и косата му се изсипа по лицето ми като пламтящи сенки, светлината на огъня играеше златна и алена по нея.

— Как мога да не мисля? — попита той. — Нали я чу, Клеър; добре знаеш какво ми каза?

— Бриана ли?

— Тя каза, че иска да ме види в ада и е готова да продаде душата си, за да върне баща си — истинския си баща. — Той преглътна и аз го чух над шепота на далечните гласове.

— Все си мисля, че той нямаше да направи такава грешка. Щеше да ѝ вярва; щеше да знае, че тя… Мисля си, че Франк Рандал е бил по-добър човек от мен. И тя така мисли. — Ръката му потрепна, после спря на рамото ми и го стисна леко. — Мисля си… че може би и ти се чувстваш така, сасенак.

— Глупаво е — прошепнах. Прокарах ръце по дългата извивка на гърба му и забих пръсти в твърдите хълбоци. — Идиот. Ела тук.

Той сведе глава и изсумтя тихо до рамото ми, може би се засмя.

— Да, такъв съм. Но нали не ти пречи много?

— Не. — Косата му миришеше на дим и борова смола. В нея още имаше борови иглички; една убоде устните ми.

— И тя не го мисли.

— Напротив — каза той и усетих как преглъща буцата в гърлото си. — Чух я.

— А аз ви чух и двамата. — Погалих го бавно между лопатките, усетих старите белези и по-дебелите, по-скорошни, оставени от ноктите на мечката. — Тя просто е същата като теб; когато е ядосана, казва неща, които не мисли. Нали и ти не мислеше всичко, което ѝ наговори?

— Не. — Усетих как напрежението му отслабва, ставите на тялото му се разхлабваха, отстъпваха неохотно пред ласката на пръстите ми. — Не, нищо такова не мислех.

— Тя също.

Изчаках секунда и го погалих, както галех Бриана, когато беше малка и изплашена.

— Повярвай ми — прошепнах. — Аз обичам и двама ви.

Той въздъхна дълбоко и помълча за миг.

— Ако мога да намеря онзи мъж и ѝ го върна. Ако успея… мислиш ли, че някой ден ще ми прости?

— Да — казах аз. — Сигурна съм.

От другата страна на преградата чух тихи звуци от любене; въздишка, движение, прошепнати думи.

— Трябва да отидеш — беше казала Бриана. — Само ти можеш да го върнеш.

И тогава за първи път ми хрумна, че може би не е говорила за Роджър.

* * *

Преходът през планината беше дълъг и ставаше още по-дълъг заради зимното време. Имаше дни, когато бе невъзможно да се пътува; и тогава по цял ден клечахме под някоя скална издатина или в заслона на горичка, свити срещу вятъра.

Щом прекосихме планината, продължихме малко по-леко, макар че на север ставаше все по-студено. Но всяка нощ лягах с Джейми, сгушени заедно в пашкул от одеяла и кожи, за да споделяме топлината си.

Внимателно броях дните, отбелязвах ги на една вейка с възли. Напуснахме Ривър Рън в началото на януари; а беше средата на февруари, когато Онакара ни посочи дима, издигащ се в далечината от селото на мохоуките, където той и другарите му бяха отвели Роджър Уейкфийлд.

— Змийски град — каза той.

Шест седмици и Бриана щеше да е почти в шестия месец. Ако успеехме да върнем Роджър — и ако беше в състояние да пътува, добавих мрачно, — щяхме да се върнем точно преди детето да се роди. Ако Роджър не беше тук — ако мохоуките го бяха продали другаде… или ако беше мъртъв — каза тихо студено гласче в главата ми, — щяхме да се върнем, без да се бавим повече.

Онакара отказа да ни придружи до селото, което изобщо не ни обнадежди. Джейми му благодари и го изпрати с един от конете, нож и манерка вино като заплащане за услугите му.

Заровихме остатъка от уискито на известно разстояние извън селото.

— Дали ще разберат какво искаме? — попитах, когато се качихме пак на конете. — Дали езикът им е близък до този на тускарора?

— Не е точно същият, лельо, но е подобен — каза Иън. Валеше леко сняг и снежинките се топяха по миглите ми.

— Като между испански и италиански може би. Но Онакара каза, че сачемът и неколцина от другите знаят малко английски, макар че не искат да го говорят. Мохоуките са се били с англичаните срещу французите; все някой ще го разбира.

— Е, тогава — усмихна ни се Джейми и остави мускета си на седлото пред себе си. — Да вървим да си опитаме късмета.

54.

Пленничество I

Февруари 1770 г.

Той беше в селото на мохоуките почти от три месеца, ако се съдеше по възлите на нишката. Отначало не знаеше кои са те; само че са различни от индианците, които го бяха довели и че те се страхуват от тях.

Стоеше скован от изтощение, докато мъжете, които го бяха довели, говореха и сочеха. Новите индианци бяха различни; бяха облечени подходящо за студа, с кожи, и лицата на много от тях бяха татуирани.

Един го побутна с върха на ножа си и го накара да се съблече. Принудиха го да стои гол насред дългата дървена къща пред неколцина мъже и жени, които го сочеха и му се смееха. Десният му крак беше много подут; дълбоката рана се бе инфектирала. Все още можеше да ходи, но всяка стъпка изпращаше жилото на болка по крака му и той често пламваше от треска.

Те го блъснаха през вратата на къщата. Отвън се вдигаше силен шум. Две редици крещящи диваци, въоръжени с пръчки и сопи. Някой зад него го смуши в хълбока с нож и той усети струйка кръв да се стича по крака му.

— Курс! — казваха те. Бягай.

Земята беше отъпкана, снегът се бе превърнал в мръсен лед, който изгори краката му, когато блъскане в гърба го изпрати насред суматохата.

През повечето път успя да се задържи прав, като се клатеше насам-натам, докато тоягите го удряха от всички страни, а пръчките го шибаха през краката и по гърба. Нямаше начин да избегне ударите. Можеше само да продължи да върви възможно най-бързо.

Близо до края една тояга се стовари право в корема му; той се преви и друга го удари зад ухото. Падна в снега, но едва усети студа по разранената си кожа.

Камшик го шибна през краката, после го удариха силно точно под тестисите. Той скочи рефлексивно, превъртя се отново и се озова на четири крака, все още някак се движеше, кръв течеше от носа и устата му и се смесваше със замръзналата кал.

Стигна до края и докато последните удари жилеха гърба му, се вкопчи в колоните на една къща и се издърпа бавно нагоре. Обърна се към тях. Това им хареса; засмяха се с пискливи възгласи, които ги накараха да заприличат на глутница кучета. Той се поклони ниско и се изправи, главата му се замая. Те се засмяха още по-силно. Той знаеше как да се харесва на публиката.

После го вкараха вътре, дадоха му вода да се измие и малко храна. Върнаха му и разкъсаната риза и мръсните панталони, но не и палтото или обувките. Вътре беше топло; няколко огъня горяха на равни интервали в дългата постройка, като всеки си имаше отдушник в тавана. Той изпълзя в ъгъла и заспа, сложил ръка върху буцата в шева на бричовете си.

След това посрещане мохоуките се отнасяха с него предимно с безразличие, но не и особено жестоко. Той беше роб в къщата, на разположение на всички, които живееха в нея. Ако не разбираше някоя заповед, те му показваха веднъж. Ако откажеше или се престореше, че не разбира, го биеха и той вече не отказваше. Все пак споделяше поравно храната им и му дадоха прилично място за спане в дъното на къщата.

Тъй като беше зима, предимно събираше дърва и носеше вода, но понякога го взимаха на лов, за да помага в клането и носенето на месото. Индианците не полагаха големи усилия да общуват с него, но той слушаше внимателно и научи малко от езика им.

С огромна предпазливост започна да се опитва да говори. Първо се обърна към едно младо момиче, защото реши, че не е толкова опасна. Тя се втренчи в него, после се засмя доволно, сякаш бе чула как гарван е проговорил. Извика една приятелка, после още една, и накрая трите клекнаха пред него, като се смееха тихо зад шепите си и го гледаха с крайчеца на очите си. Той каза всички думи, които знаеше, като сочеше предметите — огън, гърне, одеяло, царевица, — после посочи наниз сушена риба над тях и изви вежди.

— Yona’kensyonk — каза веднага новата му приятелка и се изкикоти, когато той го повтори. През следващите дни и седмици момичетата го научиха на много думи; точно от тях най-сетне разбра къде се намира. Или по-скоро не къде, а в чии ръце.

Те бяха Kahnyen’kehaka — казаха му с гордост и се изненадаха, че не е чувал за тях. Мохоуки. Пазители на Източната порта на ирокезкия съюз. Той, от друга страна, беше kakonhoarhas. Последва малка дискусия за уточняване точното значение на това понятие; и когато едно от момичетата довлече един помияр за илюстрация, той най-сетне разбра, че това означава „кучешка муцуна“.

— Благодаря — рече и опипа гъстата си брада. Оголи зъби към тях и изръмжа, а те се разпищяха от смях.

Майката на едно от момичета се намеси и когато видя, че кракът му още е подут, донесе някаква отвара и го изми с нея. После го превърза с лишеи и листа от царевица. Жените започнаха да говорят с него, когато той внасяше вода или дърва.

Не направи опит да избяга; не още. Зимата държеше селото в хватката си, често валеше сняг и духаха силни ветрове. Той нямаше да стигне далече невъоръжен и куц, без никаква помощ от страна на времето. Изчакваше подходящия момент, нощем мечтаеше за изгубените светове, а призори се будеше от миризмата на свежа трева и болезнен копнеж разливаше топлина в корема му.

* * *

Реката още бе замръзнала покрай бреговете, когато дойде йезуитът.

Роджър работеше из селото, когато кучетата започнаха да лаят и виковете на пазачите оповестиха появата на посетители. Хората започнаха да се събират и той тръгна любопитен с тях.

Новодошлите бяха голяма група мохоуки, мъже и жени, всичките пеша, с обичайните пътнически вързопи. Това изглеждаше странно; всички досегашни посетители в селото бяха все ловни дружинки. А още по-странно бе, че с тези имаше и бял мъж — слабото зимно слънце озаряваше русата му коса.

Роджър се приближи, нетърпелив да го види, но селяните го изблъскаха назад. Успя обаче да забележи, че мъжът е свещеник; парцаливите остатъци от дългото черно расо се показваха под наметалото от меча кожа над кожените чорапи и мокасините.

Свещеникът не се държеше като пленник, нито беше вързан. И все пак Роджър имаше чувството, че е тръгнал с тях по принуда; по младото му лице имаше бръчки от напрежение. Свещеникът и неколцина от новодошлите изчезнаха в дългата къща, където сачемът провеждаше съвета си; Роджър никога не беше влизал там, но бе чувал жените да говорят за това.

Една по-възрастна жена от неговата къща го видя да се мотае с тълпата и рязко му нареди да донесе още дърва. Той тръгна и не видя повече свещеника, макар че после зърна лицата на другите от посетителите, пръснати из къщите, където споделяха гостоприемството на техните огнища.

Нещо се случваше в селото; той усещаше теченията му, но не ги разбираше. Мъжете седяха до по-късно около огньовете вечер, говореха, а жените си шепнеха една на друга, докато работеха, но той не можеше да разбере разговорите им с оскъдните си познания на езика. Попита едно от малките момичета за новодошлите; тя му каза само, че са дошли от село на север, а защо са дошли не знаеше, освен че било свързано с Черната роба, Kahantsi’yatawi.

След повече от седмица Роджър тръгна с една ловна дружина. Времето бе студено, но ясно и те се отдалечиха много и накрая успяха да убият лос. Роджър бе смаян не само от размерите на създанието, но и от глупостта му. Той разбираше настроението на ловците: нямаше чест в убийството на такова животно; само месо.

А месото беше много. Той беше натоварен като муле и допълнителната тежест смазваше още повече куция му крак; когато се върнаха в селото, куцаше толкова силно, че не можеше да настига останалите, а се влачеше далече след тях, като отчаяно се опитваше да не ги изпуска от поглед, за да не се изгуби в гората.

За негова изненада неколцина мъже го чакаха, когато най-сетне докуцука близо до селото. Грабнаха го, освободиха го от товара му и го поведоха към селото. Не го отведоха в неговата къща, а в малка колиба, която се издигаше в края на централната поляна.

Не знаеше достатъчно езика им, за да задава въпроси, а и не мислеше, че ще му отговорят. Блъснаха го в колибата и го оставиха вътре.

Вътре гореше малък огън, но беше така тъмно след яркия ден навън, че той за миг ослепя.

— Кой си ти? — попита сепнат глас на френски.

Роджър примигна няколко пъти и различи слаба фигура, която се надигаше от мястото си до огъня. Свещеникът.

— Роджър Макензи — каза той. — А вие? — Изпита внезапен и огромен прилив на щастие просто като произнесе името си. Индианците не го бяха попитали как се казва; наричаха го кучешка муцуна, когато им трябваше.

— Александър. — Свещеникът пристъпи напред. И той изглеждаше доволен и смаян. — Отец Александър Фериго. Vous êtes anglais?

— Шотландец — каза Роджър и внезапно седна, кракът му поддаде.

— Шотландец ли? Как се озовахте тук? Да не сте войник?

— Затворник.

Свещеникът клекна до него и го огледа с любопитство. Той наистина беше относително млад — в края на двайсетте или началото на трийсетте години, макар че светлата му кожа беше напукана и загрубяла от студа.

— Ще хапнете ли с мен? — Посочи към няколко глинени съда и кошници с храна и вода.

За него като че ли възможността да говори на собствения си език бе също толкова голямо облекчение като възможността на Роджър да говори свободно. Когато приключиха с храненето, вече бяха научили това-онова за миналото на другия — макар и не обяснение за настоящата им ситуация.

— Защо ме сложиха тук с вас? — попита Роджър, като избърса мазнината от устата си. Не мислеше, че е за да прави компания на свещеника. Подобна загриженост не беше характерна на мохоуките, доколкото бе забелязал.

— Не зная. Всъщност съм изумен да видя друг бял човек.

Роджър погледна към вратата на колибата. Тя помръдна леко; имаше някого отвън.

— Затворник ли сте? — попита той с изненада. Свещеникът се поколеба, после сви рамене и се усмихна леко.

— И аз не знам. При мохоуките един е Kahnyen’kehaka, а друг… не е. И ако не си, границата между гост и затворник може да се промени всеки миг. Живея сред тях от няколко години, но още не съм осиновен от племето. Все още съм „чужд“. — Закашля се и смени темата. — А вие как станахте техен пленник?

Роджър се поколеба, не знаеш как да отговори.

— Бях предаден — каза той накрая. — Продаден.

Свещеникът кимна съчувствено.

— А има ли кой да ви откупи? Те ще ви оставят жив само ако има някаква надежда за откуп.

Роджър поклати глава, чувстваше се кух като барабан.

— Няма.

* * *

Разговорът затихна, когато светлината от дупката в покрива притъмня със залеза и те потънаха в мрак. Имаше огнище, но не и дърва; огънят беше изгаснал. Колибата изглеждаше изоставена; в нея имаше само рамка за легло от колове, но нищо друго, освен две стари еленски кожи и малка купчина домакински отпадъци в ъгъла.

— Отдавна ли сте тук… в тази колиба? — попита накрая Роджър, нарушавайки тишината. Едва виждаше свещеника, макар че все още проникваше някаква светлина през дупката.

— Не. Доведоха ме днес… малко преди вас. — Свещеникът се закашля и се намести на пръстения под.

Това изглеждаше зловещо, но Роджър реши да е по-деликатен и да не го споменава. И за него, както и за свещеника, бе съвсем ясно, че границата между „гост“ и „затворник“ е била прекосена. Какво ли беше сторил?

— Вие сте християнин, нали? — попита внезапно Александър.

— Да. Баща ми беше свещеник.

— О! Може ли да попитам… ако ме убият, ще се молите ли за мен?

Роджър изпита внезапен студ, който нямаше нищо общо с безрадостното им обкръжение.

— Да — отвърна смутено. — Разбира се. Ако искате.

Свещеникът се изправи и тръгна неспокойно из колибата.

— Може и всичко да е наред — рече той, но сякаш се опитваше да убеди самия себе си. — Те още решават.

— Какво решават?

По-скоро усети, отколкото видя свиването на раменете му.

— Дали ще живея.

Като че ли нямаше подходящ отговор на това и те отново замълчаха. Роджър се сви до студеното огнище, за да отпочине болният му крак, докато свещеникът крачеше напред-назад и после най-сетне седна до него. Без да кажат нищо, двамата се приближиха един до друг, за да споделят топлината си; нощта щеше да бъде студена.

Роджър бе задрямал, завит с едната кожа, когато пред вратата се чу шум. Седна, примигващ от светлината на огън.

Влязоха четирима воини мохоуки; един стовари наръч дърва в огнището и хвърли факлата, която носеше върху купчината. Без да обръщат внимание на Роджър, те извлякоха отец Фериго за краката и грубо съблякоха дрехите му.

Роджър се задвижи по инстинкт, надигна се и веднага беше повален с удар. Свещеникът го погледна с широко отворени очи, сякаш го молеше да не се намесва.

Един от воините държеше факлата си близо до лицето на французина. Каза му нещо, което прозвуча като въпрос, а после, когато не получи отговор, прокара факлата надолу, толкова близо до тялото му, че бялата кожа засия в червено.

Пот изби по лицето на свещеника, когато огънят се задържа близо до гениталиите му, но успя да овладее изражението си. Воинът с факлата я бутна рязко към него и свещеникът потрепна. Индианците се засмяха и го направиха отново. Този път той бе подготвен; Роджър усети миризма на изгорени косми, но свещеникът не помръдна.

Когато се измориха от това забавление, двама от тях го хванаха за ръцете и го извлякоха от колибата.

Ако ме отведат… ще се молите ли за мен. Роджър бавно седна, космите по тялото му бяха настръхнали от ужас. Чуваше гласовете на индианците, които се отдалечаваха в мрака; но нито звук от свещеника.

Дрехите му бяха разхвърляни из колибата. Роджър ги взе и внимателно ги изтупа от прахта, после ги сгъна. Ръцете му трепереха.

Опита да се моли, но установи, че не може да се концентрира върху молитвата. Отново и отново повтаряше думите, но чуваше малко, студено гласче, което му казваше: „И когато дойдат да те отведат… кой ще се моли за теб?“

* * *

Бяха му оставили огън; опита да се убеди, че това означава, че не смятат да го убият веднага. Не беше типично за мохоуките да осигуряват удобства на осъден затворник. След време легна под кожите, свит настрани, и се загледа в пламъците, докато заспа, изтощен от ужас.

Събуди се от шум на стъпки и много гласове. Претърколи се рязко от огъня, клекна и се заоглежда трескаво за нещо, с което да се защити.

Кожата на вратата беше отметната и голото тяло на свещеника падна в колибата. Гласовете отвън се отдалечиха.

Александър се размърда и изстена. Роджър коленичи бързо до него. Усети миризма на кръв, топла медна миризма, която разпозна от коленето на лоса.

— Ранен ли сте? Какво ви направиха?

Отговорът дойде бързо. Когато обърна полуприпадналия свещеник, видя, че кръвта се стича по лицето и шията му и лъщи червена на огъня. Грабна расото му, за да попие раната, като отметна сплъстената руса коса и установи, че дясното му ухо липсва. Нещо остро бе отрязало част от кожата в квадрат около три инча точно под челюстта, едното ухо и част от скалпа.

Роджър сви мускулите на корема си и притисна плата към раната. Задържа го така и извлачи тялото до огъня, като натрупа останалите дрехи и двете кожи върху него.

Мъжът започна да стене. Роджър изми лицето му и го накара да пийне малко вода.

— Всичко е наред — шепнеше той отново и отново, но не беше сигурен, че свещеникът го чува. — Всичко е наред, не ви убиха. — Не знаеше обаче дали нямаше да е по-добре да го бяха убили; дали бяха искали само да го предупредят, или това бе началото на по-големи мъчения?

Огънят пак бе изгорял до въглени; на червеникавата им светлина кръвта изглеждаше черна.

Отец Александър потрепваше в леки конвулсии, които предизвикваха болки в раната. Той не можеше да се успокои, за да заспи, и Роджър започна да осъзнава изминаването на всяка минута.

Прокле се за безпомощността си; би дал всичко, за да облекчи болката му поне за миг. Това не беше просто от съчувствие, знаеше го; тихите стонове на свещеника не му позволяваха да забрави за мъченията и ужасът гореше в кръвта му. Ако свещеникът успееше поне да заспи, ако стоновете престанеха — вероятно мракът и ужасът щяха да се оттеглят малко.

За първи път си помисли, че разбира какво движи Клеър Рандал; какво я е карало да обикаля из бойните полета, за да се грижи за ранените. Като облекчиш болката и страданията на друг, облекчаваш и собствения си страх — а той бе готов на почти всичко, за да облекчи малко страха си.

Накрая, неспособен да понася повече прошепнатите молитви и сподавените стонове, той легна до свещеника и го прегърна.

— Тихо — рече му, устните му бяха близо до главата на Александър. Надяваше се, от здравата страна. — Спокойно. Reposez-vous.

Слабото тяло на свещеника потрепна до неговото, мускулите се сковаха от студа и агонията. Роджър потърка бързо гърба му, сгряваше с дланите си измръзналите крайници и издърпа и двете прокъсани кожи над тях.

— Ще се оправиш. — Говореше на английски, знаеше, че няма значение какво казва, важно беше да казва нещо. — Спокойно, всичко е наред. Да, точно така. — Говореше, за да разсее не само него, но и себе си; усещането за голото тяло на Александър бе смътно шокиращо — както защото му се струваше неестествено, така и заради обратното.

Свещеникът се притискаше към него, отпуснал глава на рамото му. Не казваше нищо, но Роджър усещаше влагата на сълзите му по кожата си. Принуди се да го прегърне по-здраво, галеше го по гърба и се надяваше да накара ужасното треперене да спре.

— Можеше да си куче — каза Роджър. — Пребито улично куче. Щях да го направя, ако беше куче, разбира се, че щях. Не, нямаше — промърмори на себе си. — Щях да извикам проклетите кучкари, по дяволите.

Погали Александър по главата, като внимаваше да не докосне раната, и настръхна при мисълта, че може да докосне този разранен, кървав ужас. Косата по тила на свещеника бе пропита от пот, макар че вратът и раменете му бяха като лед. Надолу тялото му бе по-топло, но не значително.

— Никой не би се отнесъл така с куче — промърмори той. — Проклети диваци. Ще извикам полицията. Да им пуснат шибаните снимки в „Таймс“. Ще се оплача в парламента.

Лека вълна от нещо, което бе твърде наситено със страх, за да бъде наречено смях, се понесе през него. Той стисна яростно свещеника и го залюля напред-назад в мрака.

— Reposez-vous, mon-ami. C’est bien, là, c’est bien.

55.

Пленничество II

Ривър Рън, март 1770 г.

Бриана завъртя мократа четка в края на палитрата, за да отстрани излишния терпентин. Потопи леко върха в зелено-кобалтовата смес и добави фина линия на сянка по края на реката.

Чуха се стъпки по пътеката зад нея, идваха откъм къщата. Разпозна разминаването в ритъма. Беше Страховитият дует. Напрегна се леко, като се опитваше да потисне порива да грабне платното и да го скрие зад мавзолея на Хектор Камерън. Нямаше нищо против Джокаста, която често сядаше с нея, докато рисуваше сутрин, за да обсъждат техниките на рисуване, стриването на пигментите и други такива. Всъщност дори ѝ беше приятна компанията ѝ, обичаше историите на старицата за детството ѝ в Шотландия, за бабата на Бриана и за другите Макензи от Леох. Но когато Джокаста доведеше вярното си Зорко куче, нещата бяха други.

— Добро утро, племеннице! Не е ли твърде студено времето за теб?

Джокаста спря, увита с наметалото си, и се усмихна на Бриана. Ако не знаеш, че е сляпа, не би се досетил.

— Не, тук е добре… гробницата спира вятъра. Но засега приключвам. — Всъщност не приключваше, но потопи четката в бурканчето с терпентин и започна да почиства палитрата. Проклета да е, ако рисува, докато Одисей описва всяка мазка на глас.

— А? Ами тогава остави си нещата, Одисей ще ги вземе.

Бриана неохотно изостави статива, взе си скицника, стисна го под мишница и подаде другата си ръка на Джокаста. Нямаше да остави и него на господин Зорки очи и Наострени уши.

— Днес имаме компания — каза Джокаста, когато се обърнаха към къщата. — Съдия Алдърдайс от Крос Крийк и майка му. Мислех си, че ще искаш да се преоблечеш преди обяда. — Бриана прехапа вътрешността на бузата си, за да не отговори сопнато на този не съвсем деликатен намек. Отново гости.

При тези обстоятелства не можеше да откаже да се среща с гостите на леля си — или дори да се преоблича заради тях, — но ѝ се щеше Джокаста да не беше толкова общителна. В къщата имаше постоянен поток от посетители; за обяд, за чай, за вечеря, с преспиване и закуска; някои идваха да купуват коне, да продават крави, да купуват дървесина, да заемат книги, да носят подаръци, да свирят музика. Идваха от съседните плантации, от Крос Крийк и дори от Идънтън и Ню Берн.

Кръгът от познати на Джокаста беше смайващ. Все пак Бриана бе забелязала все по-засилваща се тенденция напоследък — гостите бяха предимно мъже. Ергени.

Федра потвърди подозренията ѝ, докато ровеше из гардероба ѝ за нова сутрешна рокля.

— Няма много неомъжени жени в колонията — отбеляза тя, когато Бриана спомена странното съвпадение, че повечето гости напоследък са ергени. Федра погледна към корема ѝ, който се издуваше съвсем забележимо под широката муселинова риза. — Особено млади. Да не говорим за жени, които ще наследят Ривър Рън.

— Които какво? — попита Бриана. Беше спряла да фризира косата си и се втренчи в прислужницата.

Федра сложи изящната си ръка на устата и отвори широко очи.

— Леля ви не ви ли е казала? Мислех, че знаете, иначе нямаше да го кажа.

— Е, вече го каза, така че продължавай. Какво имаш предвид? — Федра си беше родена клюкарка и нямаше нужда от много увещаване.

— Ами баща ви и другите бяха тръгнали едва от седмица, когато госпожица Джо изпрати да извикат адвокат Форбс и промени завещанието си. Когато тя умре, баща ви ще получи малко пари, господин Фаркард и други нейни приятели някои лични вещи, но всичко останало ще е ваше. Плантацията, дъскорезницата…

— Но аз не ги искам!

Федра елегантно изви вежда, с което изрази огромно съмнение, после я отпусна и отвърна:

— Е, не става дума какво искате вие, струва ми се. Госпожица Джо обикновено получава това, което тя иска.

Бриана остави бавно четката за коса.

— И какво точно иска тя? Случайно да знаеш и това?

— Е, не е голяма тайна. Тя иска Ривър Рън да оцелее по-дълго от нея — и да принадлежи на човек с нейната кръв. На мен ми се струва съвсем нормално; тя няма деца, нито внуци. На кого другиго да я остави?

— Ами… на баща ми?

Федра сложи новата рокля на леглото и я огледа критично, преди да погледне пак към корема на Бриана.

— Тази ще ви става още най-много две седмици, като гледам как ви нараства коремът. О, да, баща ви. Тя се опита да го направи свой наследник, но доколкото чух, той не бил съгласен. — Сви изумено устни. — Това се казва упорит човек. Отиде в планините и живее като индианец само за да не направи това, което госпожица Джо иска от него. Но господин Одисей смята, че баща ви има право. Защото с госпожица Джо щяха да си бият рогата, ако беше останал.

Бриана бавно изви и другата страна на косата си, но фибата се изплъзна отново.

— Ето, дайте на мен, госпожице Бри. — Федра застана зад нея и извади упоритата фиба. После сръчно сплете косата ѝ от двете страни.

— А тези посетители… тези мъже…

— Госпожица Джо иска да ви избере подходящ — увери я Федра. — Няма да можете да управлявате плантацията сама, не повече от нея. Добре че Господ изпрати господин Дънкан, не знам какво щеше да прави без него.

Изумлението започна да отстъпва пред гнева.

— Тя се опитва да ми избере съпруг? Показва ме като… като някаква награда?

— Аха. — Федра явно не виждаше нищо лошо в това. Смръщи се, докато издърпваше умело един избягал кичур към основната плитка.

— Но тя знае за Роджър… за господин Уейкфийлд! Как така се опитва да ме омъжи, като…

Федра въздъхна, не без съчувствие.

— Честно да ви кажа, тя не мисли, че ще успеят да го открият. Госпожица Джо знае това-онова за индианците; всички сме чували историите на господин Майърс за ирокезите.

В стаята беше студено, но по челото и брадичката на Бриана изби пот.

— Освен това — продължи Федра, докато вплиташе синя копринена панделка в косата ѝ — госпожица Джо не познава този Уейкфийлд. Може да не става за управител. Тя си мисли, че е по-добре да ви омъжи за човек, за когото е сигурна, че ще се грижи добре за плантацията; и да добави към нея и своята може би, да ви осигури много земя.

— Не искам много земя! Не искам и тази земя! — Сега гневът отстъпваше пред паниката.

Федра върза края на панделката със замах.

— Е, както казах… няма голямо значение какво искате вие. А какво иска госпожица Джо. А сега да пробваме тази рокля.

* * *

В коридора се чу някакъв шум и Бриана бързо прелисти скицника си на недовършена рисунка с въглен на реката и дърветата около нея. Стъпките отминаха, тя се отпусна и отвори пак на предишната страница.

Вече не работеше; беше довършила рисунката си. Искаше само да я гледа.

Беше го нарисувала в полупрофил, с извърната глава, за да слуша струните на китарата си. Беше просто скица, но бе уловила линиите на главата и тялото съвсем правилно и това се потвърждаваше от паметта ѝ. Можеше да го гледа и да го призовава при себе си, така близо, че почти можеше да го докосне.

Имаше и други; някои напълно неудачни, други по-добри. Няколко бяха хубави рисунки сами по себе си, но не бе успяла да улови човека зад щрихите. Една-две, като тази, можеше да използва за утеха в късните сиви следобеди, когато светлината изтляваше и огънят догаряше.

Сега светлината над реката отслабваше, водата преливаше от сребристо в нежното сияние на калай.

Имаше и други; скици на Джейми Фрейзър, на майка ѝ, на Иън. Тя бе започнала да ги рисува просто от самота и сега ги гледаше със страх. Надяваше се, че тези рисунки няма да са единствените останки от семейството, което бе познавала така за кратко.

Честно да ви кажа, тя не мисли, че ще успеят да го открият… Госпожица Джо знае това-онова за индианците.

Дланите ѝ се изпотиха; въгленът остави петно в ъгъла на страницата. Тихи стъпки се чуха точно пред вратата и тя затвори веднага скицника.

Одисей влезе със свещ в ръка и започна да пали огромния полилей.

— Не е нужно да ги палите всичките заради мен. — Каза го колкото от скромност, толкова и от желанието да не се наруши тихата меланхолия на стаята. — Нямам нищо против тъмното.

Икономът се усмихна леко и продължи с работата си. Той докосна всички фитили с пламъка и те прихванаха веднага. Огънчетата подскочиха като джинове, призовани от пръчицата на магьосник.

— Госпожица Джо ще слезе скоро — каза той. — Тя може да вижда светлината и огъня и така разбира в коя част на стаята е.

Приключи и духна свещта си, после тръгна из стаята с тихата си стъпка, подреждаше след следобедните гости. Добави дърва в огъня и го накара да запращи отново, като го раздуха с меховете.

Тя го гледаше; леките, прецизни движения на добре поддържаните ръце, пълната му концентрация върху правилната позиция на гарафата с уиски и чашите. Колко ли пъти беше подреждал тази стая? Колко пъти бе слагал всяко нещо на мястото му, всяко украшение така, че ръката на господарката му да го открива лесно?

Цял живот, посветен на нуждите на друг. Одисей можеше да чете и пише на френски и английски; можеше да смята, да пее и да свири на клавесин. Всички тези умения и знания — използвани единствено за да забавлява една стара аристократка.

Да кажеш на един „ела“ и той да дойде, да кажеш на друг „върви си“ и той да си отиде. Да, така действаше Джокаста.

А ако Джокаста и с нея постигнеше своето… тя самата щеше да притежава този човек.

Това беше немислимо. Дори по-лошо, нелепо! Тя се размърда в креслото си и опита да прогони тази мисъл. Той долови движението ѝ и се обърна, за да види дали има нужда от нещо.

— Одисей — каза внезапно тя. — Искаш ли да бъдеш свободен?

Още когато го изрече, прехапа езика си и усети, че бузите ѝ се зачервяват от ужас.

— Извинявай — каза веднага и сведе поглед към сплетените си в скута ръце. — Това беше ужасно груб въпрос. Моля те да ми простиш.

Високият иконом не каза нищо, но я погледна въпросително за миг. После докосна леко перуката си, сякаш да я нагласи, и се върна към работата си. Събираше разпилените скици по масата на спретната купчинка.

— Аз съм роден свободен — каза той така тихо, че не беше сигурна дали наистина го е чула. Главата му беше сведена, взираше се в дългите си черни пръсти, които събираха пуловете от слонова кост на масата за игра и ги прибираха старателно в кутията им.

— Баща ми имаше малка ферма недалеч оттук. Но умря, ухапа го змия, когато бях на около шест години. Майка ми не успя да се справи сама… не беше достатъчно силна за земеделската работа… и затова се продаде, даде парите на един дърводелец, за да му стана чирак, когато порасна достатъчно, за да науча занаят.

Той остави кутията на мястото ѝ в масата за игра и избърса трохите от кейка, които се бяха посипали по дъската за крибидж.

— Но после тя умря — продължи той делово. — И дърводелецът вместо да ме вземе за чирак, твърдеше, че щом съм дете на робиня, значи по закон и аз съм роб. И ме продаде.

— Но това не е редно!

Той я погледна развеселен, но не каза нищо. „Какво общо има редното тук?“ — казваха тъмните му очи.

— Извадих късмет — каза той. — Продадоха ме… защото бях много малък и слабичък… на един учител, когото неколцина плантатори по Кейп Фиър бяха наели да обучава децата им. Той яздеше от къща на къща, оставаше във всяка по седмица или месец и аз ходех с него, настанен на задницата на коня му. Грижех се за коня, когато спирахме и вършех разни дребни задачи за него. И тъй като пътят беше дълъг и скучен, той обичаше да говори с мен. Пееше — обичаше да пее и имаше прекрасен глас… — За изненада на Бриана Одисей говореше с лека носталгия, но после поклати глава, опомни се и извади от джоба си кърпа, с която избърса бюфета.

— Именно той ми даде името Одисей — каза и се обърна към нея. — Знаеше малко гръцки и латински и за да се развлича, ме учеше да чета нощем, когато ставаше тъмно и бяхме принудени да си правим лагер по пътя.

Правите слаби рамене се свиха леко.

— Когато и той умря, бях на двайсетина години. Хектор Камерън ме купи и откри талантите ми. Не всички господари биха ценили подобни умения у един роб, но господин Камерън не беше обикновен човек. — Одисей се усмихна леко.

— Той ме научи да играя шах и дори залагаше пари на мен, когато играех с приятелите му. Накара да ме научат да пея и да свиря на клавесин, за да мога да забавлявам гостите му. И когато госпожица Джокаста започна да губи зрението си, ме даде на нея, за да бъда нейните очи.

— А как е името ти? Истинското ти име?

Той спря, замисли се, после се усмихна, но усмивката не стигна до очите му.

— Не мисля, че помня — каза любезно и излезе.

56.

Изповедта на плътта

Той се събуди малко преди изгрев. Още беше съвсем тъмно, но въздухът се бе променил; въглените бяха изстинали и горският дъх облъхваше лицето му. Александър го нямаше. Той лежеше сам под прокъсаната кожа и му беше много студено.

— Александър? — прошепна дрезгаво. — Отец Фериго?

— Тук съм. — Гласът на младия свещеник беше тих, някак далечен, сякаш не седеше само на метър от него.

Роджър се надигна на лакът и присви очи. Щом се разсъни, започна да свиква с мрака. Александър седеше с кръстосани крака, много изправен гръб и извърнато към дупката в тавана лице.

— Добре ли сте? — Едната страна на врата на свещеника беше потъмняла от кръвта, но лицето му — или това, което Роджър можеше да види — беше спокойно.

— Скоро ще ме убият. Вероятно днес.

Роджър седна, като стискаше кожата до гърдите си. Вече му беше студено, но от спокойния глас се смрази още повече.

— Не — каза той и се прокашля, за да прочисти гърлото си от саждите. — Не, няма да го направят.

Александър не му противоречи. Не помръдна. Седеше гол, явно нехаещ за студа, и гледаше нагоре. Най-сетне сведе поглед и извърна глава към Роджър.

— Ще изслушате ли изповедта ми?

— Аз не съм свещеник. — Роджър се надигна на колене и се примъкна по пода, като държеше кожата пред себе си. — Ето, ще замръзнете. Елате под кожата.

— Няма значение.

Роджър не беше сигурен дали има предвид, че няма значение дали ще измръзне, или това, че той не е свещеник. Сложи ръка на голото му рамо. Французинът беше студен като лед.

Роджър седна до него, възможно най-близо, и разстели кожата върху двама им. Целият настръхна, когато ледената кожа на свещеника се докосна до него, но това не му пречеше; наведе се, искаше му да даде от топлината си.

— Баща ви — каза Александър. Беше извърнал глава; дъхът му докосна лицето на Роджър, очите му бяха като тъмни дупки. — Казахте, че е бил свещеник.

— Да, проповедник. Но аз не съм.

По-скоро усети, отколкото видя лекия нехаен жест.

— В критични моменти всеки може да служи като свещеник — каза Александър. Студените пръсти докоснаха за миг бедрото на Роджър. — Ще изслушате ли изповедта ми?

— Ако… да, щом искате. — Беше му неудобно, но нямаше да навреди, а ако успееше да помогне на човека… Колибата и селото отвън бяха тихи. Не се чуваше друго, освен вятърът в боровете.

Той се прокашля. Дали Александър искаше да започне, или първо той трябваше да каже нещо?

И сякаш това бе някакъв сигнал, защото французинът извърна лице към него и сведе глава така, че меката светлина озари златистата му коса.

— Благослови ме, братко, защото прегреших — каза тихо, скръстил ръце в скута си, и започна изповедта си.

Изпратен от Детройт с ескорт от хурони, той тръгнал по реката до селището на Сейнт Берт дьо Ронвал, за да смени стария свещеник в мисията там, защото здравето му се било влошило.

— Там бях щастлив — каза Александър с почти замечтан глас, с който хората разказват събития, случили се преди десетилетия. — Беше диво място, но тогава бях много млад и вярата ми беше пламенна. Посрещах с радост трудностите.

Млад? Свещеникът и сега не беше много стар.

Александър сви рамене, пренебрегвайки миналото.

— Прекарах две години при хуроните и покръстих мнозина. После тръгнах с група от тях за Форт Стануик, където имаше голям събор на племената от района. Там срещнах Кеняниси-таго, военачалник на мохоуките. Той ме чу да проповядвам и се развълнува от Светия Дух, покани ме да отида в неговото село.

Мохоуките били прочути с отказа си да се покръстят и това му се сторило изпратен от небесата шанс. Отец Фериго тръгнал по реката с кану в компанията на Кеняниси-таго и неговите воини.

— Това беше първият ми грях — каза той тихо. — Гордостта. — Вдигна пръст към Роджър, сякаш предлагаше той да води сметката. — Все пак Бог беше с мен.

Мохоуките воювали на страната на англичаните през последната война между индианците и французите и били повече от подозрителни към млад френски свещеник. Той обаче бил упорит, научил езика им, за да може да проповядва на него.

Успял да покръсти доста хора от селото, но в никакъв случай всички. Обаче сред новопокръстените бил и онзи военачалник, който му осигурявал защита. За нещастие сачемът на селото бил против неговото влияние и между християните и нехристияните в селото имало постоянно напрежение.

Свещеникът облиза сухите си устни, взе гърнето с вода и отпи.

— А после — каза той, поемайки си дъх, — после извърших и втория си грях.

Влюбил се в една от новопокръстените.

— А преди това бил ли сте с жени…? — Роджър се задави от въпроса, но Александър отговори простичко, без колебание.

— Не, никога. — Пое си дъх, като горчив смях. — Мислех си, че съм защитен от това изкушение. Но човекът е крехък пред плътските изкушения на Сатаната.

Живял в къщата на момичето няколко месеца. После една сутрин станал рано, отишъл до потока да се измие и видял отражението си във водата.

— Водата се размърда и повърхността се раздели. Огромна зейнала уста се издигна от нея, разкъсвайки отражението ми.

Било просто изскачаща пъстърва, която искала да лапне водно конче, но свещеникът, потресен от това, го видял като знак от Бога, че душата му е в опасност и ще бъде погълната от пастта на Ада. Веднага отишъл в къщата и си изнесъл нещата. Отишъл да живее сам в малък навес извън селото. Обаче бил оставил любовницата си бременна.

— Това ли беше причината да ви доведат тук? — попита Роджър.

— Не, не точно. Те не гледат на брака и морала като нас — обясни Александър. — Жените лягат с когото пожелаят, а бракът е споразумение, което трае, докато партньорите се обичат; ако решат да се разделят, жената може да изгони мъжа от къщата или той може да си тръгне. Децата, ако има такива, остават с майката.

— Но тогава…

— Проблемът беше, че като свещеник аз винаги отказвах да покръстя деца, ако и двамата родители не са християни и не се радват на Божията милост. Това е необходимо, разберете, ако детето ще бъде възпитавано във вярата, защото индианците са склонни да гледат на светото кръщение просто като на един от техните езически ритуали.

Александър си пое дълбоко дъх.

— И разбира се, не можех да кръстя това дете. Това обиди и ужаси Каняниси-таго, който настояваше да го направя. Когато отказах, нареди да ме измъчват. Моята… момичето… се застъпи за мен и я подкрепиха майка ѝ и още неколцина от влиятелните хора в селото.

Селото се разкъсвало от противоречия и разделение и накрая сачемът заявил, че трябва да заведат свещеника при Ониарекената, където безпристрастен съвет да отсъди какво трябва да се направи, за да се възстанови хармонията сред тях.

Роджър почеса брадата си; вероятно индианците не харесваха косматите европейци, защото ги свързваха с въшките.

— Опасявам се, че не разбирам съвсем — рече той внимателно. — Отказали сте да покръстите собственото си дете, защото майката не е била добра християнка?

Александър изглеждаше изненадан.

— О, не! Тя запази вярата си — макар да имаше основания да не го направи — добави печално. И въздъхна. — Не. Не можех да покръстя детето не заради майката, а защото баща му беше прегрешил.

Роджър потърка челото си, надяваше се, че лицето му не издава изумлението му.

— О… И затова ли поискахте да се изповядате пред мен? За да си върнете Божията милост и да можете да…

Свещеникът го спря с жест. Поседя тихо за миг, свел стройните си рамене. Явно беше докоснал неволно раната си; сплъстената кръв се бе напукала и отдолу отново започна да се процежда прясна кръв.

— Простете ми — каза Александър. — Не биваше да искам това от вас; просто съм така благодарен, че мога да говоря на родния си език; не устоях на изкушението да излея душата си. Но няма смисъл; за мен няма да има опрощение.

Отчаянието му беше така явно, че Роджър сложи ръка на неговата, за да го разубеди.

— Сигурен ли сте? Казахте, че в миг на нужда…

— Не е заради това. — Сложи ръка върху неговата и я стисна силно, сякаш можеше да извлече сила от нея.

Роджър не каза нищо. След миг свещеникът вдигна глава и го погледна в лицето. Светлината отвън се бе променила; виждаше се слабото сияние, което идва точно преди изгрева. Дъхът на Роджър се издигаше бял от устата му, като дим към дупката в тавана.

— Дори да призная, няма да бъда опростен. За да получиш опрощение, трябва да има истинско покаяние; трябва да се отрека от греха си. А това не мога да направя.

Замълча. Роджър не знаеше да говори ли и какво да каже. Вероятно един свещеник би казал нещо като: „Да, сине мой?“, но той не можеше. Затова просто хвана другата ръка на Александър и я стисна.

— Моят грях е, че я обичам — каза много тихо свещеникът — и не мога да спра.

57.

Разбитата усмивка

— Две копия е съгласен. Трябва да говори пред съвета и те да се съгласят, но мисля, че ще стане. — Джейми се свлече до един бор от изтощение. Бяхме в селото от седмица; той прекара със сачема по-голямата част от последните три дни. Почти не виждах него или Иън, бях при жените, които се държаха любезно, но дистанцирано. Пазех внимателно амулета си от погледите им.

— Значи той наистина е при тях? — попитах и усетих как възелът от тревога, който бе пътувал с мен чак дотук, започва да се разхлабва. — Роджър наистина е тук? — Засега мохоуките не искаха да признаят нито за съществуването му, нито… алтернативата.

— Ами да, старият мошеник не иска да го признае — сигурно го е страх, че ще се опитам да го открадна, — но или е тук, или не е далече. Ако съветът одобри сделката, ще го разменим за уискито след три дни… и тръгваме. — Погледна облаците, които криеха далечните планини. — Господи, надявам се да се задава дъжд, а не сняг.

— Мислиш ли, че има вероятност съветът да не се съгласи?

Той въздъхна дълбоко и прокара ръка през косата си. Тя се спускаше свободна по раменете му; явно преговорите са били трудни.

— Да, има вероятност. Те искат уискито, но и се притесняват от него. Някои от по-старите мъже ще са против сделката, от страх, че уискито може да навреди на хората; по-младите ще са съгласни. Онези на средна възраст ще кажат да, вземете го, защото може да се търгува с него, ако не искат да го пият.

— Уакатихсноре ли ти каза това? — изненадах се аз. Сачемът, Бързата ръка, ми се струваше твърде спокоен и лукав клиент за подобна искреност.

— Не той: младият Иън — усмихна се Джейми. — Момчето се оказа голям шпионин. Ял е до всяко огнище в селото и намери едно момиче, което много го харесва. Тя му казала какво мисли съветът на майките.

Свих рамене и придърпах наметалото около себе си; седяхме на скалите пред селото, където никой нямаше да ни попречи, но цената за това бе пронизващия студен вятър.

— И какво казва съветът на майките? — Седмицата, прекарана в индианска къща, ми бе дала известна представа колко важно е мнението на жените: те не взимаха преки решения по общи въпроси, но нищо не можеше да стане без тяхното одобрение.

— Те биха искали да предложа друг откуп, а не уиски. Не са сигурни дали трябва да освободят Роджър; явно доста от тях са го харесали. Нямали против да го приемат в племето. — Устата на Джейми се изкриви и аз се засмях въпреки тревогата си.

— Роджър е хубавец — казах.

— Виждал съм го — отвърна рязко Джейми. — Повечето мъже смятат, че е грозно, космато копеле. Разбира се, те мислят това и за мен. — Едната страна на устата му се изви неохотно и той прокара ръка по брадичката си; тъй като знаеше, че индианците не харесват лицевото окосмяване, той се бръснеше старателно всяка сутрин. — Може би това ще се окаже решаващо.

— Кое? Външният вид на Роджър? Или твоят?

— Фактът, че повече от една дама го иска. Иън рече, че онова момиче му казало, че според леля ѝ ще станат проблеми, ако го задържат; тя смятала, че е по-добре да го дадат на нас, за да не се скарат жените за него.

Потърках студените кокалчета на пръстите си по устните, опитвах да не се засмея.

— А мъжете от съвета имат ли представа, че някои жени се интересуват от Роджър?

— Не знам. Защо?

— Защото ако знаеха, щяха да ти го дадат безплатно.

Джейми изсумтя, но вдигна неохотно вежда към мен.

— Ами може. Ще накарам Иън да го спомене пред младите мъже. Няма да навреди.

— Нали каза, че жените искали да предложиш нещо друго вместо уиски. Спомена ли на Бързата ръка за опала?

Той седна рязко, заинтригуван.

— Да, направих го. Те бяха така стъписани, сякаш извадих змия от спорана си. Много се развълнуваха — бяха ядосани и изплашени едновременно и мисля, че сигурно щяха да ми направят нещо, ако вече не бях споменал за уискито.

Той бръкна в палтото си и извади опала, пусна го в ръката ми.

— Най-добре го вземи ти, сасенак. Но мисля, че не бива да го показваш на никого.

— Колко странно. — Погледнах камъка, спираловидният петроглиф блещукаше в различни цветове. — Значи наистина означава нещо за тях.

— О, означава — увери ме той. — Не знам какво, но никак не го харесват. Военачалникът настояваше да разбере откъде съм го взел и му казах, че ти си го намерила. Това ги успокои малко, но бяха силно развълнувани по въпроса.

— Защо искаш аз да го взема? — Камъкът беше топъл от тялото му и приятно гладък в ръката ми. Инстинктивно палецът ми започна да следва извивката на спиралата.

— Стъписаха се, когато го видяха, а после се ядосаха. Един-двама като че ли щяха да ме ударят, но ги удържаха. Погледах ги малко, като държах камъка в ръката си, и осъзнах, че се страхуват от него; нямаше да ме докоснат, докато е в мен.

Протегна ръка и сви юмрука ми върху камъка.

— Пази го в теб. И при опасност го извади.

— По-вероятно е ти да изпаднеш в опасност — възразих аз и се опитах да му го подам.

Той поклати глава и крайчетата на косата му полетяха на вятъра.

— Не, не и когато вече знаят за уискито. Няма да ме наранят, докато не разберат къде е.

— Но в каква опасност мога да изпадна аз? — Мисълта беше притеснителна; жените бяха предпазливи, но не и враждебни, а мъжете от селото не ми обръщаха внимание.

Той се смръщи и погледна към селото. Оттук се виждаха само външната ограда и струйките дим, които се издигаха над нея от невидимите къщи.

— Не знам, сасенак. Знам само, че съм бил ловец — и съм бил преследван. Нали знаеш как, когато има нещо странно наблизо, птиците спират да пеят и гората застива?

Той кимна към селото, взираше се в дима, сякаш от него можеше да се появи някаква форма.

— Там е така застинало сега. Случва се нещо, което не мога да видя. Не мисля, че е свързано с нас… и все пак… ме притеснява — каза той внезапно. — Живял съм твърде дълго, за да не обърна внимание на такова чувство.

* * *

Иън, който скоро дойде при нас, потвърди това мнение.

— Да, сякаш държиш рибарска мрежа под водата — каза смръщен. — Усещаш, че нещо шава из ръцете ти и знаеш, че има риба, но не можеш да видиш къде. — Вятърът рошеше гъстата му кафява коса; както обикновено тя бе полусплетена, с щръкнали кичури. Той прибра един разсеяно зад ухото си.

— Нещо се случва сред тези хора; някакво несъгласие според мен. И нещо се е случило миналата нощ, в къщата на съвета. Емили не иска да ми каже какво; само се извърна и рече, че няма нищо общо с нас. Но мисля, че някак има.

— Емили? — Джейми изви вежда и Иън се ухили.

— Така я наричам за по-кратко — каза той. — Иначе се казва Уакио’тейехснонхса; означава Онази, която работи с ръцете си. Тя е много добър резбар. Вижте какво ми направи. — Бръкна в кесията си и гордо извади малка видра, издялана от бял стеатит. Тя изглеждаше нащрек, с вирната глава и готова за пакост; накара ме да се усмихна.

— Много е хубава. — Джейми огледа фигурката с одобрение и погали извивката на тялото. — Момичето сигурно доста те харесва, Иън.

— Ами да, и аз я харесвам, чичо. — Иън говореше съвсем небрежно, но слабите му бузи бяха зачервени не само от студа. Той се закашля и промени леко темата.

— Тя ми каза, че според нея може да се повлияе на съвета в наша полза, ако им дадеш да опитат от уискито, чичо Джейми. Ако нямаш нищо против, ще донеса едно буре и ще си направим малко празненство тази вечер. Емили ще го уреди.

Джейми изви вежди, но кимна след миг.

— Добре, доверявам ти се, Иън. В къщата на съвета ли?

Иън поклати глава.

— Не. Емили казва, че ще е най-добре да се направи в къщата на леля ѝ — старата Теуактенионх — Красивата жена.

— Какво? — попитах сепната.

— Красивата жена — обясни той и избърса протеклия си нос с ръкав. — Една влиятелна жена в селото може да реши какво да се направи с пленниците; наричат я Красивата жена, без значение как изглежда. Така че ще имаме късмет, ако Теуактенионх се убеди, че сделката е добра.

— Предполагам, че за освободения пленник тази жена ще е много красива, както и да изглежда — засмя се Джейми. — Да, разбирам. Върви тогава; можеш ли да донесеш сам уискито?

Иън кимна и се обърна да тръгва.

— Чакай малко, Иън — казах аз и извадих опала, когато той се обърна към мен. — Можеш ли да попиташ Емили дали знае нещо за това?

— Да, лельо Клеър, ще ѝ спомена. Роло! — Той изсвири през зъби и Роло, който душеше подозрително около скалния ръб, подскочи след него. Джейми ги гледаше леко смръщен.

— Знаеш ли къде е прекарал нощта Иън, сасенак?

— Ако питаш в коя къща, да. Ако питаш в чие легло — не. Но мога да се досетя.

— Ммффмм. — Той се протегна и отметна косата си назад.

— Хайде, сасенак, ще те изпратя до селото.

* * *

Празникът на Иън започна скоро след мръкване; поканените гости включваха всички най-изтъкнати членове на съвета, които идваха един по един в къщата на Теуактенионх и поднасяха почитанията си на сачема Две копия, който седеше до главното огнище с Джейми и Иън от двете му страни. Едно стройно, красиво момиче, което вероятно бе Емили, седеше тихо зад Иън с буре уиски.

С изключение на Емили, жените не бяха поканени да опитат уискито. Аз обаче наминах да гледам и седнах до едно от по-малките огнища. Наблюдавах какво става, докато помагах на две жени да сплитат лук и си разменях любезности с тях на смесица от тускарорански, английски и френски.

Жената, до чието огнище седях, ми предложи кратуна със смърчова бира и някаква зърнена каша. Постарах се да ги приема сърдечно, но стомахът ми се бе свил така силно, че не можах да хапна почти нищо.

Твърде много зависеше от това импровизирано празненство. Роджър беше тук; някъде в селото, знаех го. И беше жив; можех само да се надявам, че е добре — достатъчно добре, за да пътува поне. Погледнах към другия край на къщата, към най-голямото огнище. Виждах само прошарената глава на Теуактенионх; странна тръпка мина през мен и аз докоснах малкия амулет на Наяуене, който висеше под ризата ми.

Щом гостите се събраха, около огнището се оформи груб кръг. Отвореното буре с уиски беше в центъра му. За моя изненада момичето също седеше в кръга до бурето и държеше кратуна.

Две копия каза нещо и пиршеството започна. Момичето отмерваше порциите уиски. Тя не наливаше в чашите, а внимателно пълнеше устата си с уиски от кратуната и после изплюваше по три пъти във всяка чаша, преди да я подаде на някой от мъжете от кръга. Погледнах към Джейми, който като че ли се стъписа, но любезно прие чашата и отпи без колебание.

Зачудих се колко ли уиски е попило момичето чрез лигавицата на устата си. Едва ли колкото мъжете, макар че сигурно бе нужно доста за Две копия, който беше мълчалив старец със сбръчкано като слива лице на човек със запек. Преди партито да влезе в разгара си обаче, ме разсея появата на едно момче, син на една от жените. Той влезе тихо и седна до майка си, като се наведе силно към нея. Тя го погледна остро, после остави лука и стана, възкликвайки от тревога.

Огънят озари момчето и аз веднага видях как се е прегърбил. Изправих се на колене и избутах настрани кошницата с лук. Коленичих до него и го хванах за другата ръка, обърнах го към себе си. Лявото му рамо беше леко извадено и той се потеше, стиснал устни от болка.

Направих жест към майката, която се поколеба и ме погледна смръщено. Момчето изскимтя тихо, тя го отдръпна и го прегърна здраво. Осенена от вдъхновение, аз извадих амулета на Наяуене от ризата си; тя нямаше откъде да знае чий е, но щеше да разбере какво е. И така стана; отвори широко очи, щом видя малката кожена торбичка.

Момчето не гъкна повече, но виждах как потта се стича по голите му гърди. Разтворих вървите на торбичката и извадих отвътре грубия син камък. Pierre sans peur — го бе нарекла Габриел. Безстрашният камък. Хванах здравата ръка на момчето и притиснах силно камъка в дланта му, после свих пръстите му около него.

— Je suis une sorciere — казах тихо. — Cést medicine, la.[45] — Довери ми се, мислех си. Не се страхувай. Усмихнах му се.

Момчето се втренчи ококорено в мен; две жени до огнището се спогледаха, после едновременно се обърнаха към далечното огнище, до което седеше старицата.

Там разговаряха; някой разказваше стара история — разпознах издигането и спадането в интонацията на официалния ритъм. Бях чувала шотландците да разказват легенди на келтски точно по този начин.

Майката кимна и сестра ѝ тръгна бързо през къщата. Не се обърнах, но усетих раздвижване от интерес зад себе си, когато тя мина покрай другите огнища; глави се извръщаха към нас. Аз се взирах усмихната в лицето на момчето и държах здраво ръката му.

Стъпките на сестрата спряха тихо зад мен. Майката на момчето неохотно го пусна — разрешението беше получено.

Лесно е да се намести става; той беше малко момче и нараняванията също не бяха тежки. Костите му бяха леки под ръката ми. Усмихнах му се, когато напипах разместената става. После бързо свих ръката си, завъртях лакътя и я вдигнах нагоре — и готово.

Момчето изглеждаше крайно изненадано. Това бе много задоволителна манипулация, при която болката се облекчава мигновено. Той опипа рамото си, после ми се усмихна срамежливо. Много бавно отвори ръка и ми върна камъка.

Леката сензация от това отвлече вниманието ми известно време. Жените се скупчиха около нас, опипваха момчето и го оглеждаха, викаха приятелките си да зяпат мътния сапфир. Когато успях да се обърна към партито с уискито до другото огнище, там нещата бяха в разгара си. Иън пееше на келтски, много фалшиво, още двама припяваха наслуки, а трети се включваше със странно и пискливо „Хайхай!“, което бях чувала и сред хората на Наяуене.

И сякаш я съживих с тази мисъл, защото усетих поглед с гърба си, обърнах се и видях, че Теуактенионх ме гледа от огнището си в края на къщата. Срещнах погледа ѝ и кимнах. Тя се наведе да каже нещо на една от младите жени до нея. Тя стана и тръгна към мен, като заобиколи внимателно две малки деца, играещи си пред отделението на тяхното семейство.

— Баба ми пита дали ще дойдеш при нея. — Младата жена клекна до мен, говореше тихо на английски. Бях изненадана, но не и изумена, когато чух това. Онакара бе прав, някои мохоуки наистина знаеха малко английски. Не искаха да го използват обаче, освен по необходимост. Предпочитаха своя език.

Станах и тръгнах с нея към огнището на Теуактенионх, като се питах какво ли иска Красивата жена. Аз лично си имах моите належащи проблеми — Роджър и Бриана.

Старицата ми кимна, покани ме да седна и заговори на момичето, без да откъсва очи от мен.

— Баба пита дали може да види твоето лекарство.

— Разбира се. — Виждах, че гледа амулета ми и любопитството ѝ нарасна, когато извадих сапфира. Бях добавила перото на Наяуене към две от моите; черни гарванови пера от крила.

— Ти си жената на Убиеца на мечки?

— Да. Тускарора ме наричат Бял гарван — казах аз и момичето се сепна. Преведе бързо на бабата. Старата жена отвори широко очи и ме погледна втренчено. Явно това не бе най-благоприятното име, което бе чувала. Усмихнах ѝ се със затворена уста; индианците показваха зъбите си само когато се смееха.

Старата жена ми върна камъка много колебливо. Огледа ме с присвити очи, после заговори на внучката си:

— Моята баба е чула, че твоят мъж също има камък — преведе момичето. — Иска да разбере повече за него; какъв е и как си го намерила.

— Ще ѝ го покажа. — Момичето отвори изненадано очи, когато посегнах към кесията на кръста си и извадих камъка. Подадох опала на жената; тя се наведе и го огледа, но не понечи да го вземе от мен.

Ръцете на Теуактенионх бяха кафяви и без косми, сбръчкани и гладки като старо полирано дърво. Но видях как започват да настръхват, изправяйки несъществуващите вече косъмчета в напразна съпротива. Тя го е виждала — помислих си. — Или поне знае какво е.

Нямах нужда да чувам превода; очите ѝ срещнаха моите прямо и аз чух въпроса съвсем ясно, макар че не разбирах думите.

— Как намери това? — попита тя и момичето преведе веднага.

Отворих ръка; опалът пасваше на дланта ми, цветовете му блещукаха като сапунен мехур.

— Присъни ми се — казах накрая, не знаех как иначе да го обясня.

Старицата издиша рязко. Страхът не бе напуснал очите ѝ, но сега го надделяваше друго — може би любопитство? Тя каза нещо и една от жените до огнището стана и зарови в кошница под леглото зад нея. Върна се, поклони се на старицата и ѝ го подаде.

Старицата започна да припява тихо с дрезгав от възрастта, но все още силен глас. Потърка ръце над огъня и от тях се посипа дъжд от кафяви прашинки, които се надигнаха отново като дим, гъст и с миризмата на тютюн.

Нощта бе спокойна; чувах гласовете и силния смях от далечното огнище, където мъжете пиеха. Различавах по някоя дума на Джейми — говореше на френски. Дали Роджър бе достатъчно близо, за да чува?

Поех дълбоко дъх. Димът се вдигна от огъня на тънка бяла колона и силната сладка миризма на тютюн се смеси със студения въздух, отключвайки спомени за гимназиалните мачове на Бриана; за уютните миризми на вълнени одеяла и термоси с какао, дъх на цигарен дим, носещ се над тълпата. По-назад бяха другите, по-сурови спомени за мъже с униформи в накъсаната светлина на летищата, които стъпкват сияещите фасове и тичат към битката, а след тях остава само миризмата на дим в зимния въздух.

Теуактенионх заговори, още ме гледаше, тихият глас на момичето преведе:

— Разкажи ми този сън.

Дали наистина щях да ѝ разкажа сън, или спомен като тези, съживен заедно със струите дим от горящото дърво? Нямаше значение; тук всичките ми спомени бяха сънища.

Разказах ѝ каквото можах. Споменът — за бурята и моето убежище сред корените на червения кедър, заровения череп и камъка — и сънят; светлината в планината и мъжът с боядисаното в черно лице — без да правя разлика между тях.

Старицата се наведе напред, изумлението на лицето ѝ бе същото като изражението на внучка ѝ.

— Видяла си Огненосеца? — възкликна момичето. — Видяла си лицето му? — Тя се отдръпна от мен, сякаш бях опасна.

Старицата каза нещо категорично; изумлението ѝ бе отстъпило пред силен интерес. Побутна момичето и повтори нетърпеливо въпроса си.

— Баба ми пита дали можеш да кажеш как е изглеждал; с какво е бил облечен?

— С нищо. С препаска. И беше боядисан.

— Боядисан. Как? — попита момичето след острия въпрос на старицата.

Описах боята по мъжа, когото бях видяла, възможно най-внимателно. Не беше трудно; ако затворех очи, можех да го видя така ясно, както се появи пред мен на склона на планината.

— И лицето му беше черно, от челото до брадичката — завърших аз и отворих очи.

Докато описвах мъжа, преводачката ни видимо започна да се разстройва; устните ѝ трепереха, тя гледаше изплашено ту мен, ту баба си. Старицата се вслушваше напрегнато, очите ѝ търсеха, опитваха се да видят смисъла по лицето ми, преди бавните думи да стигнат до ушите ѝ.

Когато приключих, тя седеше мълчаливо, вперила тъмните си очи в моите. Накрая кимна, протегна сбръчкана ръка и дръпна един лилав вампум от рамото си. Майърс ми бе казал достатъчно, за да мога да разпозная този жест. Вампумът беше нейното фамилно отличие, почетен знак на ранга ѝ; нещо, изречено, докато държиш вампум, бе равносилно на заклеване с ръка върху Библията.

— На празника на Зелената царевица преди много години — преводачката отвори пръсти четири пъти — един мъж дойде при нас от севера. Говореше странно, но ние го разбирахме; говореше като каниенга или като онондага, но не искаше да каже от кое племе или село е — само рода на Костенурката.

— Той беше див човек, но много смел. Беше добър ловец и воин. О, и хубавец; всички жени обичаха да го гледат, но се страхуваха да го приближат. — Теуактенионх спря за миг, беше вперила очи в нищото и аз опитах да изчисля; сигурно тогава е била вече голяма жена, но вероятно все още достатъчно млада, за да се впечатли от страховития и интригуващ непознат.

— Мъжете не бяха така внимателни; мъжете не са такива. — Тя се изсмя саркастично и погледна към празненството, което ставаше все по-шумно. — Те сядаха и пушеха с него и пиеха смърчова бира, и го слушаха. Той им разказваше от обед чак до мрак и после отново до огньовете през нощта. Лицето му винаги беше яростно, защото говореше за война.

Тя въздъхна, пръстите ѝ се свиха около лилавите черупки от миди.

— Винаги за война. Не срещу ядящите жаби от съседното село или с онези, които ядяха лайна от лос. Не, ние трябваше да вдигнем томахавките си срещу O’seronni. Да ги избием всичките, така казваше, от старците до децата, от Линията на съглашението до голямата вода. Да отидем при каюга, да изпратим хора при сенека, за да се вдигне Ирокезкият съюз като един. Да го направим, преди да е станало късно.

Слабото ѝ рамо се сви.

— „Твърде късно за какво? — питаха мъжете. — И защо да вдигаме война без причина?“ „Защото те ни примамват с метала си — казваше той. — Приближават ни към тях с надеждата за ножове и пушки и ни разрушават заради грънци. Върнете се, братя! Изоставихте порядки, които са от незапомнени времена. Върнете се, или вече няма да ви има. Вашите приказки ще бъдат забравени. Избийте ги сега или те ще ви изядат.“

— И брат ми — той беше сачем тогава, а другият ми брат беше военачалник — казаха, че това са глупости. Да ни унищожат със сечива? Да ни изядат? Белите не ядат сърцата на враговете си дори в битка.

— Младите обаче слушаха; те слушаха всеки с по-силен глас. Старите гледаха с присвити очи непознатия и мълчаха.

— Той знаеше — каза тя и старицата кимна, заговори толкова бързо, че на внучка ѝ беше трудно да превежда. — Той знаеше какво ще стане — че британците и французите ще се бият помежду си и ще търсят помощта ни едни срещу други. Каза, че тогава трябва да нападнем; докато се бият взаимно, трябва да се вдигнем срещу тях и да ги прогоним.

— Тауинеонауира — Зъб на видра — така бе името му — ми каза: „Живейте сега. Вие познавате миналото, но не виждате в бъдещето. Вашите мъже казват: «Не ни трябва нищо този сезон» и затова няма да действат. Жените ви си мислят, че е по-лесно да се готви в метално котле, отколкото да правят глинени. Вие не виждате какво ще стане заради мързела и алчността си.“

— „Не е вярно — казах му аз. — Не сме мързеливи. Ние щавим кожи, сушим месо и царевица, правим масло от слънчоглед и го слагаме в делви; приготвяме се за следващия сезон… винаги. Ако не го правехме, щяхме да умрем. И какво общо имат с това гърнетата и котлетата?“ Той се засмя, но очите му бяха тъжни. С мен невинаги беше яростен. — Очите на младата жена се плъзнаха към баба ѝ, после ги извърна отново към скута си.

— „Женски ум — каза той и поклати глава. — Вие мислите само какво да се яде и какво да се облече. Но това няма значение. Мъжете не могат да мислят за такива неща.“

— „Как може да си Hodeenosaunee и да мислиш така? — попитах аз. — Откъде се взе, щом не те е грижа какво мислят жените?“ Той поклати глава и каза: „Не виждате достатъчно далече“. Аз го попитах колко далече вижда той тогава, и не ми отговори.

Аз знаех отговора на това и кожата ми настръхна въпреки огъня. Знаех много добре колко далече е виждал — и колко опасна е гледката от точно онази пукнатина.

— Но нямаше смисъл да говоря — продължи старицата, — не слушаше и братята ми. Зъб на видра ставаше все по-гневен. Един ден излезе и затанцува танца на войната. Беше се оцветил — ръцете и краката му бяха боядисани в червено — и пееше и крещеше из селото. Всички излязоха да го гледат, да видят кой ще го последва. А когато той заби томахавката си в дървото на войната и извика, че отива да вземе коне и плячка от шауни, няколко младежи го последваха.

— Нямаше ги от изгрев до залез на луната и се върнаха с коне и скалпове. Бели скалпове и братята ми се разгневиха. Това щеше да доведе войниците от форта или щяха да изпратят войници, за да отмъстят, от градовете по Линията на съглашението, откъдето бяха взели скалповете. Зъб на видра отговори дръзко, че се надявал да стане така; тогава сме щели да бъдем принудени да се бием. И каза, че ще поведе още такива нападения — отново и отново, докато цялата земя се вдигне и ние го послушаме, че трябва да убием O’serornni или да умрем.

— Никой не можеше да му попречи да направи както е казал и имаше и други млади мъже с гореща кръв; те щяха да го последват каквото и да им говорехме. Брат ми, сачемът, направи лечебния си вигвам и призова Великата костенурка, за да се посъветва с нея. Остана там цял ден и цяла нощ. Вигвамът се тресеше и олюляваше, от него се чуваха гласове, хората се изплашиха.

— Когато брат ми излезе оттам, каза, че Зъб на видра трябва да напусне селото. Да правел каквото е наумил, но ние не бива да допускаме да ни навлече унищожение. Той причиняваше разкол сред хората; трябваше да си тръгне.

— Зъб на видра стана по-гневен от всякога. Застана в средата на селото и крещя, докато вените на шията му изпъкнаха и очите му станаха червени от гняв. — Гласът на момичето стихна. — Крещеше ужасни неща. После се смълча и ние се изплашихме. Той каза неща, които изтръгнаха сърцата от телата ни. Дори онези, които го следваха, се бяха изплашили от него.

— Той не спеше и не ядеше. Цял ден и цяла нощ и на следващия ден, все говореше, обикаляше селото, спираше пред вратите на къщите и говореше, докато хората вътре не го прогонят. И тогава си тръгна. Но се върна отново. И отново. Отиваше си, криеше се в гората, после се връщаше при огньовете нощем, слаб и гладен, с блеснали като на лисица очи, и не спираше да говори. Гласът му изпълваше селото нощем и никой не можеше да спи. Започнахме да осъзнаваме, че у него се е вселил зъл дух; вероятно Ататархо, от чиято глава Хиауатха къса змии; вероятно змиите бяха влезли в този човек, за да си търсят дом. Накрая брат ми, военачалникът, каза, че това трябва да спре; той трябва да си тръгне или ще го убием.

Теуактенионх замълча. Пръстите ѝ, които не бяха спирали да галят вампума, сякаш извличаше сила от него, за да разкаже историята си, застинаха.

— Той беше чужденец — каза тя тихо. — Но не го знаеше. Мисля, че така и не го разбра.

В другия край на къщата гуляят набираше скорост; всички мъже се смееха, клатеха се напред-назад развеселени. Чувах гласа на Емили, по-висок, смееше се с тях. Теуактенионх погледна натам и се смръщи леко.

Сякаш мишки пробягваха бързо надолу-нагоре по гръбнака ми. Непознат. Индианец, по лице и по говор; но речта му била малко по-различна. Индианец — със сребърни пломби на зъбите. Не, той не е разбирал. Мислел е, че те са неговият народ. И като знаел какво бъдеще ги чака, бе дошъл, за да се опита да ги спаси. Как би повярвал, че искат да му навредят?

Но те наистина го искали. Съблекли го, каза Теуактенионх със застинало изражение. Вързали го на кол в средата на селото и боядисали лицето му с мастило от сажди и шикалки.

— Черното е за смърт; затворниците, които ще бъдат убити, винаги се боядисват така — каза момичето, извило леко вежда. — Ти знаеше ли това, когато си срещнала мъжа в планината?

Поклатих глава. Опалът се бе стоплил в дланта ми, хлъзгав от пот.

Измъчвали го известно време; забивали в голото му тяло заострени пръчки, после горещи въглени, за да се вдигнат мехури и да се пукнат, а кожата му да увисне на парцали. Той издържал това, без да извика, и това им харесало. Той още изглеждал силен, затова го оставили една нощ вързан за кола.

— На сутринта го нямаше. — Лицето на старата жена бе непроницаемо. Не можеше да се разбере дали е била доволна, облекчена или притеснена от бягството му.

— Казах, че не бива да го търсят, но брат ми каза, че той ще се върне, ако не го довършим.

Затова от селото тръгнала група воини по следите на Зъб на видра. Той бил окървавен и не било трудно да го проследят.

— Търсили го на юг. От време на време им се струвало, че ще го заловят, но той беше силен. Избягал. Четири дни го следвали и накрая го хванали в една гора от тополи, голи в снега, с побелели като кости клони.

Тя видя въпроса в очите ми и кимна.

— Моят брат военачалникът беше там. Той ми разказа после.

— Бил сам и невъоръжен. Нямал никакъв шанс и го знаел. Но все пак се изправил пред тях и говорил. Дори след като един от мъжете го ударил по устата с тоягата си, той говорил през кръвта, изплювал думите заедно със счупените си зъби.

— Той беше смел мъж — каза тя замислено. — Не се молил. Казал им същото, което казваше и преди, но брат ми рече, че този път било различно. Преди бил горещ като огън; а умиращ бил студен като сняг — и защото били така студени, думите му ги ужасили.

— Дори когато непознатият лежал мъртъв в снега, думите му като че ли продължавали да кънтят в ушите на воините. Легнали да спят, но гласът му продължил да говори в сънищата им: Ще бъдете забравени. Ирокезките народи вече няма да ги има. Никой няма да разказва вашите истории. Всичко, което сте и което сте били, ще бъде изгубено.

— Тръгнали към дома, но гласът му ги следвал. Нощем не можели да спят от ужасните думи в ушите си. Денем чували викове и шепот от дърветата по пътя. Някои казали, че това е само грачене на гарвани, но други го чували съвсем ясно.

— Накрая брат ми казал, че е ясно, че мъжът е магьосник.

Старицата ме погледна остро. Je suis une sorciere — бях казала аз. Преглътнах, а ръката ми посегна към амулета на врата ми.

— Трябвало да се отреже главата му и тогава вече щял да замълчи. Затова се върнали и отрязали главата му, вързали я сред клоните на един смърч. Гарваните изкълвали очите му, но главата още говорела.

— Един мъж, много смел, казал, че ще вземе главата и ще я зарови много далече. — Тя се усмихна за миг. — Този смел мъж беше мой съпруг. Той увил главата в парче кожа и хукнал с нея далеч на юг, а главата продължавала да говори под мишницата му, затова той си сложил восък в ушите. Накрая видял много голям кедър и разбрал, че това е мястото, защото червеният кедър има силен лечебен дух.

— Погребал главата под корените на дървото и после извадил восъка от ушите си. Нищо не чувал, освен вятъра и водата. Затова се прибра у дома и никой вече не изричаше името на Зъб на видра в това село, оттогава чак досега.

Момичето замълча, като гледаше баба си. Явно беше истина — тя никога не бе чувала тази история.

Преглътнах и се опитах да поема дъх. Докато тя говореше, димът беше спрял да се издига; беше се събрал на нисък облак над нас и въздухът бе наситен с опияняващ аромат.

Около другия огън веселието бе започнало да стихва. Един от мъжете стана и излезе препъвайки се навън. Още двама лежаха до огъня, почти заспали.

— А това? — казах аз, като вдигнах опала. — Какво е това? Негово ли е?

Теуактенионх посегна, сякаш да докосне камъка, и се отдръпна.

— Има една легенда — каза тихо момичето, без да сваля очи от опала. — Вълшебни змии носят камъни в главите си. Ако убиеш такава змия и вземеш камъка, той ще ти даде голяма сила. — Тя се размърда неспокойно и аз също като нея си представих размерите на змията, която може да е носила подобен камък в главата си.

Старицата внезапно заговори, като кимаше към камъка. Момичето подскочи, но преведе послушно думите:

— Негов е — каза тя. — Наричал го своя tika-ba.

Погледнах към преводачката, но тя поклати глава.

— Tika-ba — повтори, произнасяйки го ясно. — Не е ли английска дума?

Поклатих глава.

Старицата се отдръпна на кожите си и ме загледа замислено. Очите ѝ спряха на амулета на шията ми.

— Защо е говорил с теб? Защо ти е дал това? — Тя кимна към ръката ми и пръстите ми се свиха около камъка.

— Не знам — казах… но ме беше хванала неподготвена; нямах време да овладея изражението си.

Тя се втренчи в мен. Знаеше, че лъжа — и все пак не можех да ѝ кажа истината, нали? Да ѝ кажа какъв е бил всъщност Зъб на видра… каквото и да е истинското му име. Още по-малко можех да ѝ кажа, че пророчествата му са истина.

— Мисля, че може да е бил част от моето… семейство — казах накрая, като мислех за онова, което Полиан ми бе казала за призраците на предците. Не се знаеше откъде — или откога — е дошъл; можеше да е и предтеча, и наследник. Ако не на мен, то на някой като мен.

Теуактенионх седна с изправен гръб и ме погледна изумена. Постепенно се отпусна и кимна.

— Той те е изпратил при мен, за да чуеш това. Той сгреши — обяви тя уверено. — Брат ми каза, че не трябва да говорим за него; трябва да го забравим. Но човек не се забравя, докато под небето са останали двама души. Един да разкаже историята; и друг — за да я чуе.

Тя посегна и докосна ръката ми, като внимаваше да не докосва камъка. Влагата в черните ѝ очи може и да беше от тютюневия дим.

— Аз съм единият. Ти си другият. Той не е забравен.

Тя посочи към момичето, което се изправи тихо и ни донесе храна и напитки.

Когато най-сетне станах, за да се върна в къщата, в която бяхме настанени, погледнах към пиршеството. Земята бе осеяна с хъркащи мъже, а бурето лежеше празно настрани. Две копия се беше изпънал по гръб с блажена усмивка на сбръчканото си лице. Момичето, Иън и Джейми ги нямаше.

Джейми беше отвън и ме чакаше. Дъхът му се издигаше на бяло облаче в нощния въздух, а наметалото му миришеше на уиски и тютюн.

— Май си се забавлявал — казах аз и го хванах за ръката. — Постигнахте ли напредък?

— Така мисля. — Тръгнахме през голямата централна поляна към къщата, където бяхме настанени. — Мина добре. Иън беше прав, Бог да го благослови; сега, като видяха, че пиршеството не донесе вреда, сигурно ще са по-благоразположени към сделката.

Погледнах към къщите с облаците дим над тях и сиянието на огъня от дупките и вратите. Дали Роджър бе в някоя от тях? Преброих ги автоматично, както правех всеки ден — седем месеца. Земята вече се разледяваше; ако изминехме част от пътя по реката, вероятно щяхме да успеем за месец — най-много шест седмици. Да, ако тръгнехме скоро, щяхме да пристигнем навреме.

— А ти, сасенак? Като че ли си поговори добре със старата дама. Тя знае ли нещо за онзи камък?

— Да. Да влезем вътре и ще ти разкажа.

Той вдигна кожата на вратата пред мен и влязох вътре, опалът тежеше в ръката ми. Те не знаеха как го е наричал, но аз знаех. Мъжът на име Зъб на видра, който бе дошъл да вдигне война, да спаси един народ. Мъжът, който имаше сребърни пломби в устата. Да, аз знаех какво е това — tika-ba[46].

Неговият неизползван билет за връщане. Моето наследство.

58.

Лорд Джон се завръща

Ривър Рън, март 1770 г.

Федра бе донесла рокля, една от роклите на Джокаста, жълта коприна с много широка пола.

— Тази вечер ще имаме по-добра компания от стария господин Купър или адвокат Форбс — каза доволно Федра. — Днес ще дойде истински лорд. Какво ще кажете?

Тя сложи огромната рокля на леглото и започна да дърпа диплите ѝ, издавайки инструкции като сержант.

— Ето, съблечете се и облечете този корсет. Трябва ви нещо здраво, за да притиска корема надолу. Само повлеканите се мятат без корсети. Ако леля ви не беше сляпа като прилеп, отдавна щеше да ви накара да сложите — отдавна. После обуйте чорапите и жартиерите — не са ли красиви? Винаги съм харесвала този чифт с малките листенца по тях — после ще вържем фустите и…

— Какъв лорд? — Бриана взе корсета и се смръщи. — Господи, това от китови кости ли е?

— Аха. Никакво евтино желязо за госпожица Джо. — Федра ровеше като териер, мръщеше се и си мърмореше. — Къде отиде жартиерата?

— Не ми трябват. И какъв лорд ще идва?

Федра се изправи и се втренчи в Бриана над диплите от жълта коприна.

— Не ви трябват ли? — попита тя възмутено. — С шестмесечен корем? Ама вие какво си мислите, момиче, да дойдете на вечерята така издута и негово благородие да се кокори през очилата си към вас, над чинията със супа?

Бриана се усмихна на това описание, но въпреки това отговори сухо:

— Какво значение има? Целият окръг вече знае, че ще имам дете. Няма да се изненадам, ако онзи пътуващ свещеник… господин Ърмстоун, нали… ме споменава в проповедите си от амвона.

Федра се изсмя.

— Направи го. Преди две недели. Мики и Друсъс били там… на тях им беше много смешно, но на леля ви — не. Тя накара адвокат Форбс да го съди за клевета, но преподобният Ърмстоун казал, че не било клевета, щом е истина.

Бриана се втренчи в прислужницата.

— И какво точно е казал за мен?

Федра поклати глава и продължи да рови.

— Не искате да знаете — рече мрачно. — Но въпреки че целият окръг знае, пак не бива да размятате корема си из трапезарията и да не оставяте у негово благородие никакво съмнение — тъй че сложете корсета.

Властният ѝ тон не остави място за никакви възражения. Бриана се навря примирено в тясната дреха и изтърпя Федра да я завърже стегнато. Кръстът ѝ още беше тънък, а издутината отпред щеше да бъде скрита от широката пола и фустите.

Тя се взираше в отражението си в огледалото, докато тъмната глава на Федра подскачаше около бедрата ѝ — прислужницата нагласяше зелените копринени чорапи. Бриана не можеше да диша и бе сигурна, че това пристягане не е полезно за бебето. Корсетът се връзваше отпред и още щом Федра излезеше, тя щеше да го развърже. Майната му на Негово Благородие, който и да беше.

— И кой лорд ще дойде на вечерята? — попита тя за трети път, като стъпи послушно в облака от колосан бял лен, който прислужницата държеше пред нея.

— Лорд Джон Уилям Грей, от плантацията Маунт Джозая във Вирджиния. — Федра изрече всичко това много церемониално, макар че изглеждаше доста разочарована от твърде кратките и прости имена на благородието. Бриана знаеше, че би предпочела лордът да се казва Фицджералд Валнадингам Уалтамстед.

— Той е приятел на баща ви, или поне така казва госпожица Джо — добави прислужницата по-прозаично. — Ето, така е добре. Късмет, че имате хубав бюст, тази рокля е правена за такъв.

Бриана се надяваше това да не означава, че роклята няма да покрива гърдите ѝ; корсетът стигаше точно под тях, избутваше ги нагоре така, че се издуваха стряскащо високо, като нещо, което прелива от ръба на делва. Зърната ѝ я гледаха от огледалото, потъмнели като малиново вино.

Но не тревогите коя точно издутина ще се вижда от роклята я разсеяха от останалите действия на Федра, а нехайната забележка на слугинята, че той е приятел на баща ѝ.

Хората не бяха много; Джокаста рядко канеше много хора. Тъй като зависеше от слуха си, за да се ориентира в нюансите на социалната игра, тя не рискуваше да стане глъчка. Все пак хората бяха повече от обичайно; адвокат Форбс, разбира се, със зловещата му сестра; господин Макнийл и сина му, господин Алдърдайс и майка му, и двама от неженените синове на Фаркард Кембъл. Никой обаче не приличаше на въпросния лорд.

Бриана се усмихна кисело на себе си. „Ами нека гледат тогава“ — промърмори си и изправи гръб така, че коремът ѝ се изпъчи гордо под лъскавата коприна. Потупа го окуражително.

— Хайде, Озбърт, да пообщуваме.

Появата ѝ бе посрещната от сърдечни възгласи, които я накараха да се засрами малко от цинизма си. Това бяха мили хора, включително Джокаста; все пак не те бяха виновни за тази ситуация.

Тя обаче наистина се наслади на лекия шок, който съдията се опита да скрие, и на твърде сладката усмивка на лицето на майка му, когато малките ѝ папагалски очички регистрираха безпардонно присъствието на неродения Озбърт. Джокаста може и да предполагаше, но майката на съдията разполагаше, в това нямаше съмнение. Бриана срещна погледа на госпожа Алдърдайс със също толкова сладка усмивка.

Обветреното лице на господин Макнийл потрепна леко развеселено, но той се поклони най-сериозно и попита за здравето ѝ без никакво смущение. Колкото до адвокат Форбс, ако бе забелязал нещо нередно във външния ѝ вид, явно спусна булото на професионална дискретност и я поздрави с обичайната си сърдечност.

— О, госпожице Фрейзър! — каза той. — Точно вие ни трябвате. С госпожа Алдърдайс спорехме най-приятелски по един естетически въпрос. Вие, с вашия вкус към красотата, ще ни дадете ценно мнение, ако благоволите, разбира се. — Той хвана ръката ѝ и я дръпна плавно към себе си — далеч от Макнийл, който бърчеше рошавите си вежди към нея, но не направи опит да се намеси.

Поведе я към камината, до която имаше четири малки дървени кутийки, поставени на масичката. Церемониално отвори капаците им и показа четири скъпоценни камъка, всеки с размерите на грахово зърно, в гнезда от тъмносиньо кадифе, за да се откроява още повече великолепието им.

— Мисля да купя един от тези камъни — обясни Форбс. — За да го направят на пръстен. Изпратиха ми ги от Бостън. — Смигна на Бриана, изглежда усещаше, че е спечелил предимство в съревнованието — и ако се съдеше по смръщеното лице на Макнийл, явно беше така.

— Кажете ми, скъпа… кой предпочитате? Сапфирът, смарагдът, топазът или диамантът? — Той се залюля на токове и жилетката му се изду гордо заради хитростта му.

За първи път откакто беше бременна, Бриана усети внезапен пристъп на гадене. Главата ѝ олекна и се замая, а пръстите ѝ изтръпнаха.

Сапфир, смарагд, топаз и диамант. А в пръстена на баща ѝ имаше рубин. Пет камъка на силата, върховете на пентаграмата, гарантите за безопасен преход. Колко ли ще струват? Без да се замисли, тя сложи ръка върху корема си.

Осъзнаваше капана, в който Форбс си мислеше, че я примамва. Караше я да избира и щеше да ѝ подари избрания камък веднага, публично предложение, което — според него — щеше да я принуди или да го приеме веднага, или да причини неприятна сцена, като му откаже. Джералд Форбс наистина не знаеше нищо за жените.

— Ами… не искам да изказвам мнение, преди да съм чула възгледите на госпожа Алдърдайс по въпроса — каза тя и се насили да се усмихне сърдечно, като кимна към майката на съдията, която ги погледна изненадана и благодарна за тази отстъпка.

Стомахът на Бриана се сви и тя скришом избърса длани в полите си. Те бяха там, всички събрани заедно — четирите камъка, за които мислеше, че цял живот няма да може да открие.

Госпожа Алдърдайс заби разкривения си от артрит пръст към смарагда, като обясняваше преимуществата му, но Бриана не ѝ обръщаше внимание. Тя погледна към адвокат Форбс, кръглото му лице все още грееше от самодоволство. Внезапно я изпълни див импулс.

Ако кажеше „да“ тази вечер, докато той още притежаваше и четирите камъка… Дали можеше да се накара да го стори? Да го съблазни, да го целуне, да го прикотка някак… и после да открадне камъните?

Да, можеше… но после какво? Ще хукне към планината с тях? Ще остави Джокаста опозорена, целият окръг щеше да е скандализиран, а тя ще бяга и ще се крие като обикновена крадла? И как щеше да стигне до Индиите, преди бебето да се роди? Изчисли отново наум, знаеше, че е лудост, но все пак… можеше да се направи.

Камъните блестяха и примигваха, изкушение и спасение. Всички бяха дошли да ги видят, свели глави над масата, шепнеха възхитено, забравили за миг за нея.

Можеше да се скрие, помисли си, етапите на плана се разгръщаха в ума ѝ, почти несъзнателно. Да открадне кон, да тръгне към долина Ядкин във вътрешността. Въпреки близостта на огъня, тя потрепери от студ при мисълта да бяга през зимните снегове. Но умът ѝ препускаше.

Можеше да се скрие в планините, в хижата на родителите си и да ги чака там да се върнат с Роджър. Ако се върнеха. Ако Роджър беше с тях. Да, ами ако бебето се роди преди това и тя е сама в планините, без никаква помощ, само с шепа откраднати скъпоценни камъни?

Или пък да тръгне веднага за Уилмингтън и да намери кораб за Индиите? Ако Джокаста беше права, Роджър никога нямаше да се върне. Трябваше ли да пожертва единствения си шанс за връщане, за да чака един мъртъв мъж — или ако не мъртъв, мъж, който можеше да се откаже от нея и от детето ѝ?

— Госпожице Фрейзър?

Адвокат Форбс чакаше, изпъчен важно.

Тя пое дълбоко дъх, усещаше как между гърдите ѝ се стича струйка пот, под разхлабения корсет.

— Всички са много красиви — каза тя, изненадана от спокойствието, с което заговори. — Не мога да избера… но и аз не обичам особено скъпоценни камъни. Опасявам се, че имам по-простички предпочитания.

Видя лека усмивка на лицето на господин Макнийл, а бузите на адвокат Форбс се зачервиха силно, но тя обърна гръб на камъните, като се извини.

— Мисля, че няма да чакаме с вечерята — прошепна Джокаста в ухото ѝ. — Ако Негово Благородие ще закъснее…

И в този миг Одисей се появи на прага, елегантен с ливреята си, за да обяви, че вечерята е сервирана. Но вместо това меденият му глас се понесе над глъчката и изрече:

— Лорд Джон Грей, мадам. — После отстъпи встрани.

Джокаста въздъхна доволно и бутна Бриана напред, към стройната фигура на прага.

— Добре. Ти ще си негова партньорка на вечерята, скъпа моя.

Бриана се озърна към масата до камината, но камъните бяха изчезнали.

* * *

Лорд Джон Грей я изненада. Беше чувала майка си да говори за Джон Грей — войник, дипломат и благородник — и очакваше висок и внушителен мъж. Вместо това той бе с петнайсетина сантиметра по-нисък от нея, с фини кости, строен, с големи красиви очи и светлокожа красота, която не минаваше за женствена единствено благодарение на твърдостта в челюстта и устата.

Той като че ли се сепна, когато я видя; много хора го правеха, смаяни от ръста ѝ — но после се овладя и пусна в ход обичайния си чар, като ѝ разказваше забавни случки от пътуването си, възхити се на двете картини, които Джокаста бе окачила на стената, и като цяло водеше разговора на масата с новини за политическата ситуация във Вирджиния.

Не спомена обаче за баща ѝ и тя бе благодарна за това.

Бриана слушаше с разсеяна усмивка, докато госпожица Форбс обясняваше колко важен човек е брат ѝ. Имаше чувството, че постепенно потъва в море от любезности и намерения. Нямаше ли да я оставят на мира? Джокаста не можеше ли да прояви приличието да изчака поне няколко месеца?

— … и той наскоро купи една дъскорезница, близо до Аверасборо. Господи, как успява този човек, наистина не мога да ви кажа!

Наистина не можеха, помисли си тя с отчаяние. Не можеха да я оставят на мира. Те бяха шотландци, мили, но практични, напълно убедени в правотата си — същото убеждение, заради което половината от тях бяха избити на Калоден или бяха напуснали родината си след това.

Джокаста беше мила с нея, но явно бе решила, че е глупаво да чака. Защо да жертва шанса за един добър, солиден и уважаван брак заради някаква си малка надежда?

Ужасното беше, че тя самата също знаеше, че е глупаво да чака. От всички неща, за които от седмици се опитваше да не мисли, това беше най-лошото — и ето го сега, надига се в ума ѝ като сянка на мъртво дърво сред снеговете.

Ако. Ако се върнеха… ако, ако, АКО. Ако родителите ѝ изобщо се върнеха, Роджър нямаше да е с тях. Знаеше го. Нямаше да открият индианците, които го бяха взели — как биха могли да пребродят цялата пустош в снега и калта? Или пък щяха да намерят индианците, но само за да разберат, че Роджър е мъртъв — от рани, болест или мъчения.

Ами ако го намереха жив и откажеше да се върне, ако не искаше да я вижда повече. Или пък се върнеше с онова вбесяващо шотландско чувство за чест, решен да я приеме, но да я мрази цял живот. Или пък се върне, види бебето и…

А можеше и всички да не се върнат. Ще ти го доведа — или и аз няма да се върна. И тя щеше да живее тук сама завинаги, потънала във вълните на вината си, тялото ѝ щеше да подскача из въртопите от добри намерения, закотвено от гниещата пъпна връв към дете, чиято мъртва тежест ще я влече надолу.

— Госпожице Фрейзър! Госпожице Фрейзър, добре ли сте?

— Не много добре — каза тя. — Мисля, че ще припадна. — И наистина, разклати цялата маса с тътен, когато се стовари сред море от порцелан и бял лен.

* * *

Приливът се бе обърнал отново, помисли си. Тя се носеше по течение от любезност, докато хората се блъскаха напред-назад, носеха ѝ топли напитки и тухла за краката, завиваха я топло на дивана в малкия салон, с възглавница под главата и ароматни соли под носа, с покрити с дебел шал колене.

Накрая си отидоха. Можеше да остане сама. И сега, когато бе осъзнала истината, можеше да поплаче за всичко загубено — за баща си, за любимия, за семейство и майка, за загубата на време и място, за всичко, което трябваше да бъде и никога нямаше да стане.

Само че не можеше.

Опита се. Опита се да върне ужаса, който бе почувствала в салона, сама сред тълпата. Но сега, когато наистина беше сама, парадоксално вече не се страхуваше. Една от робините надникна в стаята, но тя махна с ръка и я отпрати.

Тя също беше шотландка… „Е, наполовина“ — промърмори си, като сви ръка над корема си… и си патеше от собствената си упоритост. Те щяха да се върнат. Всичките; майка ѝ, баща ѝ, Роджър. И макар това убеждение да бе съставено сякаш от перца, а не от желязо… то все пак беше в нея. И тя щеше да се държи за него като за спасителен сал, докато не откопчат пръстите ѝ и не я оставят да се удави.

Вратата на малкия салон се отвори, на прага застана високата фигура на Джокаста.

— Бриана? — Бледият овал на лицето ѝ бе извърнат към дивана; дали само се досещаше, че са я настанили там, или наистина можеше да чуе дишането ѝ?

— Тук съм, лельо.

Джокаста влезе в стаята, следвана от лорд Джон, а Одисей внесе таблата с чая.

— Как си, дете? Да изпратя ли да извикат доктор Фентиман? — Смръщи се и сложи ръка на челото на Бриана.

— Не! — Бриана беше виждала доктор Фентиман, дребен, подобен на плашило човечец с влажни длани и силна вяра в лугата и пиявиците; изтръпваше само като го видеше. — Не… благодаря, добре съм. Просто за миг ми прилоша.

— Това е добре. — Джокаста извърна слепите си очи към лорд Джон. — Негово Благородие ще тръгне за Уилмингтън на сутринта; иска да ти поднесе почитанията си, ако си в състояние.

— Да, разбира се. — Тя седна и свали крака на пода. Значи лордът нямаше да се задържи в къщата; това вероятно бе разочароващо за Джокаста. Все пак и тя можеше да бъде любезна с него за малко.

Одисей остави подноса и тихо тръгна след леля ѝ към вратата, за да ги оставят сами.

Лорд Джон издърпа една бродирана табуретка и седна, без да чака покана.

— Наистина ли сте добре, госпожице Фрейзър? Не искам да ви видя просната над чаените чаши. — Усмивката подръпна ъгълчетата устните му и тя се изчерви.

— Добре съм — рече рязко. — Имате нещо да ми кажете ли?

Той не се смути от тона ѝ.

— Да, но реших, че сигурно бихте предпочели да не го правя пред останалите гости. Разбрах, че се интересувате от местонахождението на мъж на име Роджър Уейкфийлд?

Тя наистина се чувстваше добре досега; но имаше опасност отново да ѝ призлее.

— Да. От къде… знаете ли къде е той?

— Не. — Видя промяната на лицето ѝ и хвана ръката ѝ. — Не, съжалявам. Баща ви ми писа преди три месеца, помоли ме да му помогна да намери този човек. Хрумнало му, че ако господин Уейкфийлд е някъде по пристанищата, може да е бил принуден да влезе във флота и сега да е в морето на някой от корабите на Негово Величество. Помоли ме да разпитам познатите си от флота, за да разберем дали не е сполетян от такава съдба.

Още една вълна на гадене мина през нея, този път примесена с разкаяние, когато осъзна докъде е стигнал баща ѝ в опитите си да открие Роджър заради нея.

— Той не е на кораб.

Лорд Джон изглеждаше изненадан от увереността ѝ.

— Не открих доказателство да е реквизиран от Джеймстаун до Чарлстън. Все пак има възможност да е взет преди самото плаване, в такъв случай присъствието му в екипажа няма да бъде отразено, докато корабът не стигне до пристанище. Затова утре ще отида до Уилмингтън, за да разпитам…

— Не е нужно. Знам къде е той. — И възможно най-кратко тя го запозна с основните факти.

— Джейми… баща ви… всъщност родителите ви… са тръгнали да го спасят от ирокезите? — Изглеждаше потресен, обърна се и наля две чаши чай, като ѝ подаде едната, без да я попита дали иска.

Тя я стисна с две ръце и откри малко утеха в топлината ѝ; по-голямата утеха щеше да дойде, ако можеше да говори искрено с лорд Джон.

— Да. Исках да тръгна с тях, но…

— Да, разбирам. — Погледна към корема ѝ и се закашля. — Доколкото разбирам, господин Уейкфийлд трябва да бъде открит спешно?

Тя се засмя безрадостно.

— Аз мога да почакам. Нека ви питам нещо, лорд Джон? Някога чували ли сте за обричане?

Русите вежди се събраха за миг.

— Да — каза той бавно. — Шотландски обичай за временен брак, нали?

— Да. Интересува ме дали е законен тук?

Той потърка замислено брадичката си. Или се бе избръснал наскоро, или брадата му беше много светла; вече беше късно вечерта, а не изглеждаше набола.

— Не зная — отвърна накрая. — Никога не съм виждал да се разглежда подобен случай. Все пак всяка двойка, която живее като мъж и жена, се смята за женена от общото право. Така че според мен обричането влиза в тази категория, нали?

— Може би, само че ние очевидно не живеем заедно — каза Бриана и въздъхна. — Аз мисля, че съм омъжена… но леля ми не смята така. Тя все твърди, че Роджър няма да се върне и дори да се върне, аз не съм законно обвързана с него. Дори по шотландския обичай не съм обвързана за повече от една година и един ден. Тя иска да ми избере съпруг… и, Господи, опитва се! Когато се появихте, реших, че вие сте поредният кандидат.

Лорд Джон изглеждаше развеселен от тази идея.

— О, това обяснява странната компания на вечеря. Наистина забелязах, че онзи доста червендалест джентълмен… Алдърдайс? Съдия? — като че ли е склонен да ви обръща внимание, надхвърлящо обичайните рамки на галантността.

— Но напразно — изсумтя Бриана. — Трябваше да видите какви погледи ми хвърляше госпожа Алдърдайс по време на вечерята. Тя няма да позволи нейното агънце… Боже, той сигурно е на четиридесет… да се ожени за местната вавилонска блудница. Ще се изненадам, ако му позволи да стъпи повече тук. — Тя потупа корема си. — Мисля, че се погрижих за това.

Той изви вежда и се усмихна лукаво. Остави чашата и посегна към гарафата с шери и друга чаша.

— Ами, макар да се възхищавам на дързостта на стратегията ви, госпожице Фрейзър… може ли да ви наричам „скъпа моя“? За жалост трябва да ви информирам, че вашата тактика не съответства на терена, на който сте избрали да я приложите.

— Какво искате да кажете?

Той се облегна в стола си с чаша в ръка. Гледаше я сърдечно.

— Госпожа Алдърдайс. Не съм сляп — макар че не мога да се меря по хитрост с леля ви — и наистина забелязах, че ви наблюдава. Но вие бъркате естеството на тези наблюдения, опасявам се. — Той поклати глава, гледаше я над ръба на чашата, докато отпиваше.

— Това не беше поглед на възмутена праведност, в никакъв случай. Това бе алчност на баба.

Бриана изправи гръб.

— Какво?

— Ами алчност на баба — повтори той. Също се изправи в стола и наклони чашата, като наля внимателно в нея златистата течност. — Нали знаете, че възрастите жени много искат да дундуркат внуци на коляното си, да им дават лакомства и с две думи да ги разглезват. — Вдигна чашата към носа си и почтително вдиша изпаренията. — О, амброзия. Не съм пил свястно шери поне от две години.

— Какво… искате да кажете? Че госпожа Алдърдайс си мисли, че аз… че това, че очевидно мога да имам деца, я кара да е сигурна, че може да чака внуци от мен? Това е нелепо! Съдията може да избере всяко здраво момиче… с добър характер — добави горчиво — и да е относително сигурен, че ще има деца от нея.

— Вие сама казахте… той е на четиридесет и е още ерген.

— Искате да кажете, че… но той е съдия! — В мига, в който възкликна ужасена, тя осъзна глупостта на всичко това, притисна ръка към устата си и се изчерви силно. Лорд Джон се засмя, макар и малко по-остро.

— Да, права сте — каза той. — Той наистина може да избере всяко момиче от окръга. Ако не беше така придирчив… — Замълча деликатно, после вдигна чаша в ироничен тост. — По-скоро мисля, че госпожа Алдърдайс осъзнава, че бракът на сина ѝ с вас е най-добрата… вероятно единствената ѝ възможност… да има внучето, за което така копнее.

— По дяволите! — Тя си помисли с отчаяние, че няма полезен ход. — Каквото и да сторя, съм обречена. Те ще ме омъжат, каквото и да правя!

— Позволете да се съмнявам в това — каза той. Усмивката му потрепна настрани, леко болезнено. — Доколкото виждам, вие притежавате откровеността на майка си и чувството за чест на баща си. Всяко от тези две качества е достатъчно, за да ви спаси от такъв капан.

— Не ми говорете за честта на баща ми — каза тя остро. — Той ме вкара в тази каша!

Той погледна към корема ѝ, откровено иронично.

— Шокирате ме — рече любезно, но никак не изглеждаше шокиран.

Тя усети как кръвта нахлува отново в лицето ѝ и то пламва дори повече от преди.

— Много добре знаете, че не това имам предвид!

Той скри усмивката си зад чашата с шери и присви очи към нея.

— Моите извинения, госпожице Фрейзър. Какво тогава имахте предвид?

Тя отпи от чая, за да прикрие смущението си, и усети успокояващата топлина по гърлото и гърдите си.

— Имам предвид — каза през зъби — тази конкретна каша; да ме излагат като някакво животно за разплод с дефекти. Държат ме за врата като осиротяло котенце с надеждата, че някой ще ме вземе! Оставиха ме… оставиха ме сама тук — довърши тя и гласът ѝ потрепери неочаквано.

— Защо да сте сама тук? — попита внимателно лорд Джон. — Предполагам, че майка ви…

— Тя искаше да остане. Аз не ѝ позволих. Защото трябваше да… всъщност той… о, всичко е такава проклета каша! — Тя отпусна глава на ръцете си и се втренчи измъчено в масата; не плачеше, но беше на път.

— Разбирам. — Лорд Джон се наведе напред и остави празната чаша на подноса. — Вече е много късно, скъпа моя, и ще ме извините, че го казвам, но имате нужда от почивка. — Той стана и сложи леко ръка на рамото ѝ; странно, но ѝ се стори приятелски жест, не снизходителен като от всеки друг мъж.

— След като пътуването ми до Уилмингтън е ненужно, мисля, че ще приема любезната покана на леля ви и ще остана малко тук. Ще поговорим отново и ще видим дали няма начин ситуацията ви да се облекчи.

59.

Изнудване

Седалката беше великолепна, красиво изработена от гладка, резбована орехова дървесина, която съчетаваше красота с удобство. Особено удобна в дъждовна студена нощ като тази. Тя сънливо вдигна капака в тъмното, озаряван само от мълниите зад прозореца, после седна и въздъхна с облекчение, докато напрежението в пикочния ѝ мехур отслабваше.

Явно доволен от освободеното място, Озбърт изпълни няколко лениви салта и предизвика призрачни вълни под бялата нощница. Тя се изправи бавно, напоследък почти всичко правеше бавно, чувстваше се приятно замаяна от съня.

Спря до леглото и погледна към суровата красота на хълмовете и шибаните от дъжда дървета. Стъклото на прозореца беше ледено на допир, облаците се спускаха от планините, с тъмни кореми и ръмжащи с гръмотевици. Не валеше сняг, но нощта беше много гадна.

А какво ли беше сега високо в планината? Дали бяха стигнали до село, където да се подслонят? Дали бяха открили Роджър? Тя потрепери неволно, макар че въглените още сияеха в камината и стаята бе топла. Усети неустоимото привличане на леглото, което обещаваше топлина и дори нещо повече — сънища, в които можеше да избяга от постоянния тормоз на страха и вината.

Но тя се обърна към вратата и дръпна наметалото си от закачалката. Заради бременността ѝ се налагаше да използва комода в стаята си, но бе решена да не позволява на робите да изнасят нощното ѝ гърне вместо нея — поне докато бе в състояние да ходи. Уви се плътно с наметалото, взе затвореното гърне от комода и излезе тихо в коридора.

Беше много късно; всички свещи бяха изгасени и миризмата на мъртви огньове се носеше из стълбището, но тя виждаше достатъчно ясно заради проблясъците на мълниите, докато слизаше надолу. Вратата на кухнята не беше залостена, небрежност, заради която благослови наум готвачката; нямаше нужда да вдига шум, докато се опитва да издърпа тежкото резе с една ръка.

Смразяващ дъжд я ужили по лицето и засвистя под подгъва на нощницата ѝ така, че тя ахна. Когато първият шок от студа премина обаче, тя му се наслади; жестокостта му беше освежаваща, вятърът бе толкова силен, че развяваше наметалото ѝ на пориви, които я караха да се чувства лека за първи път от месеци.

Тя тръгна бързо към нужника, изплакна гърнето с дъждовната вода, която се стичаше от улуците, после застана сред павирания двор, за да може свежият вятър да облъхва лицето ѝ и да жили бузите ѝ с дъжд. Не знаеше дали това е самобичуване, или ликуване — нужда да сподели неудобствата, които сигурно изпитваха родителите ѝ, или някакъв по-езически ритуал — нуждата да се изгубиш, като се слееш с яростта на стихиите. Или и двете, нямаше значение. Тя стъпи нарочно под струята от улука и остави водата да бие по главата ѝ и да мокри косата и раменете ѝ.

Като пръхтеше и отърсваше водата от косата си като куче, тя отстъпи назад и спря, ослепена от внезапна мълния. Не, не беше мълния, а лъч, който блесна за миг и изчезна.

Една врата в жилищата за робите се отвори и се затвори. Дали някой идваше? Да, чуваше стъпки по чакъла и се отдръпна в сенките — не искаше да обяснява какво прави тук.

Мълнията го освети ясно и тя потрепна, когато го разпозна. Лорд Джон Грей бързаше, с навити ръкави на ризата, гологлав, светлата му коса бе разпусната и се развяваше на вятъра, явно нехаеше за студа и дъжда. Той мина, без да я види, и изчезна под навеса на кухненската веранда.

Осъзнала, че има опасност да я заключат навън, тя хукна след него тромаво, но все пак бързо. Той тъкмо затваряше вратата, когато тя я блъсна с рамо. Връхлетя в кухнята и застана там капеща. Лорд Джон я гледаше ококорен от смайване.

— Хубава нощ за разходка — каза тя задъхана. — Нали? — Отметна назад мократа си коса и със сърдечно кимване мина покрай него и тръгна нагоре по стълбите. Босите ѝ крака оставяха влажни полумесеци по тъмното полирано дърво. Ослушваше се, но не чу стъпки зад себе си, когато стигна до стаята си.

Остави наметалото и нощницата пред огъня да изсъхнат и започна да подсушава косата и лицето си, после легна гола в леглото. Трепереше, но допирът на памучните чаршафи до кожата ѝ беше прелестен. Протегна се, размърда пръсти на краката си, после се завъртя настрани и се сви около своя център на гравитацията, позволявайки на постоянната топлина отвътре да се разлее навън, да стигне постепенно до кожата ѝ и да оформи малък пашкул около нея.

Превъртя отново сцената на пътеката и постепенно неясните мисли, които се лутаха из ума ѝ от дни, започнаха да добиват смислена форма.

Лорд Джон винаги се отнасяше с нея с внимание и уважение — често с възхищение или дори веселие, — но винаги нещо липсваше. Тя не можеше да го установи, защото от известно време не го бе изпитвала, но вече знаеше какво е, без съмнение.

Тя беше свикнала, като повечето красиви жени, на откритото възхищение на мъжете и го получаваше и от лорд Джон. Но под това възхищение обикновено имаше нещо по-дълбоко, нещо по-деликатно от поглед или жест, вибрация, като звън на далечна камбанка, вътрешното ѝ разпознаване като жена. В началото ѝ се беше сторило, че го усеща и от страна на лорд Джон, но при следващите им срещи реши, че се е заблудила.

Трябваше да се досети; беше виждала такова вътрешно безразличие и преди, от съученика на едно нейно гадже. Но в такъв случай Лорд Джон го криеше много добре; сигурно никога нямаше да се досети, ако не го беше срещнала случайно на двора. Не, той не звънеше за нея. Но когато излезе от жилищата на слугите, звънеше като пожарникарска камбана.

За миг се запита дали баща ѝ знае, но отхвърли тази възможност. След преживяното в затвора Уентуърт не би могъл да понася човек с такива наклонности и да има към него сърдечни чувства, каквито имаше към лорд Джон.

Обърна се по гръб. Чаршафът се плъзна по голата кожа на гърдите и бедрата ѝ като ласка. Тя почти не усети това и когато зърното ѝ се втвърди, вдигна ръка, за да покрие гърдата си по рефлекс и си спомни топлата длан на Роджър. И я заля вълна от копнеж. После си спомни и силните груби ръце, които я стискаха и мачкаха и копнежът се промени в ужасна ярост. Обърна се по корем, скръстила ръце под гърдите си и заровила лице във възглавницата, със свити крака и стиснати в безсмислена съпротива зъби.

Бебето беше голяма и неудобна буца; не можеше да лежи вече така. Прошепна проклятие и се обърна отново, после скочи от леглото и от предателските, прелъстителни чаршафи.

Тръгна гола през сумрачната стая и застана до прозореца, загледа се в проливния дъжд. Косата ѝ висеше влажна по гърба ѝ, а през стъклото лъхаше студ, от който бялата кожа по ръцете, бедрата и корема ѝ настръхваше. Не направи опит да се покрие или да се върне в леглото, просто стоеше там, с една ръка върху помръдващия си корем, и гледаше навън.

Скоро щеше да стане твърде късно. Още когато тръгнаха, знаеше, че вече е твърде късно — майка ѝ също. И двете не искаха да го признаят пред другата обаче; и двете се преструваха, че Роджър ще се върне навреме, че той и тя ще отплават за Испаньола и ще открият пътя си обратно през камъните — заедно.

Сложи другата си ръка на стъклото; веднага се появи мъгла на конденз, която очерта пръстите ѝ. Беше началото на март; може би оставаха три месеца, или по-малко. Щеше да им отнеме седмица или две да стигнат до крайбрежието. Обаче никой кораб нямаше да рискува да навлезе в коварните външни плитчини през март. Най-рано в началото на април. А колко път имаше до Западните Индии? Две или три седмици?

Значи краят на април. И няколко дни да стигнат във вътрешността, да открият пещерата; щеше да е бавен и труден преход през джунглата, особено бременна в осмия месец. И опасен, но това като че ли вече нямаше голямо значение.

И то ако Роджър се беше върнал вече. Но него го нямаше. Можеше и да не дойде, макар че тя усилено се бореше с тази мисъл. Ако не мислеше за всички начини, по които можеше да умре, тогава той нямаше да умре; това бе част от нейната упорита вяра; другите бяха, че той не е мъртъв и че майка ѝ ще се върне, преди детето да се роди. Колкото до баща ѝ — гневът кипна отново, както винаги при мисълта за него, за него или за Бонет, затова се опитваше да не се сеща за тях.

Молеше се, разбира се, с всички сили, но тя не беше човек, роден да се моли и чака; тя бе родена за действие. Ако само можеше да тръгне с тях, да открие Роджър!

Но не беше имала избор. Стисна зъби и разпери ръка на корема си. Нямаше избор за много неща. Но бе направила един избор — да задържи детето — и сега трябваше да живее с последствията от него.

Започваше да трепери. Внезапно се извърна от бурята навън и се приближи до огъня. Едно малко пламъче играеше по почернялата разпукана цепеница, сърцевината на въглените сияеше в златно и бяло.

Тя седна пред камината, затвори очи, докато топлината се разливаше по студената ѝ кожа, галеше я като длан. Този път успя да прогони мислите за Бонет, отказа да го пусне в ума си, концентрира се яростно върху малкото скъпоценни спомени, които имаше от Роджър.

… сложи ръка на сърцето ми. Кажи ми, ако спре… Чуваше го, почти задъхан, задавен от смеха и страстта.

Откъде, по дяволите, научи това? Грубите къдрави косъмчета под дланите ѝ, гладките твърди извивки на раменете му, пулсирането на шията му, когато го издърпа надолу при себе си и притисна устни към вената, искаше да го ухапе, да го вкуси, да вдъхне солта и праха по кожата му.

Мракът и тайните му места, които бе опознала само опипом и си спомняше като мека тежест, уязвима под дланта ѝ, извивки и дълбочина, която отстъпваше неохотно пред пръстите ѝ (О, Господи, не спирай, но внимавай, нали? Ох!), странната сбръчкана коприна, която се изопна и стана гладка, изпълваше ръката ѝ, докато се издигаше, тиха и невероятна, като стрък на разцъфващо през нощта цвете, което се отваря пред очите ти.

Неговата нежност, когато я докосваше. (Господи, ще ми се да можех да видя лицето ти, да знам как се чувстваш, дали го правя добре. Хубаво ли е тук? Кажи ми, Бри, кажи нещо…) докато тя го изследваше, а после мигът, когато го тласна отвъд ръба, докато устните ѝ бяха на зърното му. Усети отново изумителния прилив на силата му, когато той изгуби всякакви задръжки и я хвана, вдигна я, сякаш беше безтегловна, сложи я на сламата и я облада, почти колебливо, когато си спомни за нейната току-що разтворена плът, после отговори на молбата на ноктите ѝ по гърба му да влезе по-силно, да я отдалечи от страха, да я приближи към приемането, и накрая да я доведе до лудост, равна на неговата, разкъсвайки и последната мембрана, която ги разделяше, свързвайки се завинаги в течение от пот, мускус, кръв и семе.

Тя изстена на глас, потрепери и застина, твърде слаба дори да помръдне ръката си. Сърцето ѝ бумтеше много бавно. Коремът ѝ бе изопнат като барабан, последните спазми бавно разхлабваха хватката си над издутата утроба. Половината ѝ тяло пламтеше, а другата половина бе студена и тъмна.

След миг се превъртя на четири крака и изпълзя настрани от огъня. Хвърли се в леглото като ранено животно и застина почти зашеметена, без да обръща внимание на топлите и студени течения, които играеха по нея.

Накрая се размърда и дръпна една завивка над себе си, втренчи се в стената, скръстила ръце, за да защити бебето си. Да, беше твърде късно. Трябваше да прогони чувствеността и копнежа заедно с любовта и гнева. Трябваше да устои на безсмисления порив на тялото и емоциите. Трябваше да вземе решения.

* * *

Отне ѝ три дни да се убеди в предимствата на плана си, да се пребори със скрупулите си и накрая да открие подходящ момент и място, за да го хване насаме. Но тя бе педантична и търпелива; имаше цялото време на света — или поне три месеца от него.

Във вторник най-сетне се откри възможност. Джокаста се бе затворила в кабинета си с Дънкан Инес и счетоводните книги, а Одисей — след кратък и неразгадаем поглед към вратата на кабинета — се отправи към кухнята да надзирава подготовката за поредната разточителна вечеря в чест на Негово Благородие. Тя се бе отървала от Федра, изпрати я с кон до Бара Медоус, за да вземе книга, която Джени Бан Кембъл ѝ беше обещала.

С нова синя рокля от камилска вълна, която подхождаше на очите ѝ, и с разтуптяно като барабан сърце, тя тръгна да преследва жертвата си. Откри го в библиотеката, четеше „Размисли“ на Марк Аврелий до френските прозорци. Утринното слънце струеше над рамото му и светлата му коса сияеше.

Той вдигна поглед от книгата, когато тя влезе — един хипопотам сигурно би се появил по-елегантно, помисли си кисело тя, когато закачи полите си на ръба на една масичка заради нервността си. Той остави книгата и веднага стана да ѝ се поклони.

— Не, не искам да сядам, благодаря ви. — Тя поклати глава, когато той посочи към креслото. — Питах се… ами всъщност бих излязла на разходка. Ще ме придружите ли?

По долната част на френските врати имаше скреж, студен вятър виеше около къщата, а вътре имаше меки кресла, бренди и пламтящ огън. Но лорд Джон беше джентълмен.

— С най-голямо удоволствие — увери я той галантно и изостави Марк Аврелий, без да го погледне повече.

Денят беше ясен, но много студен. Увити с дебелите наметала, те свърнаха към кухненската градина, където високите стени им осигуриха заслон срещу вятъра. Размениха си няколко думи колко ясен бил денят, увериха се взаимно, че изобщо не им е студено, и минаха през малката арка към тухлената оранжерия. Бриана се озърна; бяха сами и щеше да види, ако някой приближеше по пътеката. Най-добре да не губи време.

— Имам едно предложение за вас — каза тя.

— Убеден съм, че всяко ваше предложение ще е удоволствие за мен, скъпа моя — каза той и се усмихна леко.

— Е, аз не съм сигурна — рече тя и си пое дълбоко дъх. — Но това е положението. Искам да се ожените за мен.

Той продължи да се усмихва, явно чакаше продължението на шегата.

— Наистина — рече тя.

Усмивката му не изчезна напълно, но се промени. Тя не разбра дали е смаян от нахалството ѝ, или просто се опитва да не се засмее, но подозираше, че е второто.

— Не ви искам парите — увери го тя. — Ще подпиша документи за това. И няма нужда да живеете с мен, макар че сигурно ще е добра идея да дойда с вас във Вирджиния, поне за малко. А колкото до това какво мога аз да сторя за вас… — Тя се поколеба. Знаеше, че нейната страна по сделката е по-слаба. — Аз съм силна, това не означава много за вас, тъй като имате слуги. Добър управител съм обаче — мога да водя сметки и мисля, че знам как се управлява ферма. Наистина знам да строя сгради. Мога да управлявам имота ви във Вирджиния, докато вие сте в Англия. И… вие имате малък син, нали? Ще се грижа за него. Ще му бъда добра майка.

Лорд Джон бе спрял рязко на пътеката по време на речта ѝ. Сега се наведе бавно назад и се облегна на тухлената стена, вдигнал молитвено очи към небето.

— Господи! — изпъшка той. — Доживях да чуя подобно предложение! — Сведе глава и я погледна в очите. — Вие да не сте полудяла?

— Не — каза тя, като се опита да запази самообладание. — Това е съвсем разумно предложение.

— Чувал съм — рече той доста предпазливо, като погледна към корема ѝ, — че бъдещите майки понякога… са по-изнервени заради състоянието си. Признавам обаче, че опитът ми е крайно ограничен в това отношение… така че… може би ще трябва да извикаме доктор Фентиман?

Тя се изпъна в целия си ръст, сложи ръка на стената и се облегна до него. Нарочно го гледаше отвисоко, за да го сплаши с размерите си.

— Не, не трябва — рече му с равен глас. — Чуйте ме, лорд Джон. Не съм луда, не съм фриволна и не смятам да се превръщам в неудобство за вас в никакво отношение… напълно съм сериозна.

Студът бе зачервил светлата му кожа и по върха на носа му блестеше капка влага. Той я избърса с наметалото си и я огледа с нещо средно между интерес и ужас. Най-сетне бе спрял да се смее.

Тя усети как леко ѝ призлява, но трябваше да го направи. Надяваше се да го избегне, но явно нямаше друг начин.

— Ако не се съгласите да се ожените за мен, ще ви разоблича.

— Какво ще направите? — Обичайната му маска на изисканост се бе разпаднала, сега лицето му изразяваше единствено объркване и наченки на тревога.

Тя беше с вълнени ръкавици, но усещаше пръстите си замръзнали. Както и всичко останало, освен топлата издутина на спящото дете.

— Знам какво правихте… онази нощ, в жилищата на робите. Ще кажа на всички; на леля си, на господин Кембъл и на шерифа. Ще напиша писма — рече тя, устните ѝ бяха сковани, докато изричаше нелепата заплаха. — На губернатора и на губернатора на Вирджиния. Тук изправят п-педерастите на позорния стълб; господин Кембъл ми го каза.

Веждите му се събраха в смръщване; бяха толкова светли, че едва личаха на бялата кожа на силна светлина. Напомниха ѝ за веждите на Лизи.

— Не се надвесвайте така над мен, ако обичате.

Хвана китката ѝ и я свали с изненадваща сила. Той беше дребен, но много по-силен, отколкото бе предполагала, и тя за първи път леко се изплаши от това, което правеше.

Той я хвана здраво за лакътя и я дръпна да върви далеч от къщата. Внезапно ѝ хрумна, че смята да я отведе до реката и да се опита да я удави. Не го смяташе за вероятно, но все пак се възпротиви на посоката и се обърна към пътеките през кухненската градина.

Той не се поколеба и тръгна с нея, макар че така щяха да вървят срещу вятъра. Не заговори, докато не се обърнаха отново и стигнаха до заслонен ъгъл до лехата с лук.

— Почти се изкушавам да се поддам на възмутителното ви предложение — каза той накрая, ъгълчето на устата му потрепваше — дали от гняв или изумление, тя така и не разбра.

— Това със сигурност ще достави удоволствие на леля ви. Ще разгневи майка ви. И ще ви научи да не си играете с огъня, уверявам ви. — Тя зърна блясъка в очите му, който я накара да се усъмни в заключенията си относно предпочитанията му. Отдръпна се леко от него.

— О, не се бях сетила, че може да предпочитате… мъже и жени.

— Аз бях женен — изтъкна той с лек сарказъм.

— Да, но си мислех, че е било същото като това, което ви предлагам сега — просто формален брак. Точно това ме подтикна да ви предложа, щом осъзнах, че сте… — замълча и махна с ръка. — Казвате, че наистина обичате да лягате с жени?

Той изви вежда.

— Това би ли променило значително плановете ви?

— Ами… — започна тя несигурно. — Да, ще ги промени. Ако го знаех, нямаше да ви предложа.

— Предложение, значи — промърмори той. — За публично опозоряване? За позорния стълб? Предложение?

Кръвта пламна така гореща в бузите ѝ, че Бриана се изненада, че студеният въздух не се превръща в пара около лицето ѝ.

— Съжалявам — каза тя. — Не биваше да го правя. Трябва да ми повярвате, наистина няма да кажа на никого. Но когато се засмяхте, си помислих… няма значение. Ако наистина искате да спите с мен, не мога да се омъжа за вас… няма да е редно.

Той затвори очи и ги стисна за миг. После отвори едното си светлосиньо око и я погледна.

— Защо? — попита.

— Заради Роджър — каза тя и се вбеси от начина, по който гласът ѝ накъса името му. И още повече, когато една гореща сълза се плъзна по бузата ѝ. — По дяволите! По дяволите! Дори нямаше да мисля за него!

Тя избърса гневно сълзата и стисна зъби.

— Може да сте прав. Може би наистина е от бременността. Постоянно плача за нищо.

— Съмнявам се да е за нищо — каза той сухо.

Тя пое дълбоко дъх, студеният въздух нахлу в гърдите ѝ. Имаше един последен коз.

— Ако наистина харесвате жени… аз не бих могла… искам да кажа, че не искам да спя с вас редовно. Но няма да имам нищо против да спите с други… мъже или жени…

— Благодаря ви за това — промърмори той, но тя не обърна внимание, концентрирана върху нуждата да приключи.

— Но разбирам, че може да искате да имате свое дете. Няма да е редно да ви лишавам от това. Ще ви го дам, струва ми се. — Тя погледна надолу, към свитите си на корема ръце. — Всички казват, че съм създадена за майка. Просто… докато мога да забременея отново. Може да включите и това в договора… господин Кембъл сигурно ще го състави.

Лорд Джон разтри челото си, явно страдаше от силно главоболие. После отпусна ръка и хвана нейната.

— Елате да седнем, дете — рече тихо. — Най-добре ми кажете какво сте намислили, по дяволите.

— Не съм дете — рече тя. Той я погледна и като че ли промени мнението си за нещо.

— Не, не сте… Бог да помага и на двама ни. Но преди да докарате удар на Фаркард Кембъл с вашите представи за брачен договор, ще ви помоля да седнете с мен за миг и да споделите хода на мислите на вашия забележителен ум. — Той посочи към арката за официалната градина, където нямаше да се виждат от къщата.

Градината беше посърнала, но подредена. Всички мъртви стъбла от предишната година бяха изкоренени, сухите клонки окастрени и пръснати като тор по лехите. Само в кръглата леха около фонтана имаше признаци на живот; зелените шипове на минзухари стърчаха като малки таранчета, ярки и непреклонни.

Те седнаха, но тя не можеше да седи мирна. Не и пред него. Лорд Грей стана и тръгна с нея, без да я докосва, вятърът развяваше кичури руса коса пред лицето му. Той мълчеше, но слушаше, слушаше, докато тя му разказа почти всичко.

— Така че мислих и мислих, и мислих — завърши тя измъчено. — И така и не стигах доникъде. Разбирате ли? Майка ми и… татко са някъде там… — Тя махна към далечните планини. — Всичко може да им се е случило… всичко може да се е случило и с Роджър. А аз седя тук, ставам все по-огромна и нищо не мога да направя!

Погледна надолу към него и прокара облечената си в ръкавица ръка под протеклия си нос.

— Не плача — увери го, макар че плачеше.

— Разбира се, че не — каза той. Хвана ръката ѝ и я прокара под лакътя си.

— Обикалям, обикалям — прошепна, загледан в пътеката, която обикаляше фонтана.

— Да, обикалям, обикалям черницата — съгласи се тя. — И после — хоп! — след три месеца ще изскочи невестулката. Трябва да направя нещо — добави нещастно.

— Ако щете вярвайте, но във вашия случай чакането е правене на нещо, макар и да не изглежда така — каза той сухо. — А защо не изчакате да видите дали баща ви ще успее? Или честта ви не позволява да родите дете без баща? Или…

— Не е заради честта. А заради неговата. На Роджър. Той е… той ме последва. Отказа се от всичко… и тръгна след мен, когато дойдох тук да открия баща си. Знаех, че ще го направи, и той го направи.

— И когато разбере за това… — Тя изкриви лице и сви ръка върху корема си. — Ще се ожени за мен; ще реши, че е длъжен. А аз не мога да му позволя това.

— Защо?

— Защото го обичам. Не искам да се жени за мен по задължение. А аз… — Тя стисна устни и след малко каза твърдо: — Аз няма да го направя. Вече реших.

Лорд Джон се уви по-плътно с наметалото заради нов порив на вятъра откъм реката. Миришеше на дъжд и мъртви листа, но се усещаше и дъх на свежест; пролетта идваше.

— Разбирам — каза той. — Е, донякъде съм съгласен с леля ви, че ви трябва съпруг. Но защо аз? — Изви бледата си вежда. — Заради титлата ми или заради богатството?

— Нищо подобно. Защото бях сигурна, че не харесвате жени — каза тя и отново го погледна искрено със сините си очи.

— Харесвам жени — рече той, подразнен. — Възхищавам им се и ги уважавам, и към някои дори изпитвам обич — майка ви е една от тях, но се съмнявам, че е взаимно. Но не търся удоволствие в леглата им. Достатъчно ясно ли се изразих?

— Да — каза тя, леките бръчки между очите ѝ изчезнаха като с магия. — Точно това си помислих. Вижте, няма да е редно да се омъжа за Макнийл или Бартън Маклоклан или за друг от тези мъже, защото това би означавало да им обещая нещо, което не мога да им дам. Но вие така или иначе не го искате, така че няма причина да не се омъжа за вас.

Той потисна силен порив да удари главата си в стената.

— Има и още как.

— Каква е тя?

— Ами например най-очевидната — баща ви със сигурност ще ми извие врата!

— Но защо? — попита тя, смръщена. — Той ви харесва; казва, че сте един от най-добрите му приятели.

— Имам честта да се радвам на уважението му — отвърна той рязко. — Обаче то много бързо ще угасне, ако Джейми Фрейзър разбере, че дъщеря му е се превърнала в съпруга и кобила за разплод на покварен содомит.

— И как ще разбере това? — попита тя. — Аз няма да му кажа. — Тя се изчерви и когато срещна гневния му поглед, внезапно избухна в смях и той неволно се присъедини към него.

— Е, съжалявам, но вие го казахте — изпъшка тя накрая, седна и избърса насълзените си очи с края на наметалото.

— О, Господи! Така е. — Той отметна разсеяно кичур коса от устата си и избърса протеклия си нос с ръкав. — По дяволите, защо нямам кърпичка? Казах го, защото е вярно. А колкото до това дали ще разбере баща ви — той вече го знае.

— Така ли? — Изглеждаше крайно изненадана. — Но аз си мислех, че той никога не би…

Проблясък на жълта престилка я прекъсна; една от кухненските прислужници беше в съседната градина. Без да каже нищо, лорд Джон стана и ѝ подаде ръка; тя се изправи тромаво и те се понесоха по сухата кафява морава, наметалата се развяваха около тях като платна.

Каменната пейка под върбата беше лишена от обичайния си чар по това време на годината, но поне бе заслонена от ледените пориви на вятъра от реката. Лорд Джон настани Бриана и седна до нея, като кихна гръмовно. Тя отвори наметалото си и зарови из пазвата си, накрая извади смачкана кърпичка и му я подаде с извинения.

Тя беше топла и миришеше на нея — дъх на момичешка плът, на карамфил и лавандула.

— Какво имахте предвид, като казахте, че ще ме научите да не си играя с огъня? — попита тя.

— Нищо — отвърна той, но сега бе негов ред да се изчерви.

— Нищо ли? — усмихна се тя. — Това беше заплаха, сигурна съм.

Той въздъхна и избърса отново лице с кърпичката ѝ.

— Вие бяхте искрена с мен. До смущаваща степен, бих казал. Така че трябва и аз… е, наистина беше заплаха. — Направи лек пораженчески жест. — Ами вие приличате на баща си, нима не разбирате?

Тя се смръщи, думите му явно не означаваха нищо за нея. После искрицата на осъзнаването проблесна и се разгоря. Тя скочи рязко и се втренчи в него.

— Не, вие… не и той! Той не би го направил!

— Да — рече много сухо лорд Джон. — Не би го направил. Макар че шокът ви не е особено ласкателен. И мога да ви дам думата си, че при никакви обстоятелства не бих се възползвал от приликата ви с него… това беше просто празна заплаха, както вие ме заплашихте, че ще ме разобличите.

— А вие къде… срещнахте баща ми? — попита тя внимателно. Любопитството я накара за миг да забрави собствените си тревоги.

— В затвор. Нали знаете, че беше в затвора след Въстанието?

Тя кимна и се смръщи леко.

— Да. Ами нека кажем само, че имам известни чувства към Джейми Фрейзър и то от години. — Той поклати глава и въздъхна. — А после вие ми предлагате невинното си тяло, като ехо на неговата плът — и като добавим и обещанието, че ще ме дарите с дете, което може да смеси кръвта ми с неговата… и всичко това само защото честта ви не ви позволява да се омъжите за мъжа, когото обичате или да обичате мъжа, за когото ще се омъжите. — Той замълча и сведе глава към ръцете си. — Дете, вие можете да разплачете и ангел, а Бог знае, че не съм такъв!

— Майка ми смята, че сте.

Той я погледна стреснат.

— Какво смята?

— Е, сигурно не би стигнала чак дотам — поправи се тя, все така смръщена. — Но казва, че сте добър човек. Мисля, че ви харесва, макар че не ѝ се иска. Е, вече разбирам защо; сигурно тя знае… как… ами за чувствата ви… — Закашля се и изтри зачервените си бузи с края на наметалото.

— По дяволите! — прошепна той. — О, проклет да съм. Не биваше да ви казвам. Да, тя знае. Не съм сигурен защо е така предпазлива по отношение на мен, но не може да е от ревност.

Бриана поклати глава, дъвчеше замислено долната си устна.

— Според мен се страхува, че ще го нараните някак. Страхува се за него.

Той я погледна сепнат.

— Да го нараня? Как? Тя да не си мисли, че ще го надвия и ще извърша нещо отвратително с него?

Говореше лековато, но проблясъкът в очите ѝ го накара да замълчи насред дума. Той стисна по-силно ръката ѝ. Тя прехапа устна, после леко откачи ръката му и я сложи на коляното му.

— Виждали ли сте баща ми без риза?

— Белезите по гърба му ли имате предвид?

Тя кимна.

Той забарабани неспокойно с пръсти по коляното си.

— Да, виждал съм ги. Аз ги причиних.

Тя вдигна рязко глава с широко отворени очи. Връхчето на носа ѝ бе зачервено като черешка, но кожата на лицето ѝ бе толкова бледа, че косата и веждите ѝ сякаш бяха събрали целия живот от него.

— Не всички — каза той, като се взираше в лехата с мъртви ружи. — И преди го бяха бичували, което само направи всичко още по-ужасно… защото знаеше какво върши, когато го стори.

— Какво… стори? — попита тя. Бавно се размърда на пейката, не толкова да се обърне към него, колкото да развее дрехите си, като облак, който променя формата си на вятъра.

— Аз командвах затвора в Ардсмюир; не ви ли е казал? Не, сигурно не. — Махна нетърпеливо с ръка и отметна русата коса от лицето си.

— Той беше офицер, джентълмен. Единственият офицер там. Говореше от името на затворниците якобити. Вечеряхме заедно в жилището ми. Играехме шах, говорехме за книги. Имахме общи интереси. Ние… станахме приятели. И после… вече не бяхме.

Замълча.

Тя се отдръпна малко от него, в очите ѝ се четеше отвращение.

— Искате да кажете… наредили сте да го бичуват, защото не е искал да…

— Не, по дяволите, не! — Той грабна кърпичката и избърса гневно носа си. Хвърли я на пейката между тях и я погледна гневно. — Как смеете да кажете подобно нещо!

— Но нали вие самият казахте, че е по ваша вина!

— Той го направи.

— Не можеш да се бичуваш сам.

Той се сепна от този отговор, после изсумтя. Изви вежда към нея, все още ядосан, но вече започваше да се овладява.

— Напротив, можеш. Вие го правите от месеци, ако съдя по това, което ми казахте.

— Не говорим за мен.

— Разбира се, че говорим за вас!

— Не! — Тя се наведе към него, смръщила гъстите си вежди. — Какво искате да кажете, че е направил, по дяволите?

Вятърът духна зад нея към лицето му. Очите му се насълзиха и той се извърна.

— Какво правя тук? — прошепна на себе си. — Трябва да съм луд да говоря с вас по този начин!

— Не ми пука дали сте луд — рече тя и го хвана за ръкава. — Ще ми кажете какво е станало!

Той стисна здраво устни и за миг ѝ се стори, че няма да го направи. Но вече беше казал твърде много, за да спре, и го знаеше. Раменете му се вдигнаха под наметалото и се спуснаха отново, признаваше поражението си.

— Бяхме приятели. После… той разбра какво чувствам към него. И вече не бяхме приятели, той така реши. Но това не му беше достатъчно; искаше окончателен разрив. Затова нарочно се възползва от един случай, така драстичен, че да промени отношенията ни завинаги и да предотврати всеки шанс за приятелство между нас. И излъга. По време на едно претърсване на килиите той твърдеше, че парче тартан е негово. Това беше незаконно и още е… поне в Шотландия.

Пое дълбоко дъх и го изпусна. Не можеше да я погледне, взираше се в голите дървета на другия бряг на реката, черни на фона на бледото пролетно небе.

— Аз управлявах затвора и трябваше да прилагам закона. Бях длъжен да заповядам да го бичуват. И той много добре знаеше това.

Наклони глава назад и я опря на извитата облегалка на пейката. Затвори очи срещу вятъра.

— Можех да му простя, че не ме иска — каза той с горчивина. — Но не можах да му простя, че ме принуди да го използвам по този начин. Не само ме принуди да го нараня, но и да го унижа. Той не само отказа да приеме моите чувства; искаше да ги унищожи. А това бе прекалено.

Реката кипеше и носеше всякакви отломки — от прекършени от бурята клони и вейки, до счупена дъска от корпус на лодка, разбита някъде нагоре по течението. Ръката ѝ покри неговата на коляното му. Беше малко по-голяма и стоплена от наметалото.

— Има друга причина. Не е заради вас. Но той трябва да ви я каже, ако реши. Но вие сте му простили — каза тя тихо. — Защо?

Той отново изправи гръб и сви рамене, но не отблъсна ръката ѝ.

— Трябваше. — Погледна я право в очите. — Мразех го толкова дълго, колкото можах. Но после осъзнах, че обичта ми към него… е част от мен, една от най-хубавите части. И няма значение, че той не може да ме обича, че няма да я приеме. Но ако не можех да му простя, значи нямаше да мога и да го обичам и част от мен ще си отиде. Накрая установих, че я искам обратно. — Усмихна се леко. — Така че, виждате ли, всичко е съвсем егоистично.

Той стисна ръката ѝ, изправи се и я дръпна да стане.

— Елате, скъпа моя. Ще замръзнем, ако продължим да стоим тук.

Тръгнаха обратно към къщата, без да разговарят, но вървяха близо един до друг, хванати под ръка. Когато тръгнаха през градините, той заговори внезапно:

— Мисля, че сте права. Да живееш с човек, когото обичаш, и да знаеш, че той търпи тази връзка само по задължение… не, и аз не бих могъл. Ако беше просто удобство и уважение и за двете страни, да. Такъв брак е почтен. Ако и двете страни са честни… — Изкриви за миг уста, когато погледна към жилищата на слугите. — Никой няма повод за срам.

Тя го погледна и отметна кичур медна коса от очите си с другата си ръка.

— Значи ще приемете предложението ми? — Усещането за празнота в гърдите ѝ не приличаше на облекчението, което очакваше да изпита.

— Не — каза той рязко. — Може да съм простил на Джейми Фрейзър за онова, което стори навремето… но той никога няма да прости на мен, ако се оженя за вас. — Усмихна ѝ се и потупа ръката ѝ в сгъвката на лакътя си.

— Мога обаче да ви осигуря временен отдих от ухажорите ви и от леля ви. — Погледна към къщата, завесите висяха неподвижно зад стъклата.

— Мислите ли, че някой ни наблюдава?

— Можете да се обзаложите на това — каза тя малко мрачно.

— Добре. — Той свали пръстена със сапфир, който носеше, обърна се към нея и хвана ръката ѝ. Свали ръкавицата и официално плъзна пръстена на кутрето ѝ — само там ѝ ставаше. После се надигна леко на пръсти и я целуна по устните. Преди да се е съвзела от изненадата, стисна ръката ѝ в своята и отново се обърна към къщата с невъзмутимо изражение.

— Елате, скъпа моя — рече той. — Нека обявим годежа си.

60.

Изпитание с огън

Оставиха ги сами цял ден. Огънят бе изгаснал и нямаха дърва. Но и без това и двамата не можеха да ядат и никакъв огън не бе в състояние да достигне до дълбокия студ в душата на Роджър.

Индианците се върнаха късния следобед. Неколцина воини придружаваха по-възрастен мъж, облечен с развяваща се риза и тъкана мантия. Лицето му бе боядисано в червено и охра — сачемът. Той носеше малко глинено гърненце, пълно с черна течност.

Александър се бе облякъл; изправи се, когато сачемът го приближи, не говореше и не помръдваше. Сачемът започна да пее с пресекващия си старчески глас и потопи едно заешко краче в гърненцето. После боядиса лицето на свещеника в черно — от челото до брадичката.

Индианците си тръгнаха, а свещеникът седна на земята и затвори очи. Роджър се опита да говори с него, да му предложи вода или поне някаква съпричастност, но Александър не отговаряше, седеше като изваян от камък. Накрая, по залез, най-сетне заговори:

— Няма много време — каза тихо. — Помолих ви да се молите за мен. Тогава не знаех за какво да се молите — за живота ми или за душата ми. Сега знам, че и двете са възможни.

Роджър понечи да заговори, но ръката на свещеника потрепна леко, за да го спре.

— Искам да ви помоля само за едно. Молете се за мен, братко, за да умра достойно. Да умра в мълчание. — Погледна към Роджър за първи път, очите му блестяха от влага. — Не искам да я посрамвам с писъците си.

Барабаните започнаха да бият малко след мръкнало. Роджър не ги беше чувал в селото. Не знаеше колко са; звукът като че ли идваше отвсякъде. Усещаше го в костите и в стъпалата си.

Мохоуките се върнаха. Когато влязоха, свещеникът се изправи веднага. Съблече се и излезе гол, без да поглежда назад.

Роджър остана да се взира в коженото покривало на вратата, молеше се и слушаше. Знаеше какво може да стори един барабан; самият той го беше правил — да събуди страхопочитание и ярост с ударите по изопнатата кожа, да призове най-дълбоките, скрити инстинкти на слушателите. Но това, че знаеше какво става, не го правеше по-малко плашещо.

* * *

Не знаеше колко време е седял и слушал барабаните и другите звуци — гласове, стъпки, шумове от голямо събиране на хора, — опитваше да не се ослушва за гласа на Александър.

Внезапно барабаните спряха. И започнаха отново — леки, плахи удари, после замълчаха заедно. Чуха се викове и внезапна какофония от писъци. Роджър се сепна и изкуцука до вратата. Пазачът още беше там — надникна през покривалото и направи заплашителен знак, стиснал бойната си тояга.

Роджър спря, но не можеше да се върне до огъня. Остана в сумрака, пот се стичаше по гърдите му, вслушваше се в шумовете отвън.

Сякаш бяха отприщени всички дяволи от ада. Какво ставаше там, за бога? Ужасна битка, очевидно. Но кой и защо?

След първия изблик, писъците като че ли намаляха, но все още се чуваха единични пронизителни крясъци и протяжни викове от централната поляна. Имаше и тътени; стонове и други шумове, характерни за яростна битка. Нещо се удари в стената на къщата; тя потрепери и един панел от дървесна кора се спука в средата.

Роджър погледна към вратата; не, пазачът не гледаше. Той се втурна към панела и започна да го разкъсва. Нямаше полза; дървесината се разнищи под ноктите му и не поддаваше. В отчаянието си той притисна око към дупката, която бе направил, опитваше се да види какво става навън.

Виждаше само малък участък от централната поляна, къщата отсреща и ивица отъпкана земя между тях. А над всичко това потрепващата светлина на огромен огън. Червени и жълти сенки се биеха с черни, населяваха въздуха с яростни демони.

Някои от демоните бяха истински; две тъмни фигури се понесоха пред него и изчезнаха от поглед, вкопчени в яростна схватка. Още фигури се мяркаха пред очите му, тичаха към огъня.

После той застина, притиснал лице към дървото. Можеше да се закълне, че сред неразбираемите викове на индианците чу как някой реве на келтски.

— Caisteal Dhuni! — изкрещя някой наблизо и се чу пронизителен писък. Шотландци — бели мъже! Трябваше да стигне до тях! Започна да забива юмруци в дървото като обезумял, опитваше да си проправи път през него. Келтският глас се провикна отново.

— Caisteal Dhuni! — Не, чакай… Господи, това беше друг глас! И първият му отговори. Do mi! Do mi! — Към мен! Към мен! И се надигна нова вълна от писъци, които заглушиха гласовете — жени, сега пищяха жени, гласовете им бяха дори по-силни от тези на мъжете.

Роджър се хвърли към стената с рамото напред; тя се разпука и разцепи още, но не поддаваше. Опита отново, и трети път, но без полза. Нищо в къщата не можеше да се използва като оръжие, нищо. В отчаянието си той се вкопчи във въжетата, стягащи едно от леглата и започна да го разкъсва с ръце и зъби, докато не разхлаби част от рамката.

Сграбчи дървото и дръпна; разклати го и дръпна отново, докато то не се откъсна със силен трясък. Задъхан, той държеше двуметровия кол със заострен връх. Стисна тъпия край под мишница и хукна към вратата, насочил другия край като копие към коженото покривало.

Изстреля се сред мрак и пламъци, сред шум, който смрази кръвта му. Видя фигура пред себе си и налетя. Мъжът отскочи встрани и вдигна тоягата си. Роджър не можеше да спре, нито да се обърне, а се просна на земята и тоягата прелетя на косъм от главата му.

Претърколи се, замахна диво с кола и го стовари върху главата на индианеца. Той залитна и падна върху него.

Уиски. Мъжът смърдеше на уиски. Измъкна се изпод гърчещото се тяло и се изправи, все още стискаше кола.

Писък се чу зад него, той се обърна и мушна с кола, докато се завърташе на пета. Силата на удара разтърси ръцете и гърдите му. Мъжът, когото бе пронизал, се бе вкопчил в кола; колът потрепваше, после се освободи от хватката му, когато мъжът падна на земята.

Роджър се олюля, запази равновесие и се обърна към огъня. Това беше огромна клада; пламъците се издигаха като стена от ярко алено в мрака. Сред подскачащите глави на зяпачите той видя черната фигура в сърцето на пламъка, разперила ръце в жест на благословия на кола, от който висеше. Дългата коса пърхаше, кичурите пламтяха и обграждаха главата със златен ореол, като Христос в требник. После нещо се стовари върху главата на Роджър и той се свлече на земята.

Не изгуби съвсем съзнание. Не можеше да вижда, нито да се движи, но все още чуваше смътно. Наблизо звучаха гласове. Писъците продължаваха, но вече по-слаби, почти като фон, като рев на океан.

После той се издигна във въздуха и пращенето на пламъците стана по-силно, като бученето в ушите му… Господи, щяха да го хвърлят в огъня? Завъртя глава с усилие и светлината засия зад затворените му клепачи, но упоритото му тяло отказваше да помръдне.

Ревът утихна малко, но топъл въздух облъхна лицето му. Той падна на земята, почти отскочи от нея и се превъртя по лице с разперени ръце. Под пръстите му имаше хладна пръст.

Дишаше. Механично. Много бавно замайването започна да си отива.

Чуваше шум, някъде далеч, но не можеше да осъзнае нищо освен собственото си силно дишане. Отвори бавно едното си око. Светлината на огъня играеше по колове и дървени панели, смътно ехо на яркото сияние отвън. Къща. Отново беше в къща.

Дишането му бе силно и накъсано. Опита се да сдържи дъха си, но не можа. После осъзна, че всъщност го сдържа; тежкото дишане идваше от друг.

Беше зад него. С огромно усилие се надигна на ръце и после на четири крака, олюля се и присви очи заради болката в главата.

— Господи! — прошепна. Прокара ръка по лицето си и примигна, но човекът още беше там, само на два метра от него.

Джейми Фрейзър. Лежеше свит настрани, аленото наметало бе оплетено по тялото му. Половината му лице бе покрито с кръв, но със сигурност беше той.

За миг Роджър просто го погледна невиждащо. От месеци почти постоянно си представяше как се среща с този мъж. Сега, когато се случи, му се струваше просто невъзможно. Нямаше място за никакво друго чувство, освен за изумление.

Потърка отново лицето си, по-силно, опитваше се да прогони мъглата от страх и адреналин. Какво… какво правеше Фрейзър тук?

Когато обаче мисъл и чувство се свързаха отново, първото, което усети, не беше нито гняв, нито тревога, а абсурден прилив на радостно облекчение.

— Тя не го е направила — прошепна си и думите прозвучаха странно дрезгаво в ушите му, твърде дълго не бе говорил на английски. — О, Господи, не е виновна тя!

Джейми Фрейзър можеше да е тук само по една причина — да го спаси. И то защото Бриана го беше накарала. Дали го бе вкарал в този ад по недоразумение или нарочно, важното беше, че не тя е виновна.

— Не е — каза отново. — Не е тя. — Потрепери, от гадене и от облекчение.

Беше си мислил, че ще е кух завинаги, но внезапно се появи нещо; нещо малко, но много солидно. Нещо, което можеше да таи в сърцето си. Бриана. Беше си я върнал.

Пред къщата отново се чуха писъци; протяжни викове, които не спираха, забиваха се в плътта му като хиляди игли. Той потрепери отново, всички други чувства утихнаха от новото осъзнаване.

Да умре с мисълта, че Бриана го обича, беше по-добре, отколкото да умре без нея, но той не искаше да умира. Спомни си какво видя отвън, гаденето се засили и го задави.

Прекръсти се с трепереща ръка.

— В името на Отца — прошепна, после не можа да продължи.

Пропълзя нестабилно до Фрейзър, надяваше се, че е още жив. Беше; от рана на слепоочието му се стичаше кръв. Роджър прокара пръсти под брадичката му и напипа стабилен пулс.

В едно от гърнетата под потрошената рамка на леглото имаше вода; за щастие не се беше разляла. Потопи края на наметалото във водата и попи с него лицето на Фрейзър. След няколко минути клепачите му започнаха да потрепват.

Фрейзър се закашля, задави се силно, обърна лице настрани и повърна. После отвори рязко очи и преди Роджър да каже нещо, той се превъртя на коляно, стиснал кинжала, затъкнат в чорапа му.

Сините очи се взираха в него и Роджър вдигна инстинктивно ръка да се защити. После Фрейзър примигна, разтърси глава, изстена и седна тежко на земята.

— О, това си ти — рече той. Затвори очи и изстена отново. Вдигна рязко глава и този път в сините очи имаше тревога, а не ярост.

— Клеър! — възкликна той. — Къде е жена ми?

Роджър зяпна от изумление.

— Клеър ли? Довел си я тук? Довел си жена тук?

Фрейзър го погледна с крайна неприязън, но не каза нищо. Извади ножа от чорапа си и се озърна към вратата. Кожата бе спусната; не се виждаше никой. Шумът отвън бе затихнал, макар че все още се чуваше тътен на гласове. От време на време някой се извисяваше във вик или стон.

— Има пазач — каза Роджър.

Фрейзър го погледна и се изправи плавно като пантера. Кръвта още се стичаше по лицето му, но това като че ли не го притесняваше. Тихо се долепи до стената и се плъзна към вратата, отмести леко кожата с върха на тънкия кинжал.

Щом погледна навън, изкриви лице. Остави кожата, обърна се и седна, като сложи ножа пак в чорапа си.

— Точно отпред има поне десетина. Това вода ли е? — Протегна ръка и Роджър загреба една кратуна вода и му я подаде. Той отпи дълбоко, после наплиска лицето си и изля останалото на главата си.

Фрейзър избърса с ръка разраненото си лице, отвори кървясалите си очи и погледна към Роджър.

— Уейкфийлд, нали?

— Тук се представям с истинското си име. Макензи.

Фрейзър изсумтя мрачно.

— И аз така разбрах. — Имаше широка, изразителна уста… като на Бри. Стисна устни за миг и ги отпусна.

— Прегреших пред теб, Макензи, както знаеш. Дойдох да изкупя вината си, но като че ли няма да имам тази възможност. — Махна към вратата. — Засега ти поднасям извиненията си. А ако по-късно искаш някакво удовлетворение — ще го получиш. Но ще те помоля да изчакаш, докато се измъкнем оттук.

Роджър се втренчи за миг в него. Удовлетворение за месеците на мъчения и несигурност му се струваше твърде смътна представа, също като вероятността да се измъкнат. Но кимна.

— Добре.

Поседяха малко в мълчание. Огънят в колибата гореше слабо, но дървата за него бяха отвън; както и всичко, което можеше да се използва като оръжие.

— Какво се случи? — попита Роджър накрая. Кимна към вратата. — Там?

Фрейзър си пое дълбоко дъх и го изпусна с въздишка. За първи път Роджър забеляза, че държи лакътя на дясната си ръка с лявата длан и ръката му е притисната към тялото.

— Проклет да съм, ако знам.

— Изгориха ли свещеника? Мъртъв ли е? — Не можеше да има съмнение в това, което бе видял, но все пак трябваше да попита.

— Свещеник ли беше? — Гъстите червеникави вежди се извиха от изненада. — Да, мъртъв е. И не само той. — Неволна тръпка мина през едрото му тяло.

Фрейзър не знаел какво смятат да правят, когато барабаните започнали да бият и всички се събрали около големия огън. Говорели, но той не разбирал езика им достатъчно, за да разбере какво се случва, а не виждал никъде племенника си, който знаел езика.

Белите не били поканени, но никой не се опитал да ги спре. И затова те с Клеър застанали в края на тълпата, когато сачемът и съветът излезли отпред и старецът започнал да говори. И друг мъж говорил, много гневно.

— После изведоха човека, гол както майка го е родила, вързаха го за стълба и се нахвърлиха отгоре му. — Замълча с потъмнели очи и погледна към Роджър.

— Казвам ти, човече, виждал съм как френските палачи държат жив човек, който иска да умре. Не беше толкова страшно, но и не беше много по-добре. — Фрейзър отпи отново жадно и свали кратуната.

— Опитах се да отведа Клеър — не знаех кого ще нападнат после. — Тълпата ги притискала силно обаче и не можели да помръднат; нямали избор, освен да гледат.

Роджър усети как устата му пресъхва и посегна към чашата. Не искаше да пита, но имаше нужда да знае — дали заради Александър, или заради себе си.

— Той… крещя ли?

Фрейзър го погледна изненадан, после нещо като разбиране премина по лицето му.

— Не — каза бавно. — Умря достойно… Ти го познаваш?

Роджър кимна. Трудно му беше да повярва, че Александър вече го няма, дори когато чу това. И къде бе отишъл? Не можеше да е прав. Няма да бъда опростен. Не можеше. Не и ако Бог е справедлив…

Роджър поклати силно глава, за да прогони тази мисъл. Беше очевидно, че Фрейзър не мисли само за тази история, колкото и ужасяваща да беше. Той все гледаше към вратата с тревожно изражение. Дали очакваше да ги спасят?

— Колко мъже доведе с теб?

Сините очи проблеснаха от изненада.

— Племенникът ми Иън.

— Само него? — Роджър опита да не показва изумлението си, но се провали напълно.

— Ти какво очакваше, Седемдесет и осми шотландски полк? — попита саркастично Фрейзър. Стана, олюля се леко, притиснал ръка към тялото си. — Донесох уиски.

— Уиски ли? Това има ли нещо общо с боя? — Спомни си, че мъжът, когото бе повалил, смърдеше на уиски, и кимна към стената на къщата.

— Може и да има.

Фрейзър отиде до стената с пукнатия панел и погледна през отвора. Взира се известно време в поляната, преди да се върне при гаснещия огън. Отвън положението се бе укротило.

Едрият планинец изглеждаше много зле. Лицето му бе побеляло и лъснало от пот под петната съсирена кръв. Роджър наля още вода и той я прие мълчаливо. Много добре знаеше какво го тормози и това не бяха раните.

— Кога я видя за последно…

— Когато започна боят. — Неспособен да стои мирен, Фрейзър остави чашата и пак стана. Крачеше из къщата като мечка. Спря и погледна към Роджър.

— Ти знаеш ли какво стана там?

— Мога да се досетя. — Разказа му историята на свещеника, като намери малка утеха в това.

— Не биха я наранили — каза той, опитваше се да успокои не само Фрейзър, но и себе си. — Тя няма нищо общо с това.

Фрейзър изсумтя.

— Напротив, има. — И внезапно заби юмрук в земята с тътен. — Проклета жена!

— Всичко ще е наред — повтори упорито Роджър. Не можеше да си позволи да мисли друго, но знаеше не по-зле от Фрейзър, че ако Клеър беше жива, невредима и свободна, нищо нямаше да я спре да дойде при него. А колкото до неизвестния племенник…

— Чух племенника ти… в боя. Чух го да ти вика. Звучеше добре. — Дори когато каза това, знаеше, че не е голяма утеха. Фрейзър обаче кимна и сведе глава към коленете си.

— Иън е добро момче — прошепна. — Той има приятели сред мохоуките. Дано са го защитили.

Любопитството на Роджър се завръщаше, когато шокът от вечерта започна да отслабва.

— А какво е направила жена ти? Как така е замесена във всичко това?

Фрейзър въздъхна. Прокара здравата си ръка по лицето и през косата, като я търка, докато червените кичури щръкнаха.

— Не биваше да го казвам. Не е виновна тя. Просто… няма да я убият, но, Господи, ако са я наранили…

— Не са — рече твърдо Роджър. — Какво стана?

Фрейзър сви рамене и затвори очи. Килна глава назад, докато описваше сцената сякаш още я виждаше зад клепачите си. Вероятно бе точно така.

— Не можех да видя момичето в такава тълпа. Дори не мога да кажа как изглежда. Видях я чак накрая.

Клеър стояла до него, пребледняла и скована сред крещящите и олюляващи се хора. Когато индианците почти приключили със свещеника, го развързали от стълба и вързали ръцете му за друг, по-висок стълб, за да го вкарат в пламъците.

Фрейзър го погледна, избърса устните си с опакото на дланта си.

— Виждал съм как изтръгват биещото сърце на човек от гърдите му — каза той. — Но не бях виждал да го ядат пред очите му. — Говореше почти смутено, сякаш се извиняваше за смущението си. Шокиран, той погледнал към Клеър. Чак тогава видял индианката, която стояла от другата ѝ страна с дете на ръце.

Момичето съвсем спокойно подало бебето на Клеър, после се обърнало и се плъзнало през тълпата.

— Не поглеждаше настрани, вървеше право към огъня.

— Какво? — Гърлото на Роджър се бе свило от шока и тази дума излезе като задавен грак.

Пламъците погълнали момичето веднага. Тъй като бил по-висок от индианците, Джейми видял ясно всичко.

— Първо се запалиха дрехите ѝ, после косата. Но когато стигна до него, вече гореше като факла. — Все пак виждал тъмния силует на ръцете ѝ, вдигнати да прегърнат празното тяло на свещеника. До няколко секунди вече не можел да ги различи един от друг; виждал само една фигура, черна сред издигащите се пламъци.

— И тогава настана лудницата. — Фрейзър отпусна рамене и докосна раната на слепоочието си. — Знам само, че една жена започна да вие, после се отприщи ад от писъци и внезапно всички или се разбягаха, или започнаха да се бият.

Той самият се опитал да прави и двете, защитавайки Клеър и детето, докато си проправял път през мятащите се тела. Но били твърде много. Избутал Клеър към стената на една къща, грабнал едно дърво, за да ги защитава и изкрещял на Иън, докато размахвал сопата си към всеки, който приближавал към тях.

— Тогава един демон изскочи от дима и ме удари с тоягата си. — Сви едното си рамо. — Обърнах се да се бия с него и налетяха трима. — Нещо го ударило в слепоочието и след това се събудил тук.

— Оттогава не съм виждал Клеър. Нито Иън.

* * *

Огънят се бе превърнал в жарава и в къщата ставаше все по-студено. Джейми откачи наметалото си и се зави с него колкото можа с една ръка, облегна се внимателно на стената.

Дясната му ръка сигурно беше счупена; бяха го ударили с тояга точно под рамото и първо ръката му изтръпна, а после дойде и ослепителната болка. Но това не можеше да се сравнява с тревогите му за Клеър и Иън.

Беше много късно. Ако не беше ранена в боя, сигурно беше някъде в безопасност. Старицата нямаше да позволи да ѝ навредят. А колкото до Иън — изпита гордост от момчето въпреки страха си. Иън беше добър боец и това бе негова заслуга, защото той го беше научил.

Ако го бяха надвили обаче… диваците бяха твърде много, а боят прекалено яростен…

Размърда се неспокойно, опитваше се да не мисли как ще се изправи пред сестра си с новините за най-малкия ѝ син. Господи, предпочиташе да изтръгнат собственото му сърце и да го изядат пред очите му; щеше да се чувства по същия начин.

В търсене на разсейване от страховете — на каквото и да било разсейване, — той се размърда отново и огледа тъмната къща. Беше почти празна. Гърне с вода, счупена рамка на легло и една-две парцаливи кожи на купчина на пода.

Макензи седеше свит от другата страна на огъня, нехаещ за студа. Прегръщаше коленете си, свел замислено глава. Беше извърнат леко настрани и не усещаше, че Джейми го гледа.

С неохота призна, че е добре сложен. Дълги прасци и широки рамене; щеше да има добър обхват с меча. Беше висок като Макензи от Леох — и защо не? Нали беше наследник на Дугал, през няколко поколения.

Тази мисъл бе едновременно притеснителна и странно успокояваща. Беше убивал по необходимост и призраците на повечето мъже не смущаваха съня му с тракащите си кости. Но смъртта на Дугал преживяваше отново и отново, и се будеше потен, а последните тихи думи на Дугал звънтяха в ушите му; думи, произнесени през кръв.

Нямаше никакъв избор; или трябваше да го убие, или той самият щеше да бъде убит. И все пак… Дугал Макензи му беше втори баща и ако трябваше да е честен, част от него го обичаше.

Да, утешаваше го мисълта, че малка част от Дугал е останала. Другата част от потеклото на този Макензи беше по-притеснителна. Когато се събуди, видя първо очите му — ярко зелени и напрегнати, и за секунда коремът му се сви на топка при мисълта за Гейлис Дънкан.

Искаше ли наистина дъщеря му да се свърже с наследник на вещица? Погледна скришом към Роджър. Вероятно беше добре, че детето ѝ не е от неговата кръв.

— Бриана — каза Макензи, като внезапно вдигна глава от коленете си. — Къде е тя?

Джейми потрепна и острието на болката прониза ръката му, изби го пот.

— Къде ли? В Ривър Рън, при леля си. В безопасност е. — Сърцето му бумтеше в ушите. Господи, този човек да не би да му четеше мислите? Или имаше Зрението?

Зелените очи го гледаха неотклонно, потъмнели в сумрака.

— Защо доведе Клеър, а не Бриана? Защо тя не дойде с теб?

Джейми го изгледа също толкова студено. Сега щеше да се разбере дали може да му чете мислите. Ако не можеше, последното, което смяташе да каже на Макензи в момента, бе истината; имаше достатъчно време за това, ако успееха да се измъкнат.

— Нямаше да взема и Клеър, ако можех. Но тя е упорита жена. Нямаше как да я спра, освен да я вържа.

Нещо мрачно потрепна в очите на Макензи — съмнение или болка?

— Не мисля, че Бриана е момиче, което би се подчинявало много на баща си — рече той. В гласа му имаше острота… да, болка и нещо като ревност.

Джейми се отпусна леко. Значи не му четеше мислите.

— Така ли? Е, сигурно не я познаваш толкова добре, колкото си мислиш — рече той. Достатъчно любезно, но с лека подигравка, която би накарала някои хора да се нахвърлят отгоре му.

Макензи не беше от тях. Той изправи гръб и пое дълбоко дъх.

— Познавам я добре — каза равно. — Тя ми е съпруга.

Джейми също се изправи рязко и стисна зъби от болка.

— Съпруга — как не!

Черните вежди на Макензи се смръщиха.

— Ние се обрекохме. Не ти ли е казала?

Не беше… но и той не ѝ даде възможност да му каже. Беше твърде ядосан, че е легнала с мъж, наранен от мисълта, че го е направила на глупак. Беше горд като Луцифер и изтърпя адски мъки заради това, а всъщност ѝ мислеше само доброто.

— Кога? — попита Джейми.

— В началото на септември, в Уилмингтън. Когато аз… точно преди да я оставя. — Призна това неохотно и през черното було на собствената си вина Джейми видя отражението ѝ и на лицето на Макензи. Е, заслужаваше си го, помисли злобно. Ако този страхливец не я беше оставил сама…

— Тя не ми каза.

Видя съмнението и болката в очите му съвсем ясно. Този мъж се тревожеше, че Бриана не го иска, защото иначе щеше да дойде. Знаеш много добре, че няма сила на земята, която да попречи на Клеър да застане до него, ако смята, че той е в опасност — и отново усети жилото на страха; къде беше тя?

— Сигурно си е помислила, че няма да приемеш това като истински брак? — каза тихо Макензи.

— Или пък тя самата не го е приела така — предположи жестоко Джейми. Можеше да го успокои, като му каже част от истината — че Бриана не дойде, защото е бременна, — но не беше в настроение да проявява съчувствие.

Вече ставаше много тъмно, но въпреки това видя как лицето на Макензи се зачерви и ръцете му стиснаха прокъсаната еленска кожа.

— Ще видим.

Джейми затвори очи и замълча. Последните въглени на огъня умираха бавно и ги потапяха в мрак.

61.

В служба на свещеник

Във въздуха се усещаше миризма на изгоряло. Минахме близо до ямата на огъня и не можах да се сдържа да не погледна към купчината овъглени останки, чиито краища белееха от пепел. Надявах се да е дърво. Страх ме беше да погледна директно.

Препъвах се по замръзналата земя, а ескортът ми ме дърпаше за ръката, без да каже нищо. Въведе ме в къща, пред която стояха двама пазачи, свити срещу студения вятър, който изпълваше въздуха с рееща се пепел.

Не бях спала и яла, макар че ми дадоха храна. Краката и ръцете ми бяха студени. От къщата в другия край на селото се носеше вой и над него по-силно, по-ритуално припяване на погребална песен. Дали пееха за момичето или за друг? Потреперих.

Пазачите ме погледнаха и отстъпиха встрани. Вдигнах кожения капак и влязох.

Беше тъмно; огънят вътре бе угаснал. Сива светлина от дупката на тавана ми позволи да видя купчина кожа на пода. Зърнах червен тартан и ме заля облекчение.

— Джейми!

Купчината се размърда и се разпадна. От нея се подаде рошавата глава на Джейми, нащрек, но като цяло не изглеждаше много зле. До него лежеше тъмен брадат мъж, който ми се стори странно познат. Той помръдна към светлината и зърнах проблясък на зелени очи над брадата.

— Роджър!

Без да каже нищо, той стана и ме прегърна. Така силно, че не можех да дишам.

Беше ужасно отслабнал; усещах всяко ребро. Но не до немощ; смърдеше, но с обичайните миризми на пръст и застояла пот, а не на ацетон от гладуването.

— Роджър, добре ли си? — пусна ме и аз го огледах от глава до пети, търсех някакви наранявания.

— Да — каза той. Говореше дрезгаво, от съня и от емоциите. — Бри? Тя добре ли е?

— Добре е — уверих го. — Какво е станало с крака ти? — Беше само по прокъсана риза и едното му стъпало бе увито с мръсен парцал.

— Има рана. Нищо особено. Къде е тя? — Стисна тревожно ръката ми.

— На място, което се нарича Ривър Рън, с пралеля си. Джейми не ти ли каза? Тя е…

Джейми ме стисна за ръката и ме прекъсна.

— Добре ли си, сасенак?

— Да, разбира се… Господи, какво ти се е случило? — Вниманието ми бе привлечено от вида на Джейми. Не от гадната рана на слепоочието му, нито от съсирената кръв по ризата, а от неестествения начин, по който държеше ръката си.

— Ръката ми май е счупена — каза той. — Ужасно боли. Ще я погледнеш ли?

Без да чака отговор, той се обърна и се отдалечи, седна близо до счупеното легло. Погалих бързо Роджър и тръгнах след него, като се питах какво става. Джейми не би признал, че го боли пред Роджър Уейкфийлд, дори ако от плътта му стърчеше счупена кост.

— Какво си намислил? — прошепнах, когато коленичих до него. Опипах внимателно ръката му през ризата — не беше сложна фрактура. Навих внимателно ръкава, за да огледам по-добре.

— Не съм му казал за Бриана — рече той много тихо. — И мисля, че и ти не бива да му казваш.

Втренчих се в него.

— Не можем да постъпим така! Той трябва да знае.

— Говори по-тихо. Да, може би трябва да разбере за детето… но не и другото, за Бонет.

Прехапах устна, докато опипвах леко бицепса му. Имаше най-ужасната синина, която бях виждала; огромно шарено лилаво-синьо петно, но бях относително сигурна, че ръката му не е счупена.

Не бях сигурна обаче за това, което предлагаше.

Той видя съмнението по лицето ми и стисна силно ръката ми.

— Не още; не тук. Нека изчакаме, поне докато сме в безопасност.

Докато разкъсвах ръкава му и правех груб клуп, опитах да помисля. Дори самата новина, че Бриана е бременна, щеше да е шок за Роджър. Вероятно Джейми имаше право; не знаехме как ще реагира Роджър на новината за изнасилването, а още не бяхме в безопасност. По-добре сега да бъде с ясна глава. Накрая кимнах неохотно.

— Добре — казах на глас и станах. — Не мисля, че е счупено, но клупът ще помогне.

Оставих Джейми да седи на земята и отидох при Роджър, чувствах се като топка за пинг-понг.

— Как е кракът ти? — Коленичих, за да развия мръсния парцал, но той ме спря, като сложи ръка на рамото ми.

— Бриана. Знам, че нещо не е наред. Тя да не…

— Бременна е.

Каквито и вероятности да бяха минали през главата му, тази не беше сред тях. Изумлението му беше очевидно. Той примигна, сякаш го бях ударила с брадва по главата.

— Сигурна ли си?

— Вече трябва да е в седмия месец; личи си. — Джейми бе дошъл така тихо, че и двамата не го бяхме чули. Говореше студено и гледаше още по-студено, но Роджър не забелязваше това.

В очите му светеше въодушевление и лицето му сякаш оживя под черните мустаци.

— Бременна. Господи, но как?

Джейми изсумтя гърлено от презрение. Роджър го погледна за миг.

— Ами, не мислех…

— Да, не си мислил и сега дъщеря ми ще плаща цената за твоето удоволствие!

Роджър извъртя рязко глава към него и го изгледа кръвнишки.

— Не съм я изоставил! Казах ти, че ми е съпруга!

— Така ли? — попитах сепнато, докато развивах парцала от крака му.

— Стиснали са си ръцете — каза Джейми с голяма неохота. — Защо не ни е казала обаче?

Мислех си, че знам отговора на този въпрос — не само в едно отношение. Вторият отговор обаче не бих изразила точно пред Роджър.

Тя не ни беше казала, защото беше бременна и си мислеше, че е от Бонет. Вероятно бе решила, че е по-добре да не разкрива обричането, за да може Роджър да си тръгне… ако пожелае.

— Най-вероятно е решила, че няма да го сметнем за истински брак — казах аз. — Обяснила съм ѝ всичко за брака; за споразумението и как ти настояваше да се оженим в църква, пред свещеник. Тя не е искала да ти казва нещо, което ти не би одобрил… толкова много искаше да ти се хареса.

Джейми имаше приличието да се засрами от това, но Роджър пренебрегна обяснението ми.

— Тя добре ли е! — попита той, като се наведе напред и ме стисна за ръката.

— Да, добре е — уверих го, надявах се наистина да е така. — Искаше да дойде с нас, но, разбира се, не можехме да го допуснем.

— Искала е да дойде? — Лицето му засия, радостта и облекчението бяха очевидни дори през рошавата брада и коса. — Значи не ме е… — спря рязко и погледна за миг към Джейми. — Когато срещнах… господин Фрейзър на склона, той като че ли смяташе, че тя… ами… че е казала…

— Ужасно недоразумение — прекъснах го бързо. — Тя не ни каза за обричането, затова когато се оказа, че е бременна, ами… предположихме… — Джейми гледаше Роджър без никакво благоразположение, но се сепна, когато го побутнах рязко.

— А, да — рече неохотно. — Грешка. Поднесох на господин Уейкфийлд извиненията си и му казах, че ще се постарая да оправя нещата. Но сега имаме други грижи. Виждала ли си Иън, сасенак?

— Не. — Едва сега осъзнах, че Иън не е с тях и стомахът ми се сви от страх. Джейми изглеждаше мрачен.

— Къде беше цяла нощ, сасенак?

— Бях с… о, Господи!

Забравих за миг въпроса му, защото видях стъпалото на Роджър. Плътта бе подута и зачервена до средата на стъпалото, с огромна възпалена рана от външната страна. Притиснах силно и усетих поддаването на джобовете с гной под кожата.

— Какво е станало?

— Порязах го, докато се опитвах да избягам. Те го превързаха и му слагаха разни неща, но се инфектира от време на време. Оправя се, после пак се възпалява. — Сви рамене; не се интересуваше от крака си, колкото и грозна да беше раната. Погледна към Джейми, явно бе взел решение.

— Бриана не те е изпратила да ме пресрещнеш, нали? Не те е молила да… се отървеш от мен?

— Не — изненада се Джейми. Усмихна се за миг и лицето му се озари за миг. — Това беше моя идея.

Роджър пое дълбоко дъх и затвори очи.

— Слава богу! — каза той и ги отвори. — Мислех си, че може… ужасно се скарахме, преди да я оставя и си помислих, че затова не ви е казала за обричането; затова е решила, че не иска да е омъжена за мен. — По челото му бе избила пот, дали заради новините, или от това, което правех с крака му. Усмихна се с болка. — Все пак ми се струваше малко крайно да бъда пребит до смърт и продаден в робство — дори за жена с нейния темперамент.

— Ммфмм — Джейми се бе изчервил. — Нали казах, че съжалявам.

— Да. — Роджър го погледна за миг, явно се опитваше да реши нещо. Пое дълбоко дъх, наведе се и отдръпна внимателно ръката ми от крака си. Изправи се и срещна погледа на Джейми.

— Имам да ти казвам нещо. За това се скарахме с нея. Тя каза ли ви защо дойде тук… защо искаше да ви открие?

— Заради обявлението за смъртта ни? Да, каза ни. Мислиш ли, че иначе щях да позволя на Клеър да дойде с мен?

— Какво? — Роджър го гледаше объркан и притеснен.

— Ами няма как да е и така, и иначе. Ако с нея ще умрем на Фрейзърс Ридж след шест години, значи няма да ни убият ирокезите преди това, нали?

Взирах се в него; не се бях сетила за това. Тази мисъл бе смайваща; буквално бяхме безсмъртни… за известно време. Но това предполагаше, че…

— Но това предполага, че не можете да промените миналото… че ние не можем. Вярваш ли в това? — Роджър се наведе леко напред.

— Проклет да съм, ако знам. А ти вярваш ли?

— Да — каза Роджър. — Вярвам, че миналото не може да бъде променено. Затова го направих.

— Какво си направил?

Облиза устни, но продължи неохотно:

— Ами аз открих това обявление много преди Бриана. Мислех обаче, че няма смисъл да се опитвам да променя нещата. Затова… не ѝ казах. — Погледна първо мен, после Джейми. — Е, вече знаете. Не исках тя да идва тук; направих всичко по силите си, за да го предотвратя. Смятах, че е твърде опасно. И… се страхувах, че ще я загубя — довърши простичко.

За моя изненада Джейми внезапно го погледна с одобрение.

— Опитал си да я опазиш? Да я защитиш?

Роджър кимна, някакво облекчение отпусна скованите му рамене.

— Значи разбираш?

— Да, разбирам. Това ме кара да променя мнението си за вас, сър.

Аз лично не бях съвсем съгласна в момента.

— Намерил си съобщението… и не си ѝ казал? — Усещах как кръвта ми нахлува в бузите.

Роджър видя лицето ми и се извърна.

— Не ѝ казах. Тя… обаче не го видя така. Реши… че съм я предал…

— И е така! И нея и нас! Роджър… как можа да сториш такова нещо?

— Той е постъпил правилно — намеси се Джейми. — Все пак… — Обърнах се яростно към него.

— Не е! Нарочно го е скрил от нея и се е опитал да ѝ попречи да… не осъзнаваш ли, че ако беше успял, никога нямаше да я видиш?

— Да, осъзнавам. И нямаше да ѝ се случи това, което ѝ се случи. — Очите му бяха наситено сини и не се откъсваха от моите. — Предпочитам да беше станало така.

Преглътнах мъката и гнева, докато опитвах да се овладея.

— Но не мисля, че тя би го предпочела — казах тихо. — А изборът е неин.

Роджър се намеси, преди Джейми да отговори:

— Каза, че нямало да ѝ се случи това, което ѝ се случило — имаш предвид бременността ѝ? — Не изчака отговор; явно вече се бе възстановил достатъчно от шока, за да е способен да мисли, и бързо стигаше до същите неприятни заключения, до които и Бриана бе достигнала преди няколко месеца. Завъртя глава към мен и отвори широко очи.

— Каза, че е в седми месец. Господи! Няма да може да се върне!

— Вече не — казах с горчивина. — Можеше да се върне, когато разбрахме. Опитах се да я накарам да се върне в Шотландия, или поне да отиде в Индиите — там има друг… портал. Но тя не пожела. Не искаше да тръгне, преди да е разбрала какво е станало с теб.

— Какво е станало с мен — повтори той и погледна към Джейми. Раменете на Джейми се напрегнаха и той стисна челюст.

— Да — каза. — Аз съм виновен и няма как да поправя това. Тя е в капан тук. И не мога да сторя нищо за нея… освен да те върна обратно.

И тогава осъзнах защо не искаше да казва нищо на Роджър; от страх, че когато разбере, че Бриана е в капан в миналото, той ще откаже да се върне с нас. Едно беше да я последва в миналото; но да остане тук вечно с нея бе съвсем друго. Не само вината заради Бонет разяждаше Джейми по пътя насам; спартанското момче, чиито вътрешности бяха изяждани от лисица, щеше да разпознае в него сродна душа, помислих си, докато го гледах с яд и нежност.

Роджър се втренчи в него, напълно останал без думи.

Преди да се овладее, към вратата на къщата се чуха стъпки. Кожата се вдигна и влязоха много мохоуки, един след друг.

Гледахме ги изумени; бяха към петнайсетина, мъже, жени и деца, всички облечени за път, с кожени чорапи и наметала. Една от по-възрастните жени държеше бебе и без колебание тръгна към Роджър. Сложи го в ръцете му и каза нещо.

Той се смръщи, не разбираше. Джейми се наведе към нея и каза няколко думи. Тя повтори нетърпеливо това, което бе изрекла, после погледна назад и махна на един млад мъж.

— Ти си… свещеник — заекна към Роджър. Посочи бебето. — Вода.

— Не съм свещеник. — Роджър се опита да върне бебето на жената, но тя не го взе.

— Моля — каза категорично. — Кръсти. — Посочи към една от по-младите жени, която пристъпи напред с малка рогова купа, пълна с вода.

— Отец Александър… той каза, че си свещеник, син на свещеник — рече младият мъж. Лицето на Роджър пребледня под брадата.

Джейми бе отстъпил встрани, мърмореше на френски на мъж, когото познаваше. После си проби път към нас.

— Това са хората от паството на свещеника — каза той тихо. — Съветът им казал да си тръгват. Мислят да отидат в мисията на хуроните в Сент Берт, но искат да кръстят детето, в случай че умре по пътя. — Погледна към Роджър. — Мислят, че си свещеник?

— Явно. — Той се вгледа в детето в ръцете си.

Джейми се поколеба, погледна към чакащите индианци. Те стояха търпеливо, със спокойни изражения. Можех само да се досещам какво се крие зад тях. Огън и смърт, изгнание… какво друго? На лицето на старата жена, която бе донесла бебето, личеше мъка; сигурно беше баба му.

— В случай на нужда — каза тихо Джейми на Роджър — всеки мъж може да изпълни службата на свещеник.

Не вярвах, че е възможно Роджър да пребледнее още повече, но го направи. Олюля се за миг и старата дама, притеснена, посегна да задържи бебето.

Той се съвзе обаче и кимна на младата жена с водата да се приближи.

— Parlez-vous français? — попита той и няколко души кимнаха, едни категорично, други не толкова.

— C’est bien — рече Роджър и си пое дълбоко дъх, като вдигна бебето, за да го покаже на всички. То беше кръглолико ангелче с меки кафяви къдрици и златиста кожа, примигваше сънливо заради смяната на перспективата.

— Чуйте думите на нашия Господ Исус Христос — каза той ясно на френски. — Изпълнявайки слово на нашия Господ Исус, който е сред нас сега, ще кръстим онези, които той призова при своите.

Разбира се, помислих си. Той беше син на свещеник; сигурно достатъчно често бе виждал как Преподобния извършва тайнството на кръщението. Дори да не помнеше цялата служба, явно я познаваше като цяло.

Даде бебето и хората започнаха да си го предават един на друг, а той го следваше и задаваше тихо въпроси на всеки.

— Qui est votre Seigneur, votre Sauveur? Кой е твоят Господ и Спасител?

— Voulez-vous plaxer votre foi en Lui? — Имаш ли вяра в Него?

— Обещаваш ли да кажеш на това дете добрите новини на евангелието и всички Христови заповеди, и чрез другарството си да укрепваш връзките му с лоното Божие?

Главите кимаха в отговор.

— Oui, certainement. Je le promets. Nous le ferons. — Да, разбира се. Обещавам. Ще го направя.

Накрая Роджър се обърна и даде детето на Джейми.

— Кой е твоят Господ и Спасител?

— Исус Христос — отвърна той без колебание и ми подаде бебето.

— Вярваш ли в Него?

Погледнах към невинното личице и отговорих:

— Вярвам.

Той взе детето, подаде го на баба му и после потопи клонка хвойна в купата с вода и пръсна по главата на бебето.

— Кръщавам те… — започна и спря, погледна ме внезапно паникьосан.

— Момиче е — прошепнах и той кимна, вдигна хвойната отново.

— Кръщавам те Александра, в името на Отца и Сина и Светия Дух, амин.

* * *

След като християните си тръгнаха, нямахме повече посетители. Един воин ни донесе дърва за огрев, малко храна, но не отговори на въпросите на Джейми и излезе.

— Дали ще ни убият? — попита Роджър внезапно, след дълго мълчание. Устните му потрепнаха в опит за усмивка. — По-скоро мен. Предполагам, че вие сте в безопасност.

Той не звучеше притеснен. Като се взирах в дълбоките сенки по лицето му, си помислих, че просто е твърде изтощен, за да се страхува повече.

— Няма да ни убият — отвърнах и прокарах ръка през оплетената си коса. Смътно осъзнах, че и аз съм изтощена; не бях спала повече от трийсет и шест часа.

— Бях започнала да ви разказвам. Прекарах нощта в къщата на Теуактенионх. Съветът на майките се събира там.

Те не ми казаха всичко; не биха го направили. В края на дългите часове на церемонии и разговори, момичето, което говореше английски, ми каза толкова, колкото искаха да знам, преди да ме върнат при Джейми.

— Няколко от младите мъже намерили заровеното уиски — казах аз. — Донесли го в селото вчера и започнали да пият. Жените смятат, че нямали намерение да го крадат; мислели, че сделката вече е сключена. Но сред тях започнал спор, точно преди да запалят огъня… за да екзекутират свещеника. Сбили се и неколцина мъже нахлули в тълпата и… така се започнало. — Прокарах ръка по лицето си, опитвах се да поддържам мислите си ясни.

— Един мъж бил убит в боя. — Погледнах към Роджър. — Мислят, че ти си го убил, така ли е?

Той поклати глава, раменете му увиснаха уморено.

— Не знам. Може. И какво ще направят?

— Ами отне им много време да решат и още не е решено напълно; изпратиха вест до главния съвет, но сачемът не е решил. — Поех дълбоко дъх.

— Няма да те убият, защото са взели уискито, а то бе предложено като цена за живота ти. Но тъй като са решили да не ни убиват като отмъщение за мъртвия, обикновено вместо това приемат един от враговете в племето, за да го заменят.

Това извади Роджър от унеса му.

— Ще ме осиновят? Искат да ме задържат?

— Един от нас. Един от вас. Не мисля, че аз бих била достойна замяна, тъй като не съм мъж. — Опитах да се усмихна, но не успях. Лицето ми беше изтръпнало.

— Тогава трябва да съм аз — каза тихо Джейми.

Роджър вдигна стреснато глава.

— Сам го каза; ако миналото не може да се промени, тогава нищо не може да ми се случи. Оставете ме и когато мога, ще избягам и ще се прибера у дома.

Той сложи ръка на рамото ми, преди да съм възразила.

— Вие с Иън ще отведете Макензи при Бриана. — Погледна Роджър с неразгадаемо изражение. — Все пак — каза тихо — тя се нуждае от вас.

Роджър понечи пак да възрази, но аз се намесих:

— Господи, отърви ме от тези упорити шотландци! — Взирах се яростно в тях. — Те не са решили още. Само това казаха от съвета на майките. Така че няма смисъл да спорим, докато не разберем със сигурност. И като става дума за това какво знаем… — казах, с надеждата да ги разсея — къде е Иън?

Джейми се втренчи в мен.

— Не зная — рече и видях как гърлото му подскочи, когато преглътна. — Но се надявам да е на сигурно място в леглото на онова момиче.

* * *

Никой не дойде. Нощта мина спокойно, макар че не спахме добре. Аз задрямвах на пресекулки, от изтощение, и се будех при всеки шум отвън, сънищата ми бяха изпълнени с кръв, огън и вода.

Едва по обед чухме приближаващи гласове. Сърцето ми подскочи, когато разпознах един от тях. Джейми вече беше на крака пред коженото покривало.

— Иън? Ти ли си?

— Да, чичо, аз съм.

Гласът му звучеше странно; задъхан и несигурен. Пристъпи на светлината на дупката на тавана и аз ахнах, сякаш ме бяха ударили в корема.

Косата от двете страни на главата му беше изскубана; бе останал само гъст гребен, дълга опашка висеше по гърба му. Едното му ухо беше пробито и на него имаше сребърна обица.

Лицето му беше татуирано. Двойни извити полумесеци от малки тъмни точки, повечето все още покрити със засъхнала кръв — минаваха по всяка скула, за да се срещнат на носа.

— Аз… не мога да остана дълго, чичо — каза Иън. Беше блед под татуировките, но стоеше изправен. — Казах, че трябва да ми позволят да се сбогуваме.

Джейми беше пребледнял до устните.

— Господи, Иън! — прошепна той.

— Церемонията за избирането на новото ми име е тази нощ — каза Иън, опитваше се да не ме поглежда. — Казаха, че след това ще бъда индианец и не бива да говоря на друг език, освен на Kahnien’kehaka; няма да мога вече да говоря на английски или келтски. — Той се усмихна с болка. — А знам, че ти не говориш много мохоукски.

— Иън, не можеш да направиш това!

— Вече го направих, чичо Джейми — каза тихо Иън. Погледна ме. — Лельо. Ще кажеш ли на мама, че никога няма да я забравя? Мисля, че татко ще разбере.

— О, Иън! — прегърнах го силно и ръцете му се увиха нежно около мен.

— Можете да си тръгнете на сутринта — каза той на Джейми. — Няма да ви спрат.

Пуснах го и той прекоси колибата до Роджър, който изглеждаше стъписан. Иън му подаде ръка.

— Съжалявам за това, което ти причинихме — каза тихо. — Грижи се добре за братовчедка ми и за детето, нали?

Роджър стисна ръката му. Прокашля се и най-сетне успя да проговори:

— Ще го направя. Обещавам.

После Иън се обърна към Джейми.

— Не, Иън. Господи, момче, не! Нека бъда аз!

Иън се усмихна, макар че очите му бяха пълни със сълзи.

— Веднъж ми каза, че не бива да си пропилявам живота — рече той. — И няма да го пропилея. — Протегна ръце. — Няма да те забравя, чичо Джейми.

* * *

Отведоха Иън до брега на реката точно преди залез. Съблякоха го и той нагази в ледената вода заедно с три жени, които се смееха и го търкаха с шепи пясък. Роло тичаше нагоре-надолу по брега, лаеше лудо, после се хвърли в реката и се включи в онова, което мислеше за игра, като едва не удави Иън.

Всички зрители по брега сметнаха това за много смешно, освен тримата бели.

Щом така бялата кръв бе церемониално изстъргана от тялото му, други жени го подсушиха и го облякоха с чисти дрехи. После го заведоха пред къщата на съвета за церемонията по прекръщаването му.

Всички се бяха натъпкали вътре; цялото село беше там. Аз, Джейми и Роджър стояхме тихо в ъгъла и гледахме как сачемът пее и говори над него под ритъма на барабаните. Запалиха лулата и започнаха да си я предават от ръка на ръка. Момичето, което той наричаше Емили, стоеше до него и го гледаше с блеснали очи. Видях го как се обърна към нея и неговите очи също светнаха. Това малко успокои болката в сърцето ми.

Нарекоха го Вълчи брат. Неговият брат, вълкът, пъхтеше в краката на Джейми и наблюдаваше ритуала с интерес.

В края на церемонията тълпата се смълча и в този миг Джейми излезе от ъгъла. Всички глави се обърнаха към него, когато отиде до Иън и видях, че доста от воините се напрегнаха.

Той откачи брошката от наметалото си, разкопча го и покри раменете на племенника си с окървавения ален тартан.

— Cuimhnich — каза той тихо и отстъпи назад. Помни.

* * *

Всички мълчахме, когато поехме по тясната пътека на сутринта. Иън ни изпрати официално, застанал пребледнял до новото си семейство. Аз не бях така юначна обаче и като видя сълзите ми, той прехапа устна, за да се овладее. Джейми го прегърна, целуна го по устата и тръгна, без да каже нищо.

Вечерта Джейми се зае да устрои лагер с обичайната си ефикасност, но виждах, че умът му е другаде. И нищо чудно; тревогите му бяха разделени между Иън зад нас и Бриана пред нас, като почти не обръщаше внимание на настоящата ситуация.

Роджър хвърли наръч дърва до огъня и седна до мен.

— Мислех си — рече тихо. — За Бриана.

— Така ли? Аз също. — Бях толкова изморена, че можех да падна напред в пламъците, преди водата да е завряла.

— Каза, че има още един портал, или каквото е там, в Индиите?

— Да. — За миг се зачудих дали да му кажа за Гейлис Дънкан и пещерата Абандаве, но се отказах. Нямах сили. Друг път. После изплувах от мъглата в главата си и осъзнах какво е казал.

— Още един ли? Тук ли? — Огледах се диво, сякаш очаквах да видя издигащ се зад гърба ми менхир.

— Не тук — каза той. — Някъде между тук и Фрейзърс Ридж обаче.

— О… — Опитвах се да събера мислите си. — Да, знам, че има, но… — После ми светна и стиснах ръката му. — Имаш предвид, че знаеш къде е?

— Ти знаеш за него? — Изгледа ме изумен.

— Да, аз… виж… — Извадих опала от кесията си. Той го грабна, преди да успея да обясня.

— Виж! Същият е; същият символ… издълбан е на камъка в кръга. Къде го намери, по дяволите?

— Дълга история. Ще ти кажа по-късно. Най-добре сега ми кажи дали знаеш къде е кръгът. Наистина ли го видя?

Джейми, привлечен от вълнението ни, дойде да види какво става.

— Кръг ли?

— Каменен кръг, портал…

— Аз бях там — каза Роджър, прекъсвайки обясненията ми. — Открих го случайно, докато се опитвах да избягам.

— Ще можеш ли да го намериш отново? Колко далече е от Ривър Рън? — Трескаво се опитвах да пресметна. Малко повече от седем месеца. Ако ни трябваха шест седмици да се върнем, Бриана щеше да е в осми месец и половина. Дали можехме да я заведем в планината навреме? И ако можехме… кой риск щеше да е по-голям, да мине през прохода във времето точно преди да роди, или да остане завинаги в миналото?

Роджър бръкна в колана на парцаливите си бричове и извади мръсна връв с възли.

— Ето — каза и хвана един двоен възел. — На осмия ден, след като ме отведоха. На осем дни път от Фрейзърс Ридж.

— И още поне седмица от Ривър Рън до Фрейзърс Ридж. — Позволих си да дишам отново, не знаех дали съм разочарована, или облекчена. — Няма да успеем.

— Но времето се променя — каза Джейми. Кимна към един голям син смърч, игличките му бяха влажни и от тях капеше вода. — На идване дървото беше покрито с лед. — Погледна ме. — Пътуването може да е по-лесно; може да стигнем по-бързо… или не.

— Или не. — Поклатих неохотно глава. — Знаеш не по-зле от мен, че през пролетта има кал. А в кал се пътува по-трудно, отколкото в сняг. — Усетих как сърцето ми започва да забавя ритъма си, да приемам това. — Не, твърде късно е, твърде рисковано. Тя ще трябва да остане.

Джейми се вгледа в Роджър над огъня.

— Той не трябва.

Роджър го погледна сепнат.

— Аз… — започна той, после стисна зъби и се втренчи в него. — Ще остана. Да не мислиш, че ще я зарежа? И детето си?

Отворих уста, но усетих как Джейми се скова предупредително до мен.

— Не — казах рязко. — Не, трябва да му кажем. Бриана ще му каже. По-добре да разбере сега. Ако това има значение за него, най-добре да знае, преди да я види.

Джейми стисна здраво устни, но кимна.

— Да — каза той. — Кажи му тогава.

— Какво да ми каже? — Тъмната коса на Роджър бе спусната и се развяваше около главата му на вятъра. Сега изглеждаше по-жив, тревожен и развълнуван едновременно. Аз изплюх камъчето:

— Детето може да не е от теб.

Изражението му не се промени за миг; после осъзна смисъла на думите. Хвана ме за ръцете така внезапно, че изпищях.

— Какво говориш? Какво е станало?

Джейми се задейства като нападаща змия. Удари го под брадичката, той политна назад и се просна на земята.

— Тя казва, че когато си зарязал дъщеря ми сама, тя е била изнасилена — изсъска той. — Два дни, след като си легнал с нея. Така че детето може да е от теб, но може и да не е.

Взираше се яростно в Роджър.

— Така че смяташ ли да останеш до нея, или не?

Роджър разтърси глава, опитваше се да я прочисти, и се изправи бавно на крака.

— Изнасилена. От кого? Къде?

— В Уилмингтън. От мъж на име Стивън Бонет. Той…

— Бонет? — От изражението на Роджър стана ясно, че името му е познато. Той се втренчи диво в мен, после в Джейми и обратно. — Бриана е изнасилена от Стивън Бонет?

— Това казах. — Внезапно целият гняв, който Джейми бе сдържал, откакто напуснахме селото, се отприщи. Той хвана Роджър за гърлото и го блъсна в едно дърво.

— А ти къде беше, когато стана това, а, страхливецо? Тя ти се е ядосала и ти си избягал и си я оставил! Ако си мислел, че трябва да тръгнеш, защо не се погрижи първо да я доведеш при мен?

Хванах Джейми за ръката и го дръпнах.

— Пусни го!

Той го направи и се извърна задъхан. Роджър, потресен и гневен почти колкото Джейми, оправи раздърпаните си дрехи.

— Не я оставих, защото се скарахме! Оставих я заради това! — Той стисна бричовете си и разкъса плата. Нещо зелено засия в дланта му.

— Рискувах си живота, за да взема това, за да мога да я преведа обратно през камъните! Знаеш ли къде ходих, за да го взема, от кого го взех? От Стивън Бонет! Ето защо ми отне толкова време да стигна до Фрейзърс Ридж; той не беше там, където очаквах; трябваше да яздя напред-назад по брега, докато го открия.

Джейми беше застинал, взираше се в камъка. Аз също.

— Дойдох от Шотландия с кораба на Стивън Бонет. — Роджър започваше да се успокоява. — Той е…

— Знам какъв е. — Джейми се размърда, излизаше от транса си. — Но може да се окаже и баща на детето на дъщеря ми. — Изгледа дълго Роджър. — Питаме те, Макензи; можеш ли да се върнеш при нея и да живееш с нея, като знаеш, че вероятно носи детето на Бонет? Защото ако не можеш да го направиш… тогава го кажи сега, или кълна се, ако се събереш с нея и се държиш зле… Ще те убия, без да се замисля.

— За бога! — избухнах аз. — Дай му миг да помисли, Джейми! Не виждаш ли, че нямаше възможност да осъзнае всичко?

Роджър сви юмрук върху смарагда, после го отвори. Чувах дишането му — накъсано и дрезгаво.

— Не знам — каза той. — Не знам!

Джейми се наведе и вдигна камъка, който Роджър беше изпуснал. Хвърли го силно между краката му.

— Тогава си върви! Вземи проклетия си камък и върви да намериш проклетия кръг. Махай се… дъщеря ми няма нужда от страхливец!

Още не беше разседлал конете; хвана дисагите си и ги метна на гърба на коня. Развърза неговия и моя кон и се качи с плавно движение.

— Хайде — каза ми. Погледнах безпомощно към Роджър. Той се взираше в Джейми, зелените му очи светеха на огъня ярки като смарагда.

— Върви — каза ми тихо, без да сваля очи от Джейми. — Ако мога… ще дойда.

Ръцете и краката ми сякаш не бяха моите; движеха се плавно, но без мое участие. Тръгнах към коня си, стъпих в стремето и се качих.

Когато погледнах назад, дори светлината на огъня бе изчезнала. Всичко тънеше в мрак.

62.

Три трети призрак

Ривър Рън, април 1770 г.

— Заловили са Стивън Бонет.

Бриана пусна кутията с играта на пода. Пуловете от слонова кост се пръснаха във всички посоки и се изтъркаляха под мебелите. Онемяла, тя се взираше в лорд Джон, който остави чашата си с бренди и тръгна бързо към нея.

— Добре ли сте? Искате ли да седнете? Много се извинявам. Не биваше да…

— Напротив. Не, не на дивана, няма да мога да стана. — Тя отказа ръката му и тръгна бавно към обикновен дървен стол близо до прозорците. Щом се настани на него, го изгледа продължително.

— Къде? Как?

Той не попита дали да изпрати за вино или да изгорят пера; тя явно нямаше да припадне.

Дръпна стол до нея, после размисли и отиде до вратата на салона. Погледна в тъмния коридор; в извивката на стълбището на стол дремеше прислужница, в случай че имат нужда от нея. Жената вдигна рязко глава, щом чу стъпките му, и очите ѝ се бялнаха в сумрака.

— Върви да си лягаш — каза ѝ. — Няма да имаме нужда от нищо повече тази вечер.

Робинята кимна и се отдалечи, раменете ѝ се отпуснаха с облекчение; сигурно бе станала преди изгрев, а вече наближаваше полунощ. Той също беше ужасно изморен след дългата езда от Идънтън, но тази новина не можеше да чака. Бе пристигнал рано вечерта, само че едва сега успя да се освободи и да се види с Бриана насаме.

Затвори двойните врати и сложи една табуретка пред тях, за да не може никой да ги прекъсне.

— Хванали са го тук, в Крос Крийк — каза без предисловия, когато седна до нея. — А как — не знам. Обвинен е в контрабанда. Щом разбрали кой е, естествено, добавили и други обвинения.

— Контрабанда на какво?

— На чай и бренди. Поне този път. — Той разтри тила си, опитваше се да облекчи сковаността, причинена от часовете на седлото. — Чух за това в Идънтън; явно е прочут. Репутацията му се простира от Чарлстън до Джеймстаун.

Погледна я внимателно; беше бледа, но не посивяла.

— Осъден е — каза тихо. — Ще го обесят следващата седмица в Уилмингтън. Реших, че ще искате да знаете.

Тя пое дълбоко дъх и го издиша бавно, но не каза нищо. Той отново я погледна крадешком, не искаше да се втренчва, но бе изумен от размерите ѝ. Господи, беше огромна! Само за два месеца след годежа им се бе удвоила, най-малко.

Едната страна на огромния ѝ корем се изду внезапно и го стресна. Наистина се бе чудил дали да ѝ каже; за да не би шокът от новината да предизвика преждевременно раждане. Никога нямаше да си го прости. Джейми нямаше да му го прости.

Тя се взираше в пространството, смръщила вежди в концентрация. Той бе виждал бременни кобили да гледат така; напълно концентрирани в онова, което ставаше в тях. Не биваше да отпраща робинята. Сви крака, готов да стане да потърси помощ, но движението я изтръгна от транса ѝ.

— Благодаря — каза тя. Още беше смръщена, но очите ѝ бяха изгубили отнесеното си изражение; сега го гледаха с притеснителна синя откровеност — твърде позната и поради това още по-притеснителна.

— Кога ще го обесят? — Наведе се леко напред и притисна ръка към корема си отстрани. Още една вълна мина по него, явно в отговор на натиска.

Той се облегна назад, като поглеждаше притеснено корема ѝ.

— Другия петък.

— Сега в Уилмингтън ли е?

Леко успокоен от нейното хладнокръвие, той посегна към изоставената си чаша. Отпи и поклати глава, докато усещаше как топлината се разлива по гърдите му.

— Не. Още е тук; няма нужда от процес, защото вече е бил осъден.

— Значи ще го отведат в Уилмингтън за екзекуцията? Кога?

— Нямам представа. — Отнесеният поглед се завърна и, обзет от ужасно предчувствие, този път той осъзна, че тя не се взира в себе си, а пресмята.

— Искам да го видя.

Той много внимателно изпи остатъка от брендито си.

— Не — каза категорично и остави чашата. — Дори състоянието ви да позволяваше да пътувате до Уилмингтън — което разбира се, не е така — добави и погледна косо към огромния ѝ корем, — присъствието ви на екзекуция ще окаже ужасен ефект върху детето. И макар да съм изпълнен с разбиране към чувствата ви, скъпа моя…

— Не, не сте. Не знаете какви са чувствата ми. — Тя говореше спокойно, но с огромна убеденост. Той се вгледа в нея за миг, после стана и отиде да вземе гарафата.

Тя гледаше как кехлибарената течност се излива в чашата, изчака го да я вземе, преди да продължи:

— Не искам да го гледам как умира.

— Слава богу! — прошепна той и отпи от брендито.

— Искам да говоря с него.

Глътката влезе в кривото му гърло и той се задави, като пръсна бренди по жабото си.

— Може би трябва да седнете — присви очи към него тя. — Не изглеждате добре.

— Чудно защо ли. — Все пак седна и посегна да извади кърпа, за да си избърше лицето.

— Знам какво ще кажете — рече тя твърдо, — затова не си правете труда. Можете ли да уредите да го видя, преди да го отведат в Уилмингтън? И преди да ми откажете, се запитайте какво ще кажа аз в този случай.

Тъй като бе отворил уста да откаже, лорд Джон я затвори и се вгледа в нея за миг.

— Нали не се опитвате да ме заплашвате отново? — попита разговорливо. — Защо ако…

— Разбира се, че не. — Тя имаше приличието да се изчерви.

— Е, тогава признавам, че не разбирам съвсем какво…

— Ще кажа на леля си, че Стивън Бонет е баща на бебето ми. И ще кажа и на Фаркард Кембъл. И на Джералд Форбс. И на съдия Алдърдайс. И после ще сляза в казармите на гарнизона — сигурно той е там — и ще кажа и на сержант Мърчисън. Ако не ме пусне, ще отида при господин Кембъл, за да го принудя да ме вкара вътре. Имам право да го видя.

Той я погледна с присвити очи, но разбра, че това не е празна заплаха. Тя седеше там, огромна и неподвижна като мраморна статуя и също толкова неподатлива на убеждаване.

— И не ви притеснява, че ще създадете чудовищен скандал? — Това беше реторичен въпрос; той просто опитваше да си спечели време, за да помисли.

— Не — отвърна тя спокойно. — Какво имам да губя? — Изви вежда почти развеселено. — Предполагам, че вие ще развалите годежа, но ако целият окръг знае кой е бащата на бебето, мисля, че това ще има същия ефект като годежа и ще ме опази от кандидати за женитба.

— Репутацията ви… — започна той, но знаеше, че е безнадеждно.

— Тя по принцип не е безупречна. Макар че защо да е по-опозоряващо за мен, ако съм бременна заради изнасилване от пират, а не защото съм блудница, както баща ми така очарователно се изрази? — В гласа ѝ имаше лека горчивина, която му попречи да отговори.

— Така или иначе леля Джокаста няма да ме изхвърли, само защото съм станала причина за скандал. Няма да умра от глад; нито бебето. А и не мога да кажа, че ще се трогна, ако госпожиците Макнийл спрат да ме посещават.

Той взе чашата си и отпи отново, този път внимателно, като я гледаше, за да предотврати повторно задавяне. Много му се щеше да знае какво се е случило между нея и баща ѝ, но не смееше да попита. Вместо това остави чашата и каза:

— Защо?

— Защо?

— Защо смятате, че трябва да говорите с Бонет? Нали казахте, че не знам какви са чувствата ви, което безспорно е истина. — Позволи в гласа му да се промъкне лека ирония. — Но каквито и да са те, трябва да са много неотложни, за да ви накарат да се решите на подобни драстични способи.

Лека усмивка изгря на устните ѝ и се разля и в очите.

— Наистина ми харесва как се изразявате.

— Изключително съм поласкан. Обаче дали ще благоволите да отговорите на въпроса ми…

Тя въздъхна, достатъчно дълбоко за да накара пламъкът на свещта да потрепне. Изправи се и тръгна тромаво, като опипваше шева на роклята си. Явно имаше там скрит джоб, защото извади малко листче хартия, сгънато и протрито.

— Прочетете това — каза тя и му го подаде. Извърна се и тръгна към другия край на стаята, където бяха боите ѝ и стативът, в ъгъла до камината.

Той потрепна, когато видя черните букви. Беше виждал почерка на Джейми Фрейзър само веднъж, но и това бе достатъчно; той беше много отличителен.

Дъще…

Не знам дали ще те видя отново. Горещо се надявам да стане така и всичко между нас да се оправи, но трябва да оставим това на Божията воля. Пиша ти, в случай че Той реши друго.

Веднъж ме попита дали е правилно да убиеш за отмъщение, ако ти е сторена голяма злина. Казах ти, че не бива. Заради душата ти, заради собствения ти живот, трябва да намериш милостта на прошката. Свободата се печели трудно, но тя не се ражда от убийство.

Не се страхувай, че той ще избегне възмездието. Такъв като него носи в себе си семената на собственото си унищожение. Ако не умре от моята ръка, ще бъде от нечия друга. Но не бива да е от твоята.

Послушай ме, в името на обичта ми към теб.

Под текста бе изписано Твой любящ баща, Джеймс Фрейзър. После беше задраскано и отдолу бе изписано просто Татко.

— Така и не се сбогувах с него.

Лорд Джон я погледна стреснат. Беше с гръб към него, взираше се в недовършения пейзаж на статива сякаш през прозорец.

Той стана и отиде до нея. Огънят в камината бе догорял и в стаята захладняваше. Тя се обърна към него, стиснала лактите си.

— Искам да бъда свободна — каза тихо. — Без значение дали Роджър се върне, или не. Каквото и да стане.

Детето беше неспокойно; той го виждаше как рита и шава под скръстените ѝ ръце, като котка в чувал. Пое дълбоко дъх, чувстваше се измръзнал и притеснен.

— Сигурна ли сте, че трябва да видите Бонет?

Тя отново го погледна със сините си очи.

— Трябва да намеря начин да му простя, така казва татко. Опитвам се, откакто те тръгнаха, но не мога. Може би ако го видя, ще мога. Трябва да опитам.

— Добре. — Той въздъхна дълго и сведе рамене в капитулация.

Някакъв проблясък — облекчение? — се появи в очите ѝ и той се опита да се усмихне.

— Ще го направите ли?

— Да. Бог знае как, но ще го направя.

Изгаси всички свещи освен една, която щеше да осветява пътя им към леглото. Подаде ѝ ръка и тръгнаха тихо по празния коридор. Ненаселена тишина ги обгръщаше с покой. В подножието на стълбището той спря и я пусна пред себе си.

— Бриана.

Тя се обърна въпросително на стъпалото над него. Той се поколеба, не знаеше как да помоли за онова, което внезапно искаше така отчаяно. Протегна леко ръка.

— Може ли да…?

Тя хвана ръката му и я притисна към корема си. Той беше топъл и много твърд. Постояха така за миг, ръката ѝ покриваше неговата. После се случи, нещо побутна силно дланта му и сърцето му потрепна.

— Господи! — каза с изумление. — Той е истински.

Очите ѝ срещнаха развеселени неговите.

— Да. Знам.

* * *

Отдавна беше мръкнало, когато спряха до щаба на гарнизона. Сградата беше малка, невпечатляваща пред големия склад зад нея и Бриана я огледа косо.

— Вътре ли го държат? — Ръцете ѝ бяха студени дори под наметалото.

— Не. — Лорд Джон се озърна, докато слизаше да върже конете. Зад прозореца гореше светлина, но малкият двор бе празен, тясната улица — пуста и тиха. Наблизо нямаше къщи или магазини и работниците от склада отдавна се бяха прибрали да вечерят и спят.

Той посегна с две ръце, за да ѝ помогне да слезе; слизането от каруцата бе по-лесно от качването, но все пак си беше трудна задача.

— Той е в избата на склада — каза лорд Джон тихо. — Подкупих войника на стража да ни пусне.

— Не нас — каза тя също толкова тихо, но все пак категорично. — Ще се видя с него сама.

Той стисна здраво устни за миг, после ги отпусна и кимна.

— Редник Ходжпайл ме увери, че той е окован, иначе не бих и обмислил подобно предложение. Но тъй като… — Сви рамене, почти подразнено, и я хвана за ръката, за да я води по изровената земя.

— Ходжпайл ли?

— Редник Ървин Ходжпайл. Защо? Познавате ли го?

Тя поклати глава, като придържаше полите си с другата ръка.

— Не. Чувала съм името му, но…

Вратата на сградата се отвори и от нея на двора се изля светлина.

— Вие ли сте, милорд? — Войникът погледна предпазливо навън. Ходжпайл беше слаб, с тясно лице и тесни раменца, като марионетка. Подскочи сепнато, когато я видя.

— О! Не знаех, че…

— Не ти трябва да знаеш — каза студено лорд Джон. — Заведи ни, ако обичаш.

Войникът погледна притеснено към извисяващата се Бриана, взе фенер и ги поведе към малка странична врата на склада.

Ходжпайл беше не само слаб, но и нисък и се пъчеше повече от обичайното, за да компенсира това. Сякаш има кол в задника. Да, помисли си тя, като го гледаше с интерес как върви пред тях. Това трябваше да е мъжът, когото Рони Синклер бе описал на майка ѝ. Все пак колко Ходжпайловци можеше да има? Вероятно трябваше да поговори и с него, когато приключи с… внезапно се сепна, щом Ходжпайл отключи вратата на склада.

Априлската нощ беше хладна и свежа, но въздухът вътре бе плътен от смрад на смола и терпентин. Бриана започна да се задушава. Почти усещаше как малките молекули на смолата се носят във въздуха и полепват по кожата ѝ. Внезапно ѝ се стори, че е пленена в блок втвърдяващ се кехлибар. Това я накара да тръгне рязко напред и повлече лорд Джон след себе си.

Складът бе почти пълен. Огромното пространство беше отрупано с бурета със смола, която се процеждаше лепкава и черна в сенките, а на дървените рафтове близо до огромните врати в другия край имаше бъчви; бренди и ром, готови да бъдат изтъркаляни по рампите към пристанището и очакващите ги в реката баржи.

Сянката на редник Ходжпайл се разтегляше и свиваше, докато минаваха между извисяващите се редици с бурета и сандъци, а стъпките му бяха заглушавани от дебелия слой стърготини по пода.

— … трябва да се внимава с огъня… — Високият му тънък глас се носеше назад към нея и тя видя как сянката му размахва ръка. — Внимавайте къде оставяте фенера, нали? Долу не би трябвало да е опасно…

Складът бе построен над реката, за да се улесни товаренето, и предната част на пода бе от дърво; задната половина от сградата имаше тухлен под. Бриана чу как ехото от стъпките ѝ се промени, когато прекосиха границата. Ходжпайл спря до един капак в тухлите.

— Няма да се бавите, нали, милорд?

— Не повече от необходимото — отвърна напрегнато лорд Джон. Взе фенера и изчака, докато Ходжпайл вдигне капака и го опре назад. Сърцето на Бриана биеше тежко; усещаше всеки тласък като удар в гърдите си.

Стълби от червени тухли се спускаха в мрака. Ходжпайл извади халка с ключове и ги преброи на светлината на фенера, за да се увери, че е намерил правилния, преди да слезе. Присви очи със съмнение към Бриана, после им махна да го последват.

— Хубаво е, че стълбите са достатъчно широки за бъчвите с ром — промърмори тя на лорд Джон. Държеше го за ръката, докато слизаше внимателно стъпало по стъпало.

Веднага разбра защо редник Ходжпайл не се притеснява от пожар тук долу; въздухът бе така влажен, че нямаше да се изненада, ако видеше гъби по стените. Чуваше се капеща вода и светлината на фенера озари влажни тухли. Хлебарки се разбягаха в паника пред тях, въздухът миришеше на мухъл и плесен.

За миг си помисли за пеницилина, който майка ѝ се опитваше да добие и гърлото ѝ се сви. После вече бяха долу и тя не можеше да се разсейва от това, което щеше да стори.

Ходжпайл се бореше с ключа и паниката, която бе потискала цял ден, я заля. Нямаше представа какво да му каже, какво да направи. Какво изобщо правеше тук?

Лорд Джон стисна окуражително ръката ѝ. Тя пое дълбоко смрадливия влажен въздух, сведе глава и пристъпи вътре.

Той седеше на пейка в другия край на килията, втренчен във вратата. Явно очакваше някого — беше чул стъпките, — но не и нея. Потрепна стреснато и очите му проблеснаха в зелено, когато светлината мина по него.

Тя чу слабо метално дрънчене; разбира се, бяха казали, че е окован. Тази мисъл не я окуражаваше особено. Взе фенера от Ходжпайл и затвори вратата след себе си.

Облегна се на нея и се вгледа мълчаливо в него. Изглеждаше по-дребен, отколкото го помнеше. Вероятно защото тя сега беше много по-голяма.

— Знаеш ли коя съм? — Килията бе малка, с нисък таван, без ехо. Гласът ѝ прозвуча тих, но ясен.

Той наклони глава настрани, мислеше. Огледа я бавно.

— Не мисля, че ми каза името си, скъпа.

— Не ме наричай така! — Приливът на гняв я изненада и тя го потисна. Стисна юмруци зад гърба си. Ако бе дошла да дава прошка, това не беше добро начало.

Той сви рамене без враждебност, спокойно.

— Както искаш. Не, не знам коя си. Ще позная лицето ти… и някои други неща — зъбите му проблеснаха за миг сред русата брада, — но не и името ти. Сигурно си решила да ми го кажеш, нали?

— Позна ли ме?

Той пое дъх и го издиша през свитите си устни, като я оглеждаше внимателно. Изглеждаше ужасно, но това не бе накърнило увереността му.

— О, познавам те. — Изглеждаше развеселен и ѝ се прииска да прекоси стаята и да го зашлеви силно. Вместо това си пое дълбоко дъх. Това беше грешка — усети миризмата му.

Внезапно ѝ се догади много силно. Досега не се беше случвало, но вонята му преобърна всичко в нея. Едва имаше време да се обърне, преди пороят от жлъчка и несмляна храна да се излее с плисък по влажния тухлен под.

Облегна чело на стената, по нея бягаха горещи и студени вълни. Накрая избърса уста и се обърна.

Той още седеше там, гледаше я. Беше оставила фенера на пода. Той хвърляше потрепващо жълто сияние нагоре и извайваше лицето му от сенките. Приличаше на звяр, окован в бърлогата си; в светлозелените очи проблясваше предпазливост.

— Казвам се Бриана Фрейзър.

Той кимна и повтори:

— Бриана Фрейзър. Хубаво име. — Усмихна се за миг. — И?

— Дъщеря съм на Джеймс и Клеър Фрейзър. Те са ти спасили живота и ти си ги ограбил.

— Да.

Каза го съвсем делово и тя се втренчи в него. Той отвърна на погледа ѝ.

Усети силен порив да се засмее, така неочакван като гаденето. Какво бе очаквала? Разкаяние? Извинения? От човек, който взимаше всичко, което искаше?

— Ако се надяваш да си върнеш скъпоценните камъни, опасявам се, че си закъсняла — рече той любезно. — Продадох първия, за да купя кораб, а другите два ми ги откраднаха. Вероятно ще сметнеш това за справедливост; аз лично не го намирам за голяма утеха.

Тя преглътна и усети вкуса на жлъчка.

— Откраднали. Кога?

Не се тревожа за онзи, от когото ще ги взема — бе казал Роджър. — Най-вероятно и той ги е откраднал от някого.

Бонет се скова на пейката и сви рамене.

— Преди четири месеца. Защо?

— Просто питам. — Значи Роджър бе успял; беше ги взел — скъпоценните камъни, които можеха да им помогнат за прехода. Малка утеха.

— Спомням си, че имаше и някакво бижу… а, пръстен ли беше? Но ти го взе. — Той се усмихна и този път показа зъбите си.

— Платих си за него. — Ръката ѝ политна неволно към корема, който се бе изопнал като баскетболна топка под наметалото ѝ.

Той не откъсваше очи от лицето ѝ, леко любопитен.

— Имаме ли още някаква работа с теб, скъпа?

Тя пое дълбоко дъх… този път през устата.

— Казаха ми, че ще те обесят.

— И на мен казаха същото. — Той се размърда отново на дървената пейка. Извърна глава настрани, за да разкърши врата си, и я погледна косо. — Не си дошла от съжаление, едва ли.

— Не — каза тя, като го гледаше замислено. — Честно да ти кажа, ще спя много по-спокойно, когато умреш.

Той се втренчи в нея за миг, после избухна в смях. Смя се така силно, че в очите му избиха сълзи; избърса ги небрежно, сведе глава да изтрие лице в рамото си, после се изправи, все още ухилен.

— Какво искаш тогава от мен?

Тя отвори уста да отговори и внезапно връзката между тях изчезна. Не беше помръднала, но имаше чувството, че е пристъпила през непреодолима пропаст. Вече стоеше от другата страна, сама. Блажено сама. Той вече не можеше да я докосне.

— Нищо — каза тя, гласът ѝ прозвуча съвсем спокойно. — Не искам нищо от теб. Дойдох да ти дам нещо.

Отвори наметалото и прокара ръце по корема си. Малкият му обитател се протегна и завъртя, докосването му беше ласка, едновременно интимна и абстрактна.

— Твое е — каза тя.

Той погледна към корема ѝ и после към нея.

— Имал съм курви, които се опитват да ми натрапят децата си — каза той. Но говореше без злоба и ѝ се стори, че видя как нещо застива в предпазливите очи.

— Мислиш, че съм курва? — Не ѝ пукаше дали го мисли, обаче се съмняваше да е така. — Нямам причина да те лъжа. Вече ти казах, не искам нищо от теб.

Покри се с наметалото. Изправи се и усети как болката в гърба ѝ отслабна при движението. Беше сторено. Беше готова да си тръгва.

— Ти ще умреш — каза му и макар че не бе дошла от съжаление, с изненада установи, че изпитва такова. — Ако това ще направи смъртта ти по-лека — да знаеш, че нещо от теб ще остане на този свят — тогава моля. Но аз приключих с теб.

Обърна се да вземе фенера и с изненада видя, че вратата е открехната. Нямаше време да усети гняв при мисълта, че лорд Джон е подслушвал, защото вратата се отвори изцяло.

— Е, много милосърдна реч, мадам — каза подигравателно сержант Мърчисън. Усмихна ѝ се широко и приготви приклада на мускета си за удар в корема ѝ. — Но аз не съм приключил с теб.

Тя отстъпи бързо назад и замахна с фенера да се защити. Той се отдръпна с вик и нещо стисна здраво китката ѝ, преди да е замахнала отново.

— Господи, беше на косъм! Много си бърза, но не толкова, колкото сержанта. — Бонет взе фенера от нея и пусна китката ѝ.

— Значи все пак не си окован — каза тя глупаво и се втренчи в него. После схвана ситуацията, завъртя се и се хвърли към вратата. Мърчисън замахна с мускета пред нея, блокира ѝ пътя, но не и преди да е видяла тъмния коридор — и смътната фигура, просната по лице на пода.

— Убил си го — прошепна тя. Устните ѝ бяха сковани от шока и ужас, по-дълбок от гаденето, я смрази до кости. — Господи, убил си го.

— Кого? — Бонет вдигна фенера и се вгледа в жълтата, опръскана с кръв коса. — Кой е този, по дяволите?

— Никой — сопна се Мърчисън. — Побързай! Няма време за губене. Погрижих се за Ходжпайл и фитилите са запалени.

— Чакай! — Бонет погледна смръщен към Бриана.

— Казах, че няма време. — Сержантът извади пушката си и вдигна петлето. — Не се тревожи, никой няма да ги открие.

Бриана усети миризмата на барут в кремъчния механизъм. Сержантът обърна пушката към нея, но вътре беше твърде тясно и той не можеше да вдигне цевта.

Сержантът изсумтя от раздразнение, обърна пушката и я вдигна, за да удари Бриана с приклада. Ръката ѝ стисна приклада, преди да е осъзнала, че е посегнала към него. Всичко като че ли се случваше много бавно, Мърчисън и Бонет бяха застинали. Тя самата се чувстваше откъсната, сякаш стоеше отстрани и гледаше.

Тя изтръгна мускета от ръцете на Мърчисън като сламка, завъртя го високо и замахна. Ударът отекна по ръцете и до корема, цялото ѝ тяло се разтресе, сякаш някой беше пуснал ослепително бяла пулсация.

Тя виждаше съвсем ясно лицето на зяпналия от изумление мъж пред нея. В очите му се появи смайване, което преля в ужас и се стопи до празния поглед на безсъзнанието така бавно, че тя видя промяната. Имаше време да види и смяната на цветовете по лицето му. Дебела устна показа жълт зъб в грозно ухилване. Малки яркочервени цветчета се разтвориха в изящна извивка по слепоочието му — като японски водни цветя, които разцъфват в синьо поле.

Тя бе напълно спокойна, просто проводник на древна сила, която мъжете наричат майчинство и бъркат нежността ѝ със слабост. Тя видя собствените си ръце, с издадени кокалчета и изопнати сухожилия, усети как силата се стрелва нагоре по краката и гърба ѝ, през китките, ръцете и раменете, замахна отново, много бавно, сякаш твърде бавно, и все пак мъжът още падаше, не беше стигнал до пода, когато прикладът на пушката го удари.

Един глас викаше името ѝ. Смътно проникна през кристалното жужене около нея.

— Спри, за бога! Жено… Бриана… спри!

Ръце дърпаха и блъскаха раменете ѝ. Тя се освободи и се обърна, все още стиснала пушката.

— Не ме докосвай — каза тя и направи бързо крачка назад. Очите му бяха изпълнени с изненада и предпазливост — вероятно и с малко страх. Страх от нея? Защо някой ще се страхува от нея? — помисли си тя смътно. Той говореше; тя видя, че устата му се движи, но не можеше да долови думите, само шум. Течението в нея затихваше, замайваше я.

Времето върна хода си, започна да тече нормално. Мускулите ѝ трепереха, сякаш всичко в нея бе омекнало. Тя опря окървавения приклад в пода, за да се задържи.

— Какво каза?

На лицето му трептеше нетърпение.

— Казах, че няма време за губене! Не го ли чу, че е запалил фитилите?

— Какви фитили? Защо? — Тя видя как очите му отскачат към вратата зад нея. Преди да е помръднал, тя отстъпи към вратата и вдигна отново приклада. Той се отдръпна инстинктивно от нея и блъсна краката си в пейката. Падна назад и се удари във веригите на стената; празните окови изкънтяха в тухлите.

Шок започваше да пълзи през нея, но споменът за огненото течение още гореше в гръбнака ѝ, държеше я изправена.

— Нали няма да ме убиеш? — Той опита да се усмихне и не успя; в очите му имаше паника. Тя наистина бе казала, че ще спи по-спокойно след смъртта му.

Свободата се печели трудно, но не е плод на убийство. Тя вече имаше своята трудно спечелена свобода и нямаше да му я върне.

— Не — каза тя и хвана по-здраво пушката, прикладът легна стабилно на рамото ѝ. — Но ще те прострелям в коленете и ще те оставя тук, ако не ми кажеш веднага какво става, по дяволите!

Той пристъпи от крак на крак, едрото му тяло се извисяваше пред нея, бледите очи я оглеждаха преценяващо. Тя блокираше вратата от край до край. Видя съмнението в позата му, промяната в положението на раменете, сякаш си мислеше дали да хукне към нея, и дръпна петлето на пушката със силно щрак!

Той стоеше на шест крачки от края на дулото; твърде далече, за да скочи и да го изтръгне от ръцете ѝ. Една крачка и тя щеше да дръпне спусъка. Не можеше да пропусне и той го знаеше.

Отпусна рамене.

— В склада горе е посипан барут и има фитили — каза Бонет, говореше бързо и рязко, нетърпелив да приключва. — Не знам колко време имаме, но взривът ще е мощен. За бога, пусни ме да изляза оттук!

— Защо? — Ръцете ѝ се потяха, но стискаха здраво пушката. Бебето се размърда, напомняне, че и тя няма време за губене. Но щеше да рискува една минута, за да разбере. Трябваше да разбере, защото зад нея лежеше тялото на Джон Грей. — Убихте един добър човек и искам да знам защо!

Той махна подразнено.

— Контрабандата! Със сержанта сме партньори. Аз му нося евтина контрабанда, а той ѝ слага печата на Короната. Краде лицензирани стоки и аз ги продавам на добра цена и после делим.

— Продължавай.

Той вече почти танцуваше от нетърпение.

— Един войник… Ходжпайл… се усети и започна да разпитва. Мърчисън не знаеше дали ще каже на някого, но не беше умно да чакаме, не и след като ме заловиха. Сержантът изнесе и последния алкохол от склада, замени го с бурета с терпентин и заложи фитили. Ако всичко се взриви, никой няма да разбере, че не е изгоряло брендито… няма да има доказателства за кражбата. Това е, това е всичко. Сега ме пусни.

— Добре. — Тя сведе пушката с няколко сантиметра. — Ами той? — кимна към падналия сержант, който започваше да сумти и мърмори.

Бонет се вгледа неразбиращо в него.

— Какво?

— Няма ли да го вземеш със себе си?

— Не. — Пристъпи настрани, искаше да мине покрай нея. — За бога, жено, пусни ме и бягай и ти! Горе е пълно със смола и терпентин. Ще гръмне като бомба!

— Но той е още жив! Не можем да го оставим тук!

Бонет я огледа с крайно раздразнение, после прекоси стаята с две крачки. Наведе се, измъкна кинжала от колана на сержанта и го прокара по дебелото му гърло, точно над коженото шалче. Силна струя кръв шурна по ризата на Бонет и по стената.

— Готово — каза, като се изправи. — Вече не е жив. Оставяме го.

Той хвърли кинжала, избута я настрани и скочи в коридора. Тя чуваше бързия му тропот по тухлите.

Цялата трепереше от шока, остана неподвижна за секунда, като се взираше в тялото на Джон Грей. Вълна от мъка мина през нея и стисна здраво утробата ѝ. Не усети болка, но всеки мускул се стегна; коремът ѝ се издуваше, все едно бе глътната баскетболна топка. Не можеше да си поеме дъх, не можеше да помръдне.

Не — помисли си ясно към детето в нея. — Няма да родя сега, не, абсолютно няма да родя сега. Няма да стане. Стой мирен. Нямам време за това сега.

Тя направи две стъпки по коридора и спря. Не, трябваше поне да провери, да се увери. Обърна се и клекна до Джон Грей. Той изглеждаше мъртъв, не беше помръднал.

Тя се наведе напред, но ѝ беше трудно заради корема. Затова хвана ръката му и го дръпна, опитваше се да го обърне. Той беше дребен, с тънки кости, но все пак тежеше. Тялото му се надигна, превъртя се отпуснато към нея, главата висеше и сърцето ѝ отново се сви, като видя притворените очи и отпуснатата уста. Посегна под челюстта му и трескаво опипа за пулс.

Къде беше, по дяволите? Бе виждала майка си да го прави при спешни случаи; тук се откриваше по-бързо, отколкото на китката. Но тя не го откри. Колко време имаше, кога щяха да догорят фитилите?

Тя избърса лицето си с наметалото, опитваше се да мисли. Погледна назад, като преценяваше разстоянието до стълбите. Господи, можеше ли да рискува, дори и сама? Мисълта да излезе горе точно когато всичко се взривява… Погледна към тавана, после се наведе и опита отново, като избута главата му назад. Ето! Най-сетне напипа проклетата вена под кожата… тук трябваше да е пулсът, нали?

За миг не бе сигурна дали го усеща; можеше да е просто бумтенето на собственото ѝ сърце в пръстите ѝ. Но не, това беше… с друг ритъм, слаб и пърхащ. Той сигурно бе на прага на смъртта, но още жив.

Беше твърде изплашена, за да почувства голямо облекчение; сега трябваше да измъква и него. Изправи се и посегна да го хване за ръцете, за да го влачи. Но спря, защото си спомни нещо, което бе видяла преди миг.

Обърна се и влезе бързо в килията. Не поглеждаше към червената купчина на пода, грабна фенера и го изнесе в коридора. Държеше го здраво, за да освети ниския тухлен таван. Да, беше права!

Тухлите се извиваха от пода и образуваха арки от двете страни на коридора. Ниши за складиране и килии. Над тях имаше дебели борови греди. А над тях слой тухли, който представляваше подът на склада отгоре.

Ще се взриви като бомба, бе казал Бонет — но дали беше прав? Терпентинът гореше, смолата също; да, щяха да гръмнат, ако горяха под налягане, но не и като бомба, не. Фитили, в множествено число. Дълги фитили вероятно и сигурно стигаха до малки купчинки барут; това можеше да е единственият експлозив, с който можеше да разполага Мърчисън; в този век нямаше силни експлозиви.

Значи барутът щеше да се запали на няколко места и да възпламени близките бъчви. Но бъчвите щяха да горят бавно; тя беше виждала как ги прави Синклер; обръчите бяха дебели половин инч, непромокаеми. Спомни си миризмата, докато вървяха през склада; да, Мърчисън вероятно беше отворил капаците на няколко бъчви, за да се излее терпентинът и да помогне на пламъка.

Значи бъчвите щяха да се запалят, но дали щяха да се взривят — или дали ако се взривяха, щеше да е едновременно. Дишането ѝ се успокои леко, докато пресмяташе. Не бомба, може би по-скоро като пиратки.

Така че… Пое дълбоко дъх — толкова дълбоко, колкото можеше в присъствието на Озбърт. Сложи ръце на корема си, усещаше как сърцето ѝ забавя ритъма си.

Дори ако няколко бъчви наистина гръмнеха, силата на експлозията щеше да е навън и нагоре, през тънките дъсчени стени и покрива. Много малко от нея щеше да бъде отклонена надолу. И какво беше… тя посегна и докосна една греда, за да се увери в здравината ѝ.

Внезапно седна на пода и полите се издуха около нея.

— Мисля, че всичко ще бъде наред — прошепна, не знаеше дали говори на Джон, на бебето или на себе си.

Сви се за миг, трепереше от облекчение, след това отново се превъртя на колене и започна да му оказва първа помощ.

Тя още се опитваше да разкъса ивица от фустата си, когато чу стъпките. Идваха бързо, почти тичаха. Обърна се рязко към стълбите, но не… стъпките идваха от другата посока, зад нея.

Обърна се и видя Стивън Бонет да се извисява в мрака.

— Бягай! — извика ѝ. — За бога, защо не излизаш?

— Защото тук е безопасно — каза тя. Беше оставила мускета на пода, до тялото на Грей. Наведе се, вдигна го и го опря на рамото си. — Махай се.

Той се вгледа в нея, зяпнал в мрака.

— Безопасно ли? Жено, ти си луда! Не чу ли…

— Чух, но той греши. Няма да гръмне. А ако гръмне, тук долу ще е безопасно.

— По дяволите! Господи! Дори избата да не се взриви, какво ще стане, ако огънят прогори пода?

— Не може, той е тухлен. — Тя вирна брадичка нагоре, без да откъсва очи от него.

— Тук да — но отпред, към реката, е дървен, като пристан. Ще изгори и ще се срути. И какво ще стане тук тогава? Дори таванът да издържи, димът ще те задуши!

Тя усети как отново ѝ прилошава.

— Отворен ли? Избата не е ли запечатана? Другият край на коридора е отворен? — Знаеше, че е така… той беше изтичал нататък, към реката, не към стълбите.

— Да! Идвай! — Хвърли се напред, за да я хване за ръката, но тя се отдръпна към стената, прицелила мускета в него.

— Няма да тръгна без него. — Облиза сухите си устни и кимна към пода.

— Той е мъртъв!

— Не е! Вдигни го!

Изумителна смесица от емоции прекоси лицето на Бонет; яростта и изумлението бяха най-силните.

— Вдигни го! — повтори тя. Той още стоеше и се взираше в нея. След това много бавно клекна и вдигна тялото на Грей, после го преметна по корем през рамо и се изправи.

— Хайде тогава — рече и без да се обръща към нея, се втренчи в тъмното. Тя се поколеба за секунда, после взе фенера и го последва.

След петдесетина крачки надуши дим. Тухленият коридор не беше прав; разклоняваше се и завиваше и обхващаше много отделения от избата. Но през цялото време се спускаше надолу, към речния бряг. Докато преминаваха през многото завои, миризмата на дим стана по-силна; люта мъгла се кълбеше около тях, видима на светлината на фенера.

Бриана стаи дъх, опитваше се да не диша. Бонет се движеше бързо въпреки тежестта на Грей. Тя едва го настигаше. Пушката и фенерът ѝ тежаха, но не смяташе да оставя нито едното, нито другото. Засега. Коремът ѝ се напрегна отново и дъхът ѝ пак секна.

— Не още, казах ти! — прошепна през зъби.

Трябваше да спре за миг; Бонет бе изчезнал в мъглата напред. Явно забеляза избледняването на светлината на фенера ѝ обаче… защото го чу да крещи някъде отпред:

— Жено! Бриана!

— Идвам! — извика тя и забърза с всички сили, като се клатушкаше, зарязала всякакви претенции за грациозност. Димът беше много по-плътен и тя чуваше леко пукане някъде в далечината… отгоре? Пред тях?

Дишаше тежко въпреки дима. Пое накъсано дъх и усети миризмата на вода. Влага и кал, мъртви листа и свеж въздух, който пронизваше дима като нож.

Слабо сияние проби пушека и нарастваше, докато бързаха напред. Светлината на фенера избледняваше. После пред тях се извиси тъмен квадрат. Бонет се обърна, хвана я за ръката и я извлече на открито.

Бяха под пристана; тъмната вода се плискаше пред тях, по нея играеше светлина. Отражение; светлината идваше отгоре, както и пращенето на огъня. Бонет не спря и не пусна ръката ѝ: дръпна я настрани, към високата влажна трева и калта по брега. Тя го последва, дишаше тежко, пързаляше се и се плъзгаше, спъваше се в мокрия край на полите си.

Накрая Бонет спря в сянката на дърветата. Наведе се и пусна тялото на Грей на земята. Остана наведен за миг, гърдите му се надигаха, опитваше се да възстанови дишането си.

Бриана осъзна, че вижда и двамата ясно; виждаше всяка пъпка по вейките на дървото. Обърна се и погледна назад — складът гореше като тиквен фенер, пламъци се вдигаха през пукнатините в дървените стени. Огромните дървени врати бяха открехнати; и в следващия миг порив горещ въздух отвори едната, оранжеви езици започнаха да пълзят по пристана — измамно малки и игриви.

Тя усети ръка на рамото си и се обърна. Видя лицето на Бонет.

— Ще ме чака кораб — каза той. — Нагоре по реката. Ще дойдеш ли с мен?

Тя поклати глава. Все още държеше пушката, но вече нямаше нужда от нея. Той вече не беше заплаха.

И все пак Бонет не тръгна, застоя се, взираше се в нея леко смръщен. Лицето му бе изпито, хлътнало и засенчено от далечния огън. Реката също вече пламтеше, малки огнени езици потрепваха по тъмната вода, когато терпентинът започна да се разлива в нея.

— Вярно ли е? — попита той рязко. Без да поиска разрешение, сложи ръце на корема ѝ. Той се стегна при допира му, заобли се при поредния спиращ дъха, лишен от болка спазъм и на лицето му се изписа удивление.

Тя се отдръпна от него, покри се с наметалото и кимна, неспособна да проговори.

Той хвана брадичката ѝ в ръка и се вгледа в лицето ѝ — може би се опитваше да разбере дали е искрена? После я пусна, пъхна пръст в устата си и бръкна в бузата си.

Извади ръка и сложи нещо влажно и твърдо на дланта ѝ.

— За издръжката му — каза и ѝ се усмихна. — Грижи се добре за него, скъпа!

После изчезна, хукна по речния бряг като демон на потрепващата светлина. Терпентинът, който бе изтекъл във водата, се разпали и нагоре се вдигнаха кълбета алена светлина, плаващи стълбове от огън, който озаряваше брега като слънце.

Тя почти вдигна мускета и сложи пръст на спусъка. Той бе само на двайсет ярда от нея, идеална мишена. Не от твоята ръка. Свали пушката и го остави да си иде.

Складът вече гореше целият; жегата облъхваше бузите ѝ и развяваше косата ѝ.

Той бе казал, че ще го чака кораб по реката. Тя присви очи, огънят почти беше изпълнил реката, огромна плаваща стихия, която се простираше от бряг до бряг като яростна градина от пламъци. Нищо не можеше да премине през тази ослепителна стена.

Юмрукът ѝ още стискаше онова, което бе сложил в ръката ѝ. Отвори го и погледна влажния черен диамант, който сияеше в дланта ѝ. Огънят озаряваше в червено и кърваво фасетите му.

Дванадесета част

Je T’Aime

63.

Прошка

Ривър Рън, май 1770 г.

— Това е най-упоритата жена, която съм виждала! — Бриана влезе в стаята на пълна скорост и се настани на канапето до леглото.

Лорд Джон отвори кървясало око под тюрбана на превръзката.

— Леля ви?

— Кой друг?

— Ами имате огледало в стаята си, нали? — Устата му бе извита и след миг нейната също се изви.

— Много е упорита. Казах ѝ, че не искам Ривър Рън, не мога да притежавам роби… но не иска да го промени! Само се усмихва, сякаш съм шестгодишна и се тръшкам. Казва, че след време ще съм доволна. Доволна! — Изсумтя и се нагласи по-удобно. — Какво да правя?

— Нищо.

— Нищо? — Тя насочи негодуванието си към него. — Как така нищо?

— Първо, ще съм много изненадан, ако леля ви не се окаже безсмъртна; някои шотландци като че ли са такива. Обаче — махна с ръка — ако се окаже, че не е така и тя продължава да упорства в заблудата си, че вие ще сте добра господарка на Ривър Рън…

— Какво ви кара да мислите, че няма да бъда? — попита тя, засегната.

— Не можете да управлявате толкова голяма плантация без роби, а отказвате да ги притежавате по морални съображения или поне така разбрах. Макар че не бях виждал човек, който толкова малко да прилича на квакер. — Присви отвореното си око към огромната ѝ рокля на лилаво райе. — Но да се върнем на проблема — или на единия от тях. Ако наистина не искате да получите роби, без съмнение може да се уреди да ги освободите.

— Не и в Северна Каролина. Събранието…

— Не, не в Северна Каролина — съгласи се той търпеливо. — Ако това се случи и вие се сдобиете с роби, просто ще ми ги продадете.

— Но това е…

— И аз ще ги отведа във Вирджиния, където освобождаването не е така строго контролирано. Щом ги освободим, вие ще ми върнете парите. На този етап вече ще сте в бедствено положение, без никакъв имот, което явно е основното ви желание, след, разбира се, желанието ви да предотвратите всякаква възможност за лично щастие, като се погрижите да не можете да се омъжите за онзи, когото обичате.

Тя хвана плата на полите си и се смръщи на големия сапфир, който грееше на ръката ѝ.

— Обещах първо да го изслушам. — Присви очи към лорд Джон. — Макар че още ми се струва емоционално изнудване.

— И то по-ефективно от всяко друго — съгласи се той. — Да, малко евтино е, но си струва, за да се спечели предимство пред Фрейзър.

Тя не обърна внимание на това.

— И казах само, че ще го изслушам. Все още си мисля, че когато научи всичко, той ще… няма да може. — Сложи ръка на големия си корем. — Вие не бихте могли, нали? Да се грижите… наистина да се грижите… за дете, което не е ваше?

Той се изправи на възглавницата и изкриви леко лице.

— Заради родителите му? Бих могъл. — Той отвори и двете си очи и се усмихна. — Всъщност струва ми се, че от известно време правя точно това.

Тя го погледна неразбиращо за миг, преди вълна розовина да се надигне по деколтето ѝ. Беше очарователна, когато се изчервяваше.

— Мен ли имате предвид? Е, да, но… исках да кажа… аз не съм бебе и вие няма да ме обявите за своя. — Тя го погледна прямо със сините си очи, ярки над розовите бузи. — Наистина се надявам, че не го правите само заради баща ми.

Той замълча за миг, после посегна и стисна ръката ѝ.

— Не, не го правя само заради него — каза той. Пусна я и легна пак със стон.

— По-зле ли ви стана? — попита тя разтревожено. — Да ви донеса ли нещо? Чай? Отвара?

— Не, не е само проклетото главоболие — каза той. — Светлината ми пречи. — Затвори пак очи.

— Кажете — каза, без да ги отваря, — защо сте толкова убедена, че един мъж не би се грижил за дете, ако то не е плод на неговите слабини? Всъщност, скъпа моя, нямах предвид вас, когато казах, че аз го правя. Синът ми всъщност е син на покойната сестра на жена ми. По едно трагично съвпадение и двамата му родители са умрели само с един ден разлика и съпругата ми Изобел и родителите ѝ го отгледаха от бебе. Аз се ожених за Изобел, когато Уили беше на шест. Виждате ли, аз нямам кръвна връзка с момчето и все пак, ако някой се усъмни в обичта ми към него или каже, че не е мой син, на мига ще го предизвикам на дуел.

— Разбирам — отвърна тя след миг. — Не знаех. — Той открехна клепач; тя още въртеше пръстена си, изглеждаше замислена.

— Мисля… — започна и погледна към него. — Мисля, че не съм толкова притеснена за Роджър и бебето. Ако трябва да съм честна…

— За бога, така или иначе ще бъдете — промърмори той.

— Ако трябва да съм честна — погледна го тя лошо, — мисля, че се притеснявам повече заради отношението на Роджър към мен. — Поколеба се, после се реши. — Не знаех, че Джейми Фрейзър е мой баща. Не и докато растях. След Въстанието родителите ми се разделили; и двамата смятали другия за мъртъв. И майка ми се омъжила отново. Мислех, че Франк Рандал е мой баща. Разбрах чак след смъртта му.

— О… — Огледа я с интерес. — И този Рандал жесток ли беше с вас?

— Не! Той беше… прекрасен. — Гласът ѝ пресекна леко и тя прочисти смутена гърло. — Не. Той беше най-добрият баща, който бих могла да имам. Мислех си, че бракът на родителите ми е щастлив. Грижеха се един за друг, уважаваха се, те… мислех си, че всичко е наред.

Лорд Джон се почеса през превръзките. Докторът бе обръснал главата му и това, освен че уязви суетата му, доведе до силни сърбежи.

— Защо и сега да не стане така?

Тя въздъхна силно.

— После татко умря и… аз разбрах, че Джейми Фрейзър е още жив. Мама дойде при него и аз също. И… беше различно. Видях как се гледат. Не съм я виждала да гледа Франк Рандал така… или той нея.

— О, да. — Заля го лека вълна от неприязън. И той бе виждал този поглед веднъж-дваж; отначало отчаяно му се прииска да вземе нож и да го забие в сърцето на Клеър Рандал.

— Знаете ли колко рядко се случва подобно нещо? — попита той тихо. — Такава взаимна страст? — Едностранната беше често срещана.

— Да. — Тя се извърна леко, бе протегнала ръка на облегалката на канапето и гледаше през френските прозорци към пролетните цветя навън.

— Работата е там, че… мисля, че аз я изпитах — каза тя още по-тихо. — За малко. За много малко. — Обърна глава към него, той можеше да види всичко в очите ѝ.

— Изгубих я… и после я имах. Мога да живея с това… или без нея. Но не мога да живея с имитацията ѝ. Няма да го понеса.

* * *

— Май ще ме получите за постоянно. — Бриана сложи подноса със закуската на скута му и се стовари тежко на канапето, ставите ѝ изстенаха.

— Не говорете със загадки на болен човек — каза той и взе препечена филийка. — Какво имате предвид?

— Друсъс тъкмо дотича от готварницата и каза, че видял двама ездачи да идват през нивите на Кембъл. Бил сигурен, че единият е баща ми… едър мъж с червена коса; Бог знае, че няма много като него.

— Няма много, да. — Той се усмихна за миг и я погледна. — Значи двама ездачи?

— Трябва да са татко и мама. Значи не са открили Роджър. Или са го открили, а той… не иска да се върне. — Тя завъртя големия сапфир на пръста си. — Хубаво е, че имам резервен вариант, нали?

Лорд Джон примигна и преглътна бързо залъка си.

— Ако с тази необичайна метафора имате предвид, че все пак възнамерявате да се омъжите за мен, уверявам ви, че…

— Не. — Тя му се усмихна вяло. — Само ви дразня.

— О, добре. — Той отпи от чая си и затвори очи, за да се наслади на ароматната пара. — Двама ездачи. А братовчед ви не тръгна ли с тях?

— Да, тръгна — каза тя бавно. — Господи, дано не се е случило нещо с Иън.

— Може по пътя да се е случило какво ли не, което да е принудило майка ви и братовчед ви да яздят доста след баща ви и господин Макензи. Или пък братовчед ви и Макензи да яздят след родителите ви. — Направи жест, обхващаш безбройните възможности.

— Сигурно сте прав. — Тя още изглеждаше унила и лорд Джон подозираше, че има причина. Успокояващите вероятности можеха да я утешат само за малко, но по-неприятните възможности сигурно щяха да победят в дългосрочен план. Който и да придружаваше Джейми Фрейзър, те щяха да пристигнат скоро, с отговори на всички въпроси.

Той отблъсна подноса с недовършената си закуска и се облегна на възглавниците.

— Кажете… доколко съжалявате за това, че заради вас едва не ме убиха?

Тя се изчерви, изглеждаше смутена.

— Какво имате предвид?

— Ако ви помоля да сторите нещо, което не желаете да правите, ще го направите ли все пак от чувство за вина и по задължение?

— О, още изнудване! Какво е то? — попита тя предпазливо.

— Простете на баща си. Каквото и да се е случило.

Бременността беше направила тена ѝ по-деликатен; всички емоции избиваха под повърхността на прасковената кожа. Дори докосване можеше да я насини.

Той протегна ръка и я прокара много внимателно по бузата ѝ.

— Заради вас и заради него.

— Вече му простих. — Сведе мигли, когато погледна надолу; ръцете ѝ още бяха в скута ѝ, синият огън на сапфира му сияеше на пръста ѝ.

Тропотът на копита по чакълестата алея долетя ясно през отворените френски врати.

— Тогава мисля, че ще е по-добре да слезете долу и да му го кажете, скъпа моя.

Тя сви устни и кимна. После се изправи и се понесе по пода, изчезвайки като буреносен облак от хоризонта.

* * *

— Когато чухме, че идват двама ездачи и единият е Джейми, се изплашихме, че нещо се е случило с племенника ви или с Макензи. Някак не ни хрумна, че нещо се е случило с вас.

— Аз съм безсмъртна — промърмори тя, като се взираше в очите му. — Не го ли знаете? — Пръстите ѝ се вдигнаха от клепачите му и той примигна, все още усещайки допира ѝ.

— Едната ви зеница е леко разширена, но съвсем леко. Стиснете пръстите ми с всички сили. — Тя протегна показалците си и той послушно го направи, но се подразни от слабостта на хватката си.

— Намерихте ли Макензи? — Още повече се подразни, че не може да обуздае любопитството си.

Тя го погледна бързо и предпазливо със златните си очи и пак се вгледа в ръцете му.

— Да. Той също ще дойде. Малко по-късно.

— Така ли? — Усети тона на въпроса му и се поколеба, после го погледна директно.

— Колко знаете?

— Всичко — рече той и изпита за миг задоволство, когато видя сепването ѝ. После устните ѝ леко се извиха.

— Всичко?

— Достатъчно — поправи се той иронично. — Достатъчно, за да се питам дали думите ви за завръщането на Макензи са плод на знание или на надежда.

— Наречете го вяра. — Без никакви предисловия тя развърза ризата му и я отвори, разкривайки гърдите. Сви ловко лист пергамент на фунийка и притисна единия ѝ край към гърдите му, а другия до ухото си.

— Моля ви, мадам!

— Тихо, не чувам — каза тя, като вдигна ръка. Продължи да движи фунията по гърдите му, като спираше от време на време, за да ги потупа с ръка или да натисне черния му дроб.

— Днес изпразвали ли сте червата си? — попита тя, като го натисна фамилиарно по корема.

— Отказвам да кажа — рече той и дръпна ризата си с достойнство.

Тя изглеждаше по-дразнеща от обичайното. Тази жена трябваше да е поне на четиридесет години, а все още нямаше и помен от остаряване, освен тънката мрежа бръчици в ъгълчетата на очите и сребърните нишки в нелепо огромната ѝ коса.

Беше по-слаба, отколкото я помнеше, макар че бе трудно да се прецени, когато бе облечена с варварската кожена риза и панталоните. Явно беше стояла доста време на слънце и вятър; лицето и ръцете ѝ бяха станали нежно кафяви, което караше големите златни очи да изпъкват още повече, когато ги отвореше напълно — както направи сега.

— Бриана каза, че доктор Фентиман е пробил черепа ви.

Той се размърда смутено под завивките.

— Така разбрах и аз. Опасявам се, че не съм бил в съзнание.

Устните ѝ потрепнаха леко.

— И по-добре. Може ли да погледна? Просто от любопитство — продължи с необичайна деликатност. — Не се налага от медицинска гледна точка. Просто никога не съм виждала трепанация.

Той затвори очи и се предаде.

— Нямам тайни от вас, мадам, освен състоянието на червата ми. — Наклони глава, за да покаже мястото на дупката в главата си, и усети как пръстите ѝ плъзват под превръзката, вдигат я и пускат въздух, който охлади спарената му глава.

— Бриана при баща си ли е? — попита той, все още със затворени очи.

— Да. — Гласът ѝ беше по-мек. — Тя ми каза… каза ни… отчасти… какво сте сторили за нея. Благодаря ви.

Пръстите напуснаха кожата му и той отвори очи.

— За мен беше удоволствие да ѝ услужа. Въпреки пробития череп.

Тя се усмихна леко.

— Джейми ще се качи след малко да ви види. Той е… говори с Бриана в градината.

Лорд Джон изпита лека тревога.

— А те… разбират ли се?

— Сам ще видите. — Тя сложи ръка зад него и с изненадваща за толкова фина жена сила го изправи. Точно отвъд балюстрадата той видя двете фигури в дъното на градината, свели глави един към друг. После се прегърнаха и се отдръпнаха, смеейки се заради тромавостта на Бриана.

— Мисля, че дойдохме тъкмо навреме — промърмори Клеър, като гледаше дъщеря си с опитно око. — Няма да продължи още дълго.

— Признавам, че изпитвам благодарност заради това — каза той и я остави да го облегне пак на възглавниците и да изпъне завивките. — Едва оцелях като бавачка на дъщеря ви; опасявам се, че ако бях станал и акушерка, това щеше да ме довърши.

— О, за малко да забравя. — Клеър посегна към гадна на вид кожена кесия на врата си. — Бриана каза да ви върна това… вече няма да ѝ трябва.

Лорд Джон вдигна ръка, на нея падна нещо искрящо синьо и той се ухили:

— Зарязан съм, за бога!

64.

Краят на деветия месец

— Прилича на бейзбол — уверих я. — Дълга скука, нарушавана от кратки периоди на интензивна активност.

Тя се засмя, после рязко спря и изкриви лице.

— Ох. Интензивна е, да. Олеле. — Усмихна се леко криво. — В бейзбола поне можеш да пиеш бира и да ядеш топъл хотдог по време на скучните части.

Джейми, най-сетне чул разбираема част от разговора, се наведе напред.

— Има малко бира, студена е в килера — каза той, като я погледна с тревога. — Да ти донеса ли?

— Не — казах аз. — Не и ако ти не искаш да пиеш; алкохолът е вреден за бебето.

— О, ами горещото куче? — Той се изправи и скърши ръце, явно бе готов да хукне навън и да отстреля едно.

— Това е вид наденица в хлебче — казах аз, като потърках горната си устна, за да не се засмея. Погледнах към Бриана. — Не мисля, че иска да яде. — Пот бе избила внезапно по широкото ѝ чело и беше пребледняла около очите.

— О, гадост — рече тя немощно.

Джейми, интерпретирал правилно тези думи по изражението ѝ, бързо обърса с влажна кърпа лицето и шията ѝ.

— Наведи си главата между коленете, дъще.

Погледнах го яростно.

— Не мога… да си наведа… главата между коленете! — каза тя през зъби. После спазъмът я отпусна и тя пое дълбоко дъх, цветът на лицето ѝ се върна.

Джейми ме погледна и се смръщи притеснено. Направи колеблива крачка към вратата.

— Май най-добре да изляза, ако…

— Не ме оставяй!

— Но това… нали майка ти е тук…

— Не ме оставяй! — повтори тя. После се наведе и сграбчи ръката му, като я разклати за по-ясно. — Не можеш!

— Каза, че няма да умра. — Взираше се напрегнато в лицето му. — Ако останеш, всичко ще бъде наред. Няма да умра. — Тя говореше така уверено, че внезапен страх стегна вътрешностите ми като родилна контракция.

Тя беше едро момиче, силно и здраво. Не би трябвало да роди трудно. Но и аз бях едра и здрава, а преди двайсет и пет години бях изгубила мъртвородено дете в шестия месец, и едва не умрях. Може би щях да успея да я защитя от родилна треска, но нямаше защита срещу внезапен кръвоизлив; най-доброто, което можех да сторя при тези обстоятелства, е да се опитам да спася детето чрез цезарово сечение. Решително не поглеждах към стерилното острие на скрина, поставено там за всеки случай.

— Няма да умреш, Бри — казах аз. Говорех възможно най-утешително и сложих ръка на рамото ѝ, но тя сигурно усети страха ми под професионалната фасада. Изкриви лице стисна ръката ми така силно, че костите ми изстъргаха една в друга. Затвори очи и вдиша през носа, но не извика.

Отвори очи и ме погледна, зениците ѝ се бяха разширили, сякаш виждаше през мен в бъдеще, което бе достъпно само за нея.

— Ако умра… — каза и сложи ръка на издутия си корем. Устата ѝ се движеше, но каквото и да искаше да каже, не можеше да го изрече.

Надигна се на крака, после се облегна тежко на Джейми, сведе лице към рамото му и повтори:

— Татко, не ме оставяй, недей.

— Няма да те оставя, a leannan. Не се страхувай, ще остана с теб. — Той я прегърна и ме погледна безпомощно над главата ѝ.

— Вървете — казах на Джейми, защото видях, че не я свърта. — Разхождай я като кобилка с колики — добавих, когато той ме погледна неразбиращо.

Това я разсмя. Все едно се приближаваше до тиктакаща бомба, той уви плахо ръка на кръста ѝ и я повлече бавно през стаята. Като се имаха предвид значителните им размери, звучеше сякаш някой наистина водеше кон.

— Добре ли си? — чух го да я пита тревожно при първата обиколка.

— Ще ти кажа, ако не съм — увери го тя.

Беше топло за средата на май; отворих широко прозорците и ароматите на флокс и кандилки нахлуха в стаята, смесени с хлада и миризмата на влага от реката.

В къщата цареше атмосфера на очакване; нетърпение и лек страх под него. Джокаста вървеше нагоре-надолу по терасата на първия етаж, твърде нервна, за да може да седне. Бети надничаше в стаята през няколко минути, за да пита дали ни трябва нещо; Федра донесе кана с прясна мътеница, за всеки случай. Бриана само поклати глава, сякаш вгледана в себе си; аз си сипах една чаша, като наум проверявах дали всичко е приготвено.

Всъщност не ти трябват много неща за нормално раждане и не можеш да сториш кой знае какво, ако не беше такова. На леглото бяха постелени стари завивки, за да защитят дюшека; имаше и купчина чисти кърпи подръка, кана с гореща вода, която се сменяше на половин час от кухненския казан. Студена вода за пиене и миене на лицето, малък мускал с олио за разтриване, комплектът ми за промиване на рани, за всеки случай — и всичко друго зависеше от Бриана.

След половин час ходене тя спря насред стаята, стисна здраво Джейми за ръката и започна да диша през носа, като кон, препускал двайсет мили.

— Искам да легна — каза тя.

С Федра ѝ съблякохме роклята и я сложихме да легне по риза. Опрях ръце на огромния ѝ корем, като се изумявах от невъзможността на онова, което вече се беше случило, и онова, което тепърва щеше да се случи.

Спазъмът на контракция премина и аз усетих ясно извивките на детето под тънкия слой кожа и мускул. Беше голямо, но като че ли бе разположено правилно — с главата надолу и ниско.

Обикновено бебетата, които са на път да се родят, бяха относително кротки, смутени от вълненията в средата им. Но това шаваше; усетих лек тласък под ръката си, когато удари с лакът.

— Татко! — Бриана посегна сляпо и размаха ръка, щом контракцията я свари неподготвена. Джейми се хвърли напред, хвана ръката ѝ и я стисна.

— Тук съм, a bheanachd, тук съм.

Тя дишаше тежко със зачервено лице, после се отпусна и преглътна.

— Още колко? — попита ме. Беше обърната към мен, но не ме виждаше; не гледаше нищо конкретно.

— Не знам. Но няма да е ужасно дълго, надявам се. — Контракциите бяха горе-долу на пет минути, но знаех, че могат да продължат така дълго време, или да се засилят рязко.

През прозореца нахлуваше лек вятър, но Бриана се потеше. Избърсах отново лицето и шията ѝ и разтрих раменете ѝ.

— Справяш се добре, миличка — прошепнах. — Отлично. — Погледнах към Джейми и се усмихнах. — Ти също.

Той се опита да ми върне усмивката; потеше се, но лицето му беше бяло, а не червено.

— Говори ми, татко — каза тя внезапно.

— О? — Той ме погледна трескаво. — Какво да кажа?

— Няма значение. Разказвай ѝ приказки; нещо, което да я разсейва.

— О… ами… казвал ли съм ти онази за… предачката Хабетрот.

Бриана изсумтя в отговор. Джейми се притесни, но все пак започна:

— Ами случило се в една стара селска къща до реката, в нея живеела една мома, наречена Мейзи. Имала червена коса и сини очи и била най-хубавата мома в цялата долина. Но си нямала съпруг, защото… — той спря ужасѐн и аз се втренчих в него.

Закашля се и продължи, явно не се сети какво друго да стори.

— Ами защото по онова време мъжете не си търсели хубави жени, ами момичета, които могат да готвят и предат, та да станат добри съпруги. Ама Мейзи…

Бриана издаде дълбок нечовешки звук. Джейми стисна зъби за миг, но продължи, като държеше и двете ѝ ръце:

— Ама Мейзи обичала светлината в полето и птичките в долината…

В стаята постепенно притъмняваше и миризмата на стоплените от слънцето цветя бе заменена от влажната зелена миризма на върбите до реката и слаб дъх на дим от готварницата.

Ризата на Бриана бе подгизнала и лепнеше за кожата ѝ. Аз притиснах пръсти в гърба ѝ, точно над хълбоците и тя се изви силно срещу мен, за да облекчи болката. Джейми седеше със сведена глава, стиснал ръцете ѝ, все още говореше успокоително, разказваше приказки за силки и за ловци на тюлени, за гайдари и елфи, за огромните гиганти от пещерата Фингал и за черния кон на Дявола, който лети по-бързо от мисълта между мъж и жена.

Сега контракциите бяха много начесто. Дадох знак на Федра, която изтича навън и се върна със свещ, за да запали свещниците.

В стаята бе хладно и сумрачно, по стените играеха потрепващи сенки. Гласът на Джейми беше дрезгав; а този на Бриана почти не се чуваше.

Внезапно тя го пусна и седна, като стисна коленете си, лицето ѝ бе тъмночервено от усилието.

— Сега, давай — казах аз. Натрупах бързо възглавници зад нея и я накарах да се облегне назад, извиках на Федра да ми донесе свещник.

Намазах пръстите си с олио и посегнах под ризата ѝ. Докоснах плътта, която не бях докосвала, откакто тя самата беше бебе. Започнах да втривам бавно и внимателно, да ѝ говоря, като знаех, че няма значение какво точно казвам.

Усетих напрежение, внезапна промяна под пръстите си. Отпускане, после отново. Последва внезапен поток от околоплодна течност, която плисна по леглото и закапа по пода, изпълвайки стаята с миризмата на плодородни реки. Аз разтривах и галех, молех се да не стане твърде бързо, за да не я разкъса.

Пръстенът от плът се отвори внезапно и пръстите ми докоснаха нещо влажно и твърдо. Отпускане и той се отдръпна назад, пръстите ми потръпваха от знанието, че съм докоснала съвсем нов човек. Отново огромен натиск, разпъване и леко отдръпване. Вдигнах края на ризата ѝ и при следващия натиск пръстенът се разпъна невъзможно много, една глава като на китайски гаргойл изскочи заедно с поток околоплодна течност и кръв.

Озовах се нос в нос с бялата глава със сбръчкано като юмрук лице, която ме гледаше с безкрайна ярост.

— Какво е? Момче ли е? — Дрезгавият въпрос на Джейми ме извади от смайването.

— Надявам се — казах, като бързо вадех мукуса от носа и устата на бебето. — Това е най-грозното създание, което съм виждала. Бог да му е на помощ, ако е момиче.

Бриана издаде звук, който можеше да е и смях, и изсумтя гръмовно от усилие. Едва имах време да пъхна пръсти и да завъртя леко широките рамене, за да ѝ помогна. Чу се силно поп! и дългото влажно тяло се плъзна на подгизналия чаршаф, гърчейки се като риба на сухо.

Взех чиста кърпа и го увих — момче беше, скротумната торбичка бе издута и лилава между дебелите бедра. Бързо проверих всички Апгар показатели: дишане, цвят, активност… всичко беше наред. Той издаваше тънички гневни звуци, издишаше рязко, не беше точно плач, и размяташе свитите си юмручета.

Оставих го на леглото, придържайки го с ръка, докато проверявах Бриана. Бедрата ѝ бяха изцапани с кръв, но нямаше признаци за кръвоизлив. Пъпната връв още пулсираше, дебела влажна змия, която ги свързваше.

Тя пъшкаше, легнала на възглавниците, косата ѝ бе залепена за слепоочията, огромна усмивка на облекчение и триумф разцъфваше на лицето ѝ. Сложих ръка на корема ѝ, внезапно отпуснат. Усетих как дълбоко вътре плацентата се откача и тялото ѝ предава последната си физическа връзка със сина ѝ.

— Още веднъж, скъпа — казах ѝ тихо. Последната контракция сгърчи корема ѝ и излезе слузта. Вързах плацентата и я срязах, после сложих едрото вързопче с детето в ръцете ѝ.

— Красив е — прошепнах.

Оставих го и насочих вниманието си към по-належащите задачи, започнах да меся силно корема ѝ с юмруци, за да накарам матката да се свие и да спре да кърви. Чувах как вълнението се разлива из къщата, когато Федра изтича долу, за да разнесе новината. Погледнах отново към Бриана — тя сияеше, усмихната до уши. Джейми беше зад нея, също усмихнат, бузите му бяха мокри от сълзи. Каза ѝ нещо дрезгаво на келтски и отметна косата от врата ѝ. Наведе се и я целуна нежно, точно зад ухото.

— Гладен ли е? — Гласът ѝ бе дълбок и накъсан, тя се опита да си прочисти гърлото. — Да го нахраня ли?

— Опитай и ще видим. Понякога са сънливи след раждането, но друг път искат да сучат.

Тя развърза ризата си и оголи едната си висока, пълна гърда. Детето изсумтя, когато го обърна непохватно към себе си, и очите ѝ се отвориха широко от изненада, щом то захапа бързо и яростно зърното ѝ.

— Силен е, нали? — казах аз. Осъзнах, че плача, едва когато усетих солта на сълзите, които се стичаха в ъгълчетата на усмивката ми.

Малко по-късно, когато майката и детето бяха почистени и настанени удобно, на Бриана бе донесена храна и напитки и аз за последно се уверих, че всичко е наред, излязох в дълбоките сенки на горната галерия. Чувствах се приятно откъсната от действителността, сякаш вървях на около стъпка над земята.

Джейми беше отишъл да каже на Джон; чакаше ме в подножието на стълбите. Прегърна ме без думи и ме целуна; когато ме пусна, видях дълбоките червени следи от ноктите на Бриана по ръцете му.

— И ти се справи чудесно — прошепна ми. После радостта в очите му засия силно и разцъфна в огромна усмивка. — Бабо!

* * *

— Тъмен ли е или светъл? — попита внезапно Джейми, като се надигна на лакът в леглото до мен. — Аз му преброих пръстите, ама не се сетих да погледна.

— Още не може да се каже — отвърнах сънливо. И аз бях преброила пръстите и се бях сетила за това. — Сега е червеникаволилав и по него още има верникс — онова бялото нещо. Ще минат поне ден-два, преди кожата му да избледнее до естествения си цвят. Има малко тъмна коса, но тя ще падне скоро след раждането. — Протегнах се, наслаждавайки се на приятната болка в краката и гърба; раждането беше трудна работа, дори за акушерката. — Но дори да е светъл, това няма да докаже нищо, защото и Бриана е светла.

— Да… но ако е тъмен, ще знаем със сигурност.

— Може би не. Твоят баща е тъмен; както и моят. Може да е наследил рецесивни гени и да е тъмен дори ако…

— Наследил какво?

Опитах безуспешно да се сетя дали Грегор Мендел вече е започнал да се занимава със своите грахчета, но се отказах от усилието, твърде много ми се спеше. Така или иначе Джейми явно не беше чувал за него.

— Може да е всякакъв и пак няма да сме сигурни — казах аз и се прозях широко. — Няма да разберем, докато не порасне достатъчно, за да започне да прилича… на някого. И дори тогава… — замълчах. Имаше ли голямо значение кой е бащата, щом нямаше да има такъв?

Джейми се обърна към мен и ме прегърна. Спяхме голи и космите по тялото му докосваха кожата ми. Целуна ме нежно по тила и въздъхна, дъхът му бе топъл и погъделичка ухото ми.

Аз бях на ръба на съня, твърде щастлива, за да потъна напълно в сънища. Наблизо чувах тих, потиснат плач и шепот на гласове.

— Ами да — събуди ме пак гласът му след миг. Звучеше непокорно. — И да не знам кой е бащата, поне съм сигурен кой е дядо му.

Посегнах назад и го потупах по крака.

— Аз също… дядо. Тихо сега и заспивай. „Достатъчна е на всеки ден злобата му.“

Той изсумтя, но ръцете му се отпуснаха около мен, дланта му обгърна едната ми гърда и след миг вече спеше.

Лежах с широко отворени очи, гледах звездите през прозореца. Защо бях казала това? Това бе любимият цитат на Франк, с който утешаваше Бриана или мен, когато бяхме притеснени за нещо: Доста е на всеки ден злобата му.[47]

Въздухът в стаята беше жив; лек бриз развяваше завесите и хлад докосна бузата ми.

— Знаеш ли? — прошепнах беззвучно. — Знаеш ли, че тя има син?

Не получих отговор, но в тишината на нощта покоят се спусна полека над мен и аз най-сетне паднах от ръба на сънищата.

65.

Завръщане на Фрейзърс Ридж

Джокаста не искаше да се разделя с най-новия си роднина, но бяхме много закъснели за пролетната сеитба и чифликът бе ужасно занемарен; трябваше да се върнем бързо там, а Бриана не искаше и да чуе за оставане в Ривър Рън. Което беше добре, защото щеше да ни трябва динамит, за да разделим Джейми от внука му.

Лорд Джон вече бе достатъчно добре, за да пътува; той беше с нас до Грейт Бъфало Трейл Роуд, където целуна Бриана и бебето, прегърна Джейми и — за мое изумление — мен, преди да завие на север към Вирджиния и Уили.

— Разчитам на вас да се грижите за тях — каза ми тихо, като кимна към каруцата, където две ярки глави се бяха свели една към друга над детето в скута на Бриана.

— Разбира се — казах и стиснах ръката му. — И аз на вас разчитам. — Той вдигна ръката ми към устните си за миг, усмихна ми се и потегли, без да поглежда назад.

След седмица още се друсахме по потъналите в трева корени на хребета, където растяха дивите ягоди, зелени, бели и червени, постоянство и смелост, сладост и горчивина, в сенките на дърветата.

Хижата беше мръсна и занемарена, бараките бяха празни и потънали в сухи листа. Градината беше пълна със сухи стръкове и диви фиданки, кошарата беше празна. Скелето на новата къща се издигаше черно и обвинително на хребета. Мястото изглеждаше почти необитаемо, руина.

Никога не бях изпитвала такава радост от завръщането у дома, никога.

Име, написах и спрях. Бог знае, помислих си. Фамилията му още не беше изяснена; кръщелното му име още не беше избрано.

Аз го наричах „миличко“, „сладурче“, Лизи го наричаше „скъпо дете“, Джейми се обръщаше с келтска официалност, като „внуче“ или „a Ruaidh“, Червения — тъмната бебешка коса и мътен тен се бяха променили в пламтяща червена коса, която ясно показваше на всеки кой е дядо му — без значение от бащата.

Бриана не изпитваше нужда да го нарича никак; тя винаги го държеше при себе си, пазеше го с яростна вглъбеност, която не можеше да се изрази с думи. Каза, че няма да му дава официално име. Още не.

— Кога? — попита Лизи, но Бриана не отговори. Аз знаех кога; когато дойде Роджър.

— Ами ако не дойде? — каза ми насаме Джейми. — Горкото дете ще отиде някой ден в гроба без име. Господи, това момиче е ужасен инат!

— Тя вярва на Роджър — казах равно. — Опитай се и ти да направиш същото.

Той ме изгледа остро.

— Има разлика между вяра и надежда, сасенак, и ти много добре го знаеш.

— Е, тогава аз залагам на надеждата, защо не го сториш и ти? — сопнах се и му обърнах гръб, като потопих перото и го изтърсих усърдно. Малкият Въпросителен знак имаше обрив на дупето, който го държеше буден нощем — и всички останали в къщата. Очите ми дращеха и бях нацупена, нямах намерение да търпя прояви на никакви съмнения.

Джейми заобиколи нарочно масата и седна срещу мен, като облегна брадичка на сплетените си ръце, и бях принудена да го погледна.

— Да, ще го направя — каза, в очите му личеше леко веселие. — Ако мога да реша дали да се надявам да дойде или да се надявам да не дойде.

Усмихнах се, после протегнах ръка и прокарах края на перото по носа му в жест на прошка, преди да се захвана пак за работата си. Той сбърчи нос и кихна, после изправи гръб и се вгледа в листа.

— Какво пишеш, сасенак?

— Ами правя нещо като акт за раждане на малкия Гизмо… доколкото мога — добавих.

— Гизмо? — попита със съмнение. — Това какво е, да не е име на светец?

— Ами знае ли се, след като хората измислят имена като Пантелей и Онуфрий. Или Фереолий.

— Фереолий? Този май не го знам. — Облегна се назад, сплел ръце на коляното си.

— Той ми е от любимците — казах му, като внимателно попълвах датата и часа на раждането — но дори това беше приблизително, горкото създание. В акта за раждане имаше точно две безспорни данни — датата и името на лекаря, който го бе изродил.

— Фереолий — продължих леко развеселено — е светец покровител на болните кокошки. Християнски мъченик. Бил римски трибун и таен християнин. След като го разкрили, го оковали в затворническата помийна яма да чака процеса — сигурно килиите са били пълни. Явно е бил доста дързък. Измъкнал се от оковите и избягал през канала. Хванали го отново обаче, върнали го обратно и го обезглавили.

Джейми ме гледаше с празно изражение.

— А какво общо има това с кокошките?

— Ами нямам никаква представа. Питай Ватикана — посъветвах го.

— Мфффмм. А аз пък винаги съм харесвал свети Гуиньол. — Видях пламъчето в очите му и не устоях.

— И на какво е покровител?

— Ами молят му се против мъжка немощ. — Пламъчето стана по-силно. — Видях негова статуя в Брест; казват, че е там от хиляда години. И е чудотворна — имаше чеп като оръдейно дуло и…

— Какво?

— Е, не размерът е чудотворен — каза той и махна да мълча. — Не точно. Хората от града казват, че от хиляди години всички си отчупват парче от него като реликва и пак си е огромен както преди. — Ухили ми се. — Казват, че ако мъж има парче от свети Гуиньол в джоба си, може да изкара цял ден и цяла нощ, без да се измори.

— Не с една и съща жена, предполагам — казах сухо. — Това ме кара да се чудя с какво ли е заслужил канонизацията си.

Той се засмя.

— Всеки мъж, на чиято молитва е отговорил, може да ти каже това, сасенак. — Той се завъртя на стола и погледна през отворената врата. Бриана и Лизи седяха на тревата с издути около тях поли и гледаха бебето, което лежеше голо по корем на един шал, а дупето му бе червено като на павиан.

Бриана Елън, написах четливо, после спрях.

— Бриана Елън Рандал ли да пиша? — попитах го. — Или Фрейзър? Или и двете?

Той не се обърна, но сви леко рамене.

— Има ли значение?

— Може да има. — Духнах на страницата и загледах как лъскавите черни букви стават матови с изсъхването на мастилото. — Ако Роджър се върне — без значение дали ще остане, — и реши да признае малкия Анонимчо, предполагам, че тогава той ще се казва Макензи. Ако не се върне или не го иска, тогава бебето ще приеме фамилията на майка си.

Джейми мълча известно време, наблюдаваше двете момичета. Те си бяха измили косите в потока тази сутрин; Лизи решеше гривата на Бриана, дългите кичури лъщяха като червена коприна на лятното слънце.

— Тя се нарича Фрейзър — каза той тихо. — Или поне преди беше така.

Оставих перото и посегнах през масата, за да докосна ръката му.

— Тя ти прости — казах. — Знаеш го.

Раменете му помръднаха; не точно свиване, а несъзнателен опит да облекчи някакво вътрешно напрежение.

— Засега — каза той. — Ако мъжът не дойде?

Поколебах се. Той беше прав; Бриана му бе простила за неговата грешка, но ако Роджър не се появеше скоро, тя щеше да обвинява Джейми за това — и то не неоснователно, признах пред себе си.

— Да са и двете. Нека тя избере. — Не мислех, че има предвид фамилиите.

— Той ще дойде — казах твърдо — и всичко ще бъде наред.

Взех перото и добавих тихо:

— Надявам се.

* * *

Той се наведе да пие, водата се плискаше над тъмнозеления камък. Беше топъл ден; сега бе пролет, не есен, но мъхът още беше смарагдовозелен под краката му.

Вече беше забравил какво е бръснач; брадата му бе гъста, а косата висеше над раменете. Изкъпа се в един поток предната вечер и се постара да се измие добре и да изпере дрехите си, но не хранеше илюзии за външния си вид. Не му и пукаше. Нямаше значение как изглежда.

Обърна се към пътеката, където бе оставил коня си, и закуцука. Кракът го болеше, но и това нямаше значение.

Прекоси бавно полянката, където бе срещнал Джейми Фрейзър за първи път. Листата сега бяха нови и зелени, а в далечината се чуваше дрезгавото грачене на гарвани. Нищо не помръдваше сред дърветата, само дивите треви. Той пое дълбоко дъх и усети пробождане на спомен, отломък от минал живот, остър като парче стъкло.

Обърна коня си към хребета и продължи, като го пришпори леко. Скоро. Нямаше представа какво посрещане го очаква, но и това беше без значение.

Нищо нямаше значение, освен фактът, че е тук.

66.

Дете от моята кръв

Някакъв предприемчив заек беше издълбал проход под колчетата в градината ми, отново. Един лаком заек можеше да изяде зелка до корените и като гледах, беше довел и приятели. Въздъхнах и клекнах да поправя щетите. Натрупах камъни и пръст върху дупката. Загубата на Иън бе постоянна болка; в моменти като този ужасното му куче също много ми липсваше.

Бях взела много разсад и семена от Ривър Рън и повечето оцеляха при пътуването. Беше средата на юни, все още имаше време — почти — да засадя моркови. Малката леха с картофи изглеждаше наред, както и фъстъците; зайците не биха ги докоснали, не им пукаше и за ароматните билки, освен за копъра, който пасяха като марули.

Исках зеле обаче, за да направя кисело зеле за зимата; тогава щяхме да искаме някаква вкусна храна, както и витамин C. Бяха ми останали достатъчно семена и можех да изкарам поне две реколти, преди да застудее, ако успеех да ги опазя от проклетите зайци. Забарабаних с пръсти по дръжката на кошницата си, мислех. Индианците пръскаха отрязана коса около нивите си, но това бе защита по-скоро от елените, отколкото от зайци.

Реших, че Джейми ще е най-ефикасен. Наяуене ми каза, че миризмата на урина от месоядно животно гони зайците — а мъж, който яде месо, не беше по-различен от пантера, да не говорим, че беше много по-контролируем. Да, щеше да стане; той бе прострелял елен само преди два дни; щях да сваря смърчова бира към печеното, обаче…

Докато вървях към бараката с билките, за да видя дали имам плодове от страстоцвет за овкусяване, зърнах някакво движение в края на поляната. Помислих, че е Джейми, и се обърнах, за да го информирам за новите му задължения, но спрях рязко, когато видях кой е.

Изглеждаше по-зле от последната ни среща, ако това изобщо бе възможно. Беше без шапка, косата и брадата му се бяха превърнали в лъскава черна плетеница, дрехите му висяха на парцали. Беше бос, единият му крак бе увит с мръсни дрипи и куцаше силно.

Видя ме веднага и изчака да отида при него.

— Радвам се, че си ти — каза той. — Питах се кой ще ме види пръв. — Гласът му беше тих и дрезгав и аз се запитах дали е говорил с някого, след като го оставихме в планината.

— Кракът ти, Роджър…

— Няма значение. — Стисна ръката ми. — Те добре ли са? Бебето? Бриана?

— Добре са. Всички са в къщата. — Той обърна глава към хижата и аз добавих: — Имаш син.

Той се извърна рязко към мен, зелените му очи бяха отворени широко.

— Мой ли е? Аз имам син?

— Предполагам — казах. — Ти си тук, нали? — Стреснатият поглед и надеждата избледняха бавно. Той ме погледна в очите и като че ли видя какво чувствам, защото се усмихна — само леко извиване на устните, — но се усмихна.

— Тук съм — каза и се обърна към хижата и отворената ѝ врата.

Джейми седеше до масата с навити ръкави, до него беше Бриана. Двамата се взираха в скици на къщата и тя му сочеше нещо с перото. Бяха омазани с мастило, тъй като много се ентусиазираха, когато говореха за архитектура. Бебето хъркаше кротко в люлката си до тях; Бриана я люлееше разсеяно с крак. Лизи предеше до прозореца и си тананикаше тихо под нос, докато голямото колело на чекръка се въртеше.

— Домашна идилия — каза тихо Роджър, като спря на двора. — Ще е жалко да ги безпокоя.

— А имаш ли избор?

— Да, имам — отвърна. — И вече го направих. — Тръгна устремено към вратата и влезе.

Джейми реагира мигновено при непознатото притъмняване на прага; избута Бриана от пейката и се хвърли към пищовите на стената. Беше прицелил единия в гърдите на Роджър, преди да осъзнае какво — или кой — е влязъл. После го сведе, тихо възкликвайки с негодувание.

— О, това си ти.

Бебето, грубо събудено от трясъка на преобърнатата пейка, запищя като пожарна сирена. Бриана го взе от пейката и го притисна към гърдите си, взирайки се диво в привидението на вратата.

Бях забравила, че съм го виждала по-скоро от нея; той сигурно се бе променил значително и вече не приличаше на младия професор по история, с когото се бе разделила в Уилмингтън преди почти една година.

Роджър пристъпи към нея; тя инстинктивно отстъпи назад. Той застина, гледаше детето. Тя седна на стола за кърмене, отвори ризата си и се наведе защитнически над детето. Дръпна шала от рамото си и го покри, докато то сучеше.

Роджър извърна поглед към Джейми. Той стоеше до Бриана така неподвижен, че ме изплаши — като пръчка динамит, а клечката кибрит бе само на косъм от фитила.

Бриана вдигна леко глава, погледна от единия към другия и аз разбрах какво вижда; ехото на неподвижността на Джейми у Роджър. Това бе неочаквано и стряскащо; никога не бях виждала прилика между тях — и все пак в момента те бяха като деня и нощта, създания от огън и мрак, огледални образи.

Макензи — помислих си. Викинги, упорити и едри. Видях и третото ехо от това пламтящо наследство в очите на Бриана — единственото, което се движеше на лицето ѝ.

Трябваше да кажа нещо, да направя нещо, да прекъсна тази ужасна неподвижност. Но устата ми бе пресъхнала и нямаше какво да кажа.

Роджър протегна ръка към Джейми, с дланта нагоре, в жест, който не съдържаше нито намек за молба.

— Сигурно и ти не си зарадван като мен — каза той с дрезгав глас, — но си най-близкият ми роднина. Порежи ме. Дойдох да се закълна над кръвта ни.

Не разбрах дали Джейми се поколеба; времето като че ли спря, въздухът в стаята кристализира около нас. После видях кинжала на Джейми във въздуха, върхът му се плъзна бързо по тънката загоряла китка и по пътя му изби кръв.

За моя изненада Роджър не погледна към Бриана, нито протегна ръка към нея. Вместо това прокара палец по кървящата си китка и пристъпи към нея, вгледан в детето. Тя се отдръпна инстинктивно, но ръката на Джейми легна на рамото ѝ.

Тя застина под тежестта ѝ, едновременно призив за сдържаност и защита, но стисна здраво детето до гърдите си. Роджър коленичи пред нея, посегна и отметна шала настрани, после начерта червен кръст на челото на бебето.

— Ти си кръв от моята кръв — каза тихо — и плът от моята плът. Признавам те за мой син пред всички сега и завинаги. — Погледна предизвикателно към Джейми. След доста време Джейми му кимна леко, отстъпи назад и вдигна ръката си от рамото на Бриана.

Роджър погледна към нея.

— Как го нарече?

— Още… никак. — Тя го гледаше питащо. Беше съвсем ясно, че мъжът, който се бе завърнал, не беше мъжът, с когото се бе разделила.

Роджър не откъсваше очи от нейните, когато се изправи. Кръвта още капеше от китката му. Със сепване осъзнах, че и Бриана е така променена за него, както той за нея.

— Той е мой син — каза тихо Роджър и кимна към бебето. — Ти моя жена ли си?

Бриана пребледня до устните.

— Не зная.

— Този мъж казва, че сте се обрекли. — Джейми пристъпи към нея, като гледаше Роджър. — Вярно ли е.

— Ние… да, бяхме.

— И още сме. — Роджър пое дълбоко дъх и аз осъзнах, че е на път да припадне, дали от глад, изтощение или от шока от порязването. Хванах го за ръката и го накарах да седне, после изпратих Лизи до бараката да донесе мляко. И свалих малката си медицинска кутия, за да превържа китката му.

Тази суматоха на нормалност като че ли разчупи малко напрежението. За да помогна още в това направление, аз отворих бутилка бренди от Ривър Рън, налях чаша за Джейми, а на Роджър налях доста голяма доза мляко. Джейми ме погледна накриво, но седна на пейката и отпи.

— Много добре тогава — рече той, призовавайки към ред. — Щом сте се обрекли, Бриана, тогава ти си омъжена и този мъж е твоят съпруг.

Тя се изчерви силно, но гледаше към Роджър, не към Джейми.

— Ти каза, че обричането важи една година и един ден.

— А ти каза, че не искаш нищо временно.

Тя потрепна и стисна устни.

— Не исках. Но не знаех какво ще се случи. — Погледна към мен и Джейми, после към Роджър. — Те казаха ли ти… че бебето не е твое?

Роджър изви вежди.

— О, мое е. — И вдигна превързаната си ръка.

Лицето на Бриана вече не беше бяло; порозовяваше.

— Знаеш какво имам предвид.

Той срещна погледа ѝ.

— Знам — рече тихо. — И съжалявам за това.

— Не си виновен ти.

Роджър се озърна към Джейми и каза тихо:

— Напротив. Трябваше да остана с теб; да се грижа за теб.

Бриана смръщи вежди.

— Аз ти казах да отидеш и го мислех. — Разкърши нетърпеливо рамене. — Но вече няма значение. — Хвана по-здраво бебето и изправи гръб.

— Просто искам да знам едно — каза с леко треперещ глас. — Искам да знам защо се върна.

Той остави празната чаша.

— Ти не искаше ли да се върна?

— Няма значение какво съм искала. Сега искам да знам. Върна се, защото го искаше… или защото смяташе, че си длъжен?

Той се взира дълго в нея, после сведе поглед към ръцете си, които още стискаха чашата.

— Вероятно и двете. Или нито едното. Не знам — каза много тихо. — Това е истината. Не знам.

— Ходи ли до каменния кръг? — попита тя. Той кимна, без да я поглежда. Бръкна в джоба си и сложи големия опал на масата.

— Бях там. Затова се забавих толкова; отне ми много време да го намеря.

Тя замълча, после кимна.

— Не си се върнал. Но можеш. Може би трябва. — Погледна го също като баща си. — Не искам да живея с теб, ако си се върнал по задължение. — Погледна ме, очите ѝ бяха изпълнени с болка. — Виждала съм брак по задължение… виждала съм и брак по любов. Ако не бях… — Спря, преглътна, после продължи: — Ако не бях ги виждала, можех да живея в брак по задължение. Но вече ги видях… и няма да го направя.

Имах чувството, че някой ме удари в гърдите. Тя говореше за моите бракове. Погледнах към Джейми и видях, че се взира в мен със същото шокирано изражение. Той се прокашля, за да наруши тишината, прочисти гърлото си и се обърна към Роджър.

— Кога се обрекохте?

— На втори септември — каза веднага Роджър.

— А сега е средата на юни. — Джейми погледна единия, после другия.

— Е, mo nighean, ако си се обрекла на този мъж, значи си свързана с него; това е сигурно. — Обърна се и се втренчи в Роджър. — Ще живееш тук като неин съпруг. И на трети септември тя ще избере дали да се венчаете пред свещеник или ще си тръгнеш и няма да я безпокоиш повече. Тъкмо дотогава ще решиш защо си тук и ще я убедиш в това.

Роджър и Бриана понечиха да заговорят, да възразят, но той ги спря и взе кинжала си от масата. Сведе бавно острието и докосна с него гърдите на Роджър.

— Ще живееш тук като неин съпруг, казах. Но ако я докоснеш без нейното желание, ще ти изтръгна сърцето и ще нахраня прасето с него. Разбра ли ме?

Роджър се втренчи в лъскавото острие, безизразен под гъстата брада, после вдигна глава към Джейми.

— Мислиш, че бих притеснявал жена, която не ме иска?

Доста неуместен въпрос, като се имаше предвид, че Джейми го беше пребил именно защото мислеше точно това. Роджър сложи ръка върху неговата и избута кинжала към масата. Стана рязко от стола, обърна се и излезе.

Джейми също стана и тръгна след него, като прибираше кинжала си в ножницата.

Бриана ме погледна безпомощно.

— Мислиш ли, че той ще…

Бях прекъсната от силен удар и също толкова силно сумтене, когато някакво тежко тяло се удари в стената отвън.

— Ако се отнасяш зле с нея, ще ти откъсна топките и ще ти ги завра в гърлото — каза тихо Джейми на келтски.

Погледнах към Бриана и видях, че е разбрала точно този израз. Отвори уста, но не изрече нищо.

Отвън се чу шум, който завърши с още по-силен тътен, сякаш глава се удари в трупите.

Роджър не говореше тихо и заплашително като Джейми, но гласът му беше искрен.

— Пипнеш ли ме още веднъж, копеле проклето, ще ти завра главата в задника, откъдето е излязла!

Настъпи тишина, после се чу шум от стъпки. След миг Джейми издаде шотландски гърлен звук и също се отдалечи.

Бриана се беше ококорила към мен.

— Отравяне с тестостерон — казах аз и свих рамене.

— Можеш ли да направиш нещо по въпроса? — попита тя. Устните ѝ потрепнаха, макар че не разбрах дали от смях или от зачатъци на истерия.

Прокарах ръка през косата си, мислех.

— Ами те могат да сторят само две неща. И едното е да опитат да се избият.

Бриана потърка носа си.

— Аха. А другото… — Очите ни се срещнаха в идеално разбирателство.

— Аз ще се погрижа за баща ти — казах. — А ти се оправяй с Роджър.

* * *

Животът в планината беше леко напрегнат, Бриана и Роджър се държаха като заловен заек и заварден язовец, а Джейми хвърляше на Роджър мрачни неодобрителни погледи на масата на вечеря. Лизи се претрепваше да се извинява на всички, а бебето реши, че е време да получи ужасни нощни пристъпи на колики.

Вероятно именно коликите накараха Джейми да ускори строежа на новата къща. Фъргъс и други от местните любезно бяха засели няколко ниви за нас, за да можем да имаме какво да ядем, дори да не ни остане зърно за продажба. Тъй като нямаше нужда да се грижи за големи посеви, Джейми прекарваше всеки свободен миг на хребета, чукаше и режеше.

Роджър се опитваше да помага в другите задачи във фермата, макар и възпрепятстван от болния си крак. Няколко пъти отказа на опитите ми да го излекувам, но аз не смятах да отлагам повече. Няколко дни след пристигането му приготвих всичко и го информирах категорично, че смятам да се заема с него рано сутринта.

Времето дойде и аз го накарах да легне, развих парцалите от ранения му крак. Сладникавата миризма на дълбока инфекция веднага подразни ноздрите ми и аз благодарих на Бог, че не виждам червените жилки на отравянето на кръвта, нито сините петна на началото на гангрена. Все пак беше достатъчно зле.

— Имаш хроничен абсцес дълбоко в тъканите — казах и притиснах около раната. Усещах поддаващите джобове с гной и когато натиснах по-силно, незарасналата рана се отвори и от нея изтече гадна жълто-сива слуз.

Роджър пребледня под тена си и стисна здраво дървената рамка на леглото, но не гъкна.

— Имаш късмет — казах, като още въртях крака му, свивах ставите на ходилото. — Отварял си абсцесите и частично си ги дренирал с ходенето. Те са се образували отново, разбира се, но движението е попречило на инфекцията да влезе много по-дълбоко и кракът ти е останал подвижен.

— О, добре — каза той тихо.

— Бри, трябва ми помощта ти — казах аз и се обърнах към другия край на стаята, където двете момичета седяха и се сменяха при бебето и чекръка.

— Аз мога; нека го направя — подскочи Лизи, нетърпелива да помогне. Тя ужасно се разкайваше за премеждията на Роджър и се опитваше да се реваншира по всеки възможен начин: постоянно му носеше храна, предлагаше да му закърпи дрехите, общо взето го влудяваше.

Усмихнах ѝ се.

— Да, можеш. Вземи бебето, за да дойде Бриана тук. Защо не го изнесеш малко на въздух?

Лизи направи каквото ѝ казах, взе детето и като му шепнеше нежно, го изнесе навън. Бриана застана до мен, но внимаваше да не поглежда към лицето на Роджър.

— Ще отворя раната, за да я дренирам възможно най-добре — казах и посочих дългата покрита с черна кора рана. — После ще трябва да отстраним мъртвата тъкан, да я дезинфекцираме и да се надяваме на най-доброто.

— Как така ще я отстраним? — попита Роджър. Аз оставих крака му и тялото му се отпусна леко.

— Ами ще прочистим раната, като отстраним хирургически и нехирургически мъртвата тъкан или кост — казах аз. Докоснах крака му. — За щастие не мисля, че костта е засегната, макар че може да има някакво увреждане на хрущяла между метакарпалните кости. Не се тревожи — казах и потупах крака му. — Няма да боли.

— Така ли?

— Не. Ще боли дренирането и дезинфекцията. — Погледнах към Бри. — Хвани го за ръцете, моля те.

Тя се поколеба повече от секунда, после отиде до другия край на леглото и му подаде ръце. Той ги хвана, като я гледаше. Докосваха се за първи път почти от година.

— Дръжте здраво — инструктирах ги аз. — Това е гадната част.

Не вдигнах поглед, работех бързо, отворих почти заздравелите рани със скалпела и изстисках колкото гной можах. Усещах как мускулите на крака му се гърчат и лекото извиване на тялото му, когато болката се засили, но той не каза и дума.

— Искаш ли да захапеш нещо, Роджър? — попитах, докато вадех бутилката с разреден алкохол за промиване. — Сега ще щипе малко.

Той не отговори. Бриана го направи.

— Той е добре — каза тя. — Действай.

Той издаде приглушен звук, когато започнах да промивам раните и се извъртя настрани, кракът му се гърчеше. Аз държах здраво стъпалото и приключих възможно най-бързо. Когато го пуснах и сложих тапата на бутилката, погледнах към другия край на леглото. Тя седеше до него и го стискаше здраво през раменете. Лицето му бе заровено в скута ѝ, а ръцете му бяха на кръста ѝ. Тя беше пребледняла, но ми се усмихна напрегнато.

— Свърши ли?

— Да, гадната част. Остана още малко — уверих ги. Бях приготвила всичко преди два дни; по това време на годината не беше проблем. Отидох до бараката за опушване на месото. Еленският труп висеше в сенките и се къпеше в облаци ароматен дим. Сега обаче ми трябваше не така добре консервирано месо.

Взех малката чиния от мястото ѝ близо до вратата и я отнесох в къщата.

— Пфу! — Бриана сбърчи нос, щом влязох. — Какво е това? Мирише като изгнило месо.

— Точно такова е. — Това бяха остатъци от заек, ако трябва да сме точни, който бе хванат с примка в края на градината и изложен да чака посетители.

Тя още държеше ръцете на Роджър. Усмихнах се на себе си и заех пак мястото си. Хванах ранения крак и посегнах с дългия форцепс.

— Мамо! Какво правиш?

— Няма да боли — казах аз. Стиснах леко стъпалото и отворих една от раните. Взех една от малките личинки от смърдящото месо и я пъхнах ловко в отворената рана.

Роджър още бе затворил очи, но челото му лъщеше от пот.

— Какво? — каза той, вдигна глава и погледна през рамо, за да види какво правя. — Какво правиш?

— Слагам личинки в раните — казах аз, концентрирана в работата си. — Научих го от една стара индианка.

И двамата възкликнаха от отвращение, но аз продължих да стискам крака му и да пъхам личинки.

— Действа — казах и се смръщих леко, когато отворих още една рана и пъхнах вътре три гърчещи се бели ларви. — Много по-добре от обичайните методи, иначе ще трябва да разрежа много повече крака ти и физически да изстържа мъртвата тъкан, докъдето мога да стигна — което не само ужасно боли, но и вероятно ще те осакати завинаги. А нашите малки приятели ще изядат мъртвата тъкан. Те могат да стигнат най-навътре и да свършат добра работа.

— Нашите приятели личинките — промърмори Бриана. — За бога, мамо!

— А какво ще им попречи да изядат целия ми крак? — попита Роджър с огромно усилие да запази спокойствие. — Те… ами те ще се размножат, нали?

— О, не — уверих го ведро. — Личинките са вид ларви; те не се размножават. Освен това не ядат жива тъкан — само гадната мъртва тъкан. Ако успеят да преминат през целия цикъл, ще се превърнат в мушици и ще излетят — ако не, когато храната свърши, просто ще изпълзят навън в търсене на друга.

И двамата бяха позеленели. Когато приключих работата си, аз превързах хлабаво крака му и го потупах.

— Готово. Не се тревожи, виждала съм го и преди. Един индианец ми каза, че малко гъделичкат, но изобщо не боли.

Взех чинията и я изнесох да я измия. В края на двора срещнах Джейми, който се връщаше от новата къща с бебето на ръце.

— Ето я баба — информира го той, като извади палеца си от устата му и избърса слюнката в килта си. — Не е ли хубавица?

Бебето изгука, концентрирайки се с леко кръстосани очи в копчето на ризата му, което след това замислено налапа.

— Гледай да не го глътне — казах аз, застанах на пръсти и целунах първо Джейми, а после и бебето. — Къде е Лизи?

— Ами намерих я да плаче на един пън. Взех детето и я изпратих да се съвземе малко.

— Плакала ли е? Защо?

Сянка мина по лицето на Джейми.

— Мъчно ѝ е за Иън. — Той прогони и собствената си мъка по момчето и ме хвана за ръката, после ме обърна към пътеката към хребета.

— Ела, сасенак, да видиш какво направих днес. Сложих пода на твоята лечебница; сега му трябва само временен покрив и ще става за спане. — Погледна към хижата. — Мисля, че можем да преместим Макензи там… за известно време.

— Добра идея. — Макар и с допълнителната стаичка към хижата, която той бе построил за Бриана и Лизи, вътре беше повече от претъпкано. И ако се наложеше Роджър да лежи няколко дни, не исках да го обикалям насред хижата.

— Как се разбират? — попита той уж небрежно.

— Кой? Бриана и Роджър ли?

— Кой друг? — каза той, зарязал преструвките. — Добре ли се разбират?

67.

Жребий

— Ами мисля, че да. Започват да свикват отново един с друг.

— Тъй ли?

— Да — казах и погледнах към хижата. — Току-що повърна в скута ѝ.

* * *

Роджър се превъртя настрани и седна. Нямаше стъкло на прозорците — нямаше и нужда, докато времето беше хубаво — и лечебницата се намираше в предната част на новата къща, с изглед към склона. Ако извиеше врат настрани, можеше да гледа Бриана почти през целия път надолу до хижата, преди кестените да я скрият от поглед.

Леко потрепване на тъмни поли и тя изчезна. Тази вечер дойде без бебето; той не знаеше дали това е напредък или обратното. Успяха да разговарят без непрестанните прекъсвания заради мокри пелени, плач, мрънкане, хранене и плюене на млякото; това беше рядък лукс.

Тя не остана така дълго, както обикновено обаче — той усещаше как детето я дърпаше обратно, сякаш бе вързана за него с ластик. Той не изпитваше негодувание към малкия разбойник, каза си мрачно. Просто… ами просто изпитваше негодувание към него. Това не означаваше, че не го харесва.

Още не беше ял; не искаше да изгуби и секунда от усамотението им. Отвори кошницата, която бе донесла и вдиша топлия, наситен аромат на катерича яхния и хляб с прясно брашно. И ябълков сладкиш.

Кракът му още пулсираше и му костваше голямо усилие да не мисли за полезните личинки, но апетитът му се бе завърнал почти отмъстително. Яде бавно, наслаждавайки се както на храната, така и на тихия сумрак, който пълзеше по склона на планината.

Фрейзър си бе разбирал от работата, когато е избрал мястото на тази къща. Тя властваше над целия склон с гледка, която стигаше до далечната река и отвъд нея, към изпълнените с мъгла долини в далечината и тъмните върхове, които докосваха осеяното със звезди небе. Това бе едно от най-усамотените, най-великолепните и най-трогателните романтични места, които бе виждал.

А Бриана беше долу, кърмеше малкия плешив паразит, докато той бе тук — сам-самичък.

Остави празната кошница на пода, заподскача към нощното гърне в ъгъла, после се върна в самотното си легло на новата операционна маса. Защо, по дяволите, ѝ беше казал, че не знае, когато тя го попита защо се върна?

Ами защото тогава не знаеше. Беше бродил из проклетата пустош с месеци, умиращ от глад и обезумял от самота и болка. Не я беше виждал почти от година — година, в която беше минал през ада. Седя на скалата над проклетия каменен кръг цели три дни, без храна или огън, и мислеше ли мислеше, опитваше се да реши. Накрая просто стана и тръгна, защото знаеше, че това е единственият възможен избор.

Задължение? Любов? Как, по дяволите, би могло да има любов без задължение?

Обърна се неспокойно на другата страна, с гръб към великолепната нощ на аромати и стоплени от слънцето ветрове. Проблемът с възстановяването беше, че някои части от него ставаха твърде жизнени, а възможността да ги пусне в употреба беше нищожна или никаква.

Дори не можеше да предложи подобно нещо на Бриана. Тя щеше да си помисли, че се е върнал само за това, а проклетият шотландец не се шегуваше за прасето.

Вече знаеше. Върна се, защото нямаше да може да живее от другата страна. Дали заради вината, че ги е изоставил… или просто заради мисълта, че ще умре без нея… или заради двете, каквото си избере. Знаеше, че се е предал и това нямаше значение; трябваше да бъде тук и толкова.

Обърна се по гръб, взирайки се в бледите борови греди на тавана. Тропот оповестяваше нощните посещения на катерици от близкото дърво, които бяха сметнали покрива за удобен пряк път.

Как да ѝ каже така, че да му повярва? Господи, тя беше толкова нервна, че почти не му позволи да я докосне. Лек допир на устни, докосване на ръце и тя се измъкна. Освен в деня, когато го държеше, докато Клеър измъчваше крака му. Тогава беше наистина с него, държеше го с всичката си сила. Той още усещаше ръцете ѝ около себе си и споменът го изпълни с лек прилив на удовлетворение.

Това го караше да се зачуди за нещо. Да, процедурите бяха много болезнени, но не бяха нещо, което не може да се издържи със стиснати зъби, и Клеър, която имаше опит на бойното поле, определено знаеше това.

Направи го нарочно, нали? Даде шанс на Бриана да го докосне, без да се чувства притисната или преследвана? Даде шанс на него да си спомни колко силно е привличането между тях? Той се обърна отново, този път по корем, опря брадичка на сплетените си ръце и се загледа в мекия мрак навън.

Беше готов да му срежат и другия крак, стига тя да го държеше отново.

* * *

Клеър го проверяваше един-два пъти на ден, но той изчака до края на седмицата, когато тя дойде да свали превръзките, защото личинките трябваше вече да са си свършили работата и — дай Боже — да са се изнесли.

— О, прекрасно — каза тя, като натискаше крака му, обзета от зловещата радост на хирург. — Заздравява прекрасно; почти не е останало възпаление.

— Чудесно — каза той. — Те излезли ли са?

— Личинките ли? О, да — увери го тя. — Те излизат до няколко дни. Чудесна работа са свършили, нали? — Прокара леко нокът отстрани на стъпалото му и той усети гъдел.

— Щом казваш. Вече мога да ходя, така ли? — Той сви експериментално крак. Болеше малко, но не можеше да се сравни с преди.

— Да. Не обувай обувки още няколко дни обаче. И за бога, не стъпвай на нищо остро.

Тя започна да си събира нещата, като си тананикаше. Изглеждаше щастлива, но изморена; имаше сенки под очите.

— Детето още ли плаче нощем? — попита той.

— Да, горкичкото. Не го ли чуваш тук?

— Не. Изглеждаш изморена.

— Нищо чудно. Никой не е спал добре от седмица, особено горката Бри, тъй като само тя може да го нахрани. — Прозя се и поклати глава, примигвайки. — Джейми почти е довършил пода на задната спалня тук; иска да се преместим още щом е готова — да дадем на Бри и бебето малко пространство и да намерим малко покой и за себе си.

— Добре идея. Като стана дума за Бри…

— Да?

Нямаше смисъл да увърта; най-добре да говори направо.

— Виж… правя всичко възможно. Обичам я и искам да ѝ го покажа, но тя… се дърпа. Идва, говорим и това е чудесно, но когато се опитам да я прегърна или да я целуна, внезапно се озовава в другия край на стаята и започва да събира листа от пода. Какво трябва да сторя, какъв е проблемът?

Тя го погледна със златните си очи; прями и безмилостни като на ястреб.

— Ти си ѝ първият, нали? Първият мъж, с когото е спала.

Той усети как се изчервява.

— Ами… да.

— Ами след като целият ѝ опит в секса се изчерпва с дефлорирането — колкото и нежен да си бил, обикновено боли. Два дни по-късно са я изнасилили, а после роди. Мислиш ли, че изгаря от желание да падне в прегръдките ти и да поискаш да изпълни брачните си задължения?

Сам попита — помисли си той — и си го получи. Точно между очите. Бузите му пламнаха още повече, сякаш имаше треска.

— Не се бях замислял за това — прошепна на стената.

— Е, естествено, че не си — каза тя, звучеше подразнена и развеселена. — Ти си проклет мъж. Затова ти го казвам.

Той пое дълбоко дъх и неохотно се обърна към нея.

— И какво точно ми казваш?

— Тя се страхува — отвърна Клеър. Наклони глава настрани, преценяваше го. — Макар че не се страхува от теб.

— Така ли?

— Да — рече тя прямо. — Може и да си е втълпила, че трябва първо да разбере защо си се върнал, но не е това… и слепец може да го види. Просто се страхува, че няма да може да… ммффм. — Тя изви многозначително вежда към него.

— Разбирам — каза той и пое дълбоко дъх. — И какво предлагаш да направя аз?

Тя взе кошницата си и я сложи на ръката си.

— Не знам — отвърна и го погледна отново. — Но мисля, че трябва да внимаваш.

* * *

Тъкмо бе възвърнал хладнокръвието си след тази разстройваща консултация, когато на прага се появи още един посетител. Джейми Фрейзър, с дарове.

— Донесох ти бръснач — каза той, като го огледа критично. — И гореща вода.

Клеър беше подстригала брадата му късо с хирургическите си ножици преди няколко дни, но той бе твърде слаб тогава, за да се опита да се бръсне със зловещия бръснач.

— Благодаря.

Фрейзър носеше и малко огледало и гърненце със сапун за бръснене. Много предвидливо. На Роджър му се искаше Фрейзър да си тръгне, вместо да се обляга на рамката на вратата и да гледа критично процедурата, но при тези обстоятелства не смееше да го помоли.

Дори с неприятен зрител, почувства огромно облекчение, когато се отърва от брадата си. Тя сърбеше ужасно и не бе виждал лицето си от месеци.

— О, да. — Очите на Фрейзър следяха всяко негово движение с интерес — преценяваха го. — Подът е готов и част от покрива. С Клеър ще спим тук тази нощ.

— О… — Роджър изпъна врат, за да се обръсне под брадичката. — Клеър ми каза, че вече мога да ходя; кажи какво искаш да свърша.

Джейми кимна със скръстени ръце.

— Сръчен ли си с инструментите?

— Нямам голям опит в строителството — призна Роджър. Къщичка за птици в училище вероятно не се броеше.

— Сигурно няма да си много полезен и с плуга или при опрасването на свинята? — В очите му блестеше веселие.

Роджър вирна брадичка и обръсна и последната четина от врата си. Беше мислил за това през последните няколко дни. Тук, в планинска ферма от осемнайсет век, нямаше нужда от уменията нито на историк, нито на фолклорен певец.

— Не — каза равно и остави бръснача. — Не знам и как се дои крава, как се строи комин, как се дяла камък за керемиди, как се кара каруца, как се убиват мечки, изкормва елен или как се посича човек с меч.

— Така ли? — попита Джейми крайно развеселен.

Роджър наплиска лицето си и го избърса с кърпата, после се обърна към Фрейзър.

— Така. Имам здрав гръб. Това ще ти трябва ли?

— О, да. Не бих могъл да искам повече, нали? — Устните на Фрейзър се извиха. — Можеш да различаваш двата края на лопатата, нали?

— Това го мога.

— Тогава ще свършиш работа. — Фрейзър се отблъсна от рамката на вратата. — Градината на Клеър трябва да се прекопае, освен това ечемикът в хамбара трябва да се преобърне и има огромна купчина тор в конюшнята. След това ще ти покажа как се дои крава.

— Благодаря. — Избърса бръснача, прибра го в торбата и му подаде всичко.

— С Клеър ще отидем тази вечер у Фъргъс — каза той небрежно, след като взе торбата. — Ще заведем малката прислужница да помага на Марсали.

— О? Ами… забавлявайте се.

— Е, сигурно ще се забавляваме. — Фрейзър спря на прага. — Бриана реши да остане; малкият се укроти и тя не иска да го притеснява.

Роджър се взираше в него. Можеше да прочетеш всичко — или нищо — в тези скосени сини очи.

— О, така ли? — попита той. — Значи ми казваш, че ще са сами? Ще ги наглеждам тогава.

Едната червена вежда се изви.

— Сигурен съм. — Фрейзър протегна ръка и я отвори над празния леген. Чу се метално изтракване и червена искра блесна в метала. — Ще ти кажа нещо, Макензи… на дъщеря ми не ѝ трябва страхливец.

Преди Роджър да отвърне смръщен, Фрейзър го изгледа със сините си очи.

— Ти ми струваш едно момче, което обичах, и нямам причини да те харесвам заради това. — Погледна към крака му, после нагоре. — Но може да си уредим сметките — или не. От теб зависи.

Изумен, Роджър кимна, после успя да проговори:

— Разбрано.

Фрейзър кимна и изчезна така бързо, както се бе появил, остави Роджър да се взира в празната рамка на вратата.

* * *

Той вдигна резето и бутна леко вратата на хижата. Беше залостена. Дотук с намеренията да събуди Спящата красавица с целувка. Вдигна юмрук да почука, после спря. Не, не тази героиня. Спящата красавица нямаше нетърпимо джудженце в леглото си, готово да се разпищи при всеки шум.

Заобиколи малката хижа, за да огледа прозорците. Из ума му се въртяха имената на джуджетата — Сърдитко, Кихавичко. Как щяха да нарекат това? Вресливко? Смръдливко?

Къщата беше затворена като барабан, на прозорците бяха заковани намаслени кожи. Той можеше да откачи едната, но не искаше да я изплаши, като нахлуе при нея.

Бавно обиколи къщата отново. Най-разумно беше да се върне в другата и да изчака до сутринта. Тогава можеше да говори с нея. По-добре, отколкото да ги събуди сега.

Да, точно това трябваше да направи. Клеър можеше да вземе малкото ко… бебето, ако я помолеше. Тогава щяха да говорят спокойно, без да се притесняват от прекъсване, ще се разходят в гората, ще се разберат. Точно така. Значи решено.

След десет минути беше обиколил хижата още два пъти и стоеше на тревата отзад, гледаше слабото сияние през прозореца.

— Ама ти за какъв се мислиш, по дяволите? — прошепна на себе си. — За проклет молец?

Дъски изскърцаха и му попречиха да си отговори сам. Той изтича към другия край на къщата точно навреме, за да види фигура с бяла риза да се носи като призрак по пътеката към нужника.

— Бриана?

Фигурата се завъртя с лек вик от страх.

— Аз съм — каза той и видя как ръцете ѝ се притискат към бялата нощна риза, над сърцето.

— Ама какво ти става, защо се промъкваш така след мен? — попита тя яростно.

— Искам да говоря с теб.

Тя не отвърна, обърна се и тръгна по пътеката.

— Казах, че искам да говоря с теб — повтори той по-високо и я последва.

— Аз пък искам да ида до тоалетната — каза тя. — Махай се. — Затвори вратата на нужника с решителен трясък.

Той се отдалечи малко по пътеката и я зачака да излезе. Стъпките ѝ се забавиха, когато го видя, но нямаше начин да го заобиколи, освен като стъпи във високата мокра трева.

— Не трябва да ходиш още с този болен крак — каза му тя.

— Кракът ми е добре.

— Мисля, че трябва да си лягам отново.

— Добре — каза той и застана в средата на пътеката, точно пред нея. — Къде?

— Къде? — Тя застина, не се престори, че не разбира.

— Горе? — Посочи с палец към хребета. — Или тук?

— Ами…

Внимавай — каза майка ѝ; на дъщеря ми не ѝ трябва страхливец — каза баща ѝ. Можеше да хвърли чоп, но засега следваше съвета на Джейми Фрейзър и майната му на всичко.

— Каза, че си виждала брак по задължение и брак по любов. А мислиш ли, че едното изключва другото? Прекарах три дни в онзи проклет кръг, мислех. За бога, мислех. Мислех дали да остана, или да си тръгна. И останах.

— Засега. Не знаеш от какво се отказваш, ако останеш завинаги.

— Знам! А дори и да не знаех, знам много добре от какво ще се откажа, ако си тръгна. — Той стисна рамото ѝ, светлата тъкан на ризата беше груба под ръката му. Бриана бе много топла.

— Не мога да си тръгна и да живея сам, да си мисля, че съм оставил дете, което може да е мое… което е мое. — Сниши леко глас. — И не мога да си тръгна и да живея без теб.

Тя се поколеба, отдръпна се в опит да избяга от ръката му.

— Баща ми… бащите ми…

— Виж, аз не съм ти проклет баща! Нека да отговарям само за своите греховете поне!

— Не си извършил никакви грехове — каза тя с леко задавен глас.

— Да, ти също.

Тя го погледна и той видя блясък в тъмните скосени очи.

— Ако не бях… — започна тя.

— И аз ако не бях — прекъсна я грубо. — Стига вече, а? Няма значение какво си направила… или аз. Казах, че не съм някой от бащите ти и го мисля. Но ти ги познаваш по-добре — много по-добре от мен. Нима Франк Рандал не те е обичал като свое дете? Не те е приел за своя, макар да е знаел, че носиш кръвта на друг мъж, мъж, когото е имал основателна причина да мрази?

Той хвана и другото ѝ рамо и я разтърси леко.

— Нима червенокосият гадняр не обича майка ти повече от живота си? И нима не обича теб толкова, че да е готов да жертва тази любов, за да те спаси?

Тя издаде задавен звук и нещо го прободе в гърдите, но не я пусна.

— Щом вярваш това за тях — каза почти като шепот, — тогава, за Бога, защо не го повярваш и за мен. Защото и аз съм мъж като тях и се кълна във всичко свято, че наистина те обичам.

Тя бавно вдигна глава и дъхът ѝ стопли лицето му.

— Имаме време — каза той тихо и внезапно разбра защо бе важно да говори с нея сега, в тъмното. Посегна към ръката ѝ и я сложи на гърдите си.

— Усещаш ли го? Усещаш ли как бие сърцето ми?

— Да — прошепна тя и бавно дръпна ръцете им към своите гърди, притисна дланта му към тънката бяла риза.

— Това е нашето време — каза той. — Докато не свърши — за един от нас, или за двамата. Това е нашето време. Сега. Наистина ли ще го пропилееш, Бриана, защото се страхуваш?

— Не — каза тя, гласът ѝ бе надебелял, но ясен. — Няма.

От къщата се чу тънък плач и той усети изненадваща топла влага на дланта си.

— Трябва да вървя — каза тя и се отдръпна. Направи две крачки и се обърна. — Ела — добави и хукна по пътеката пред него, лека и бяла като призрак на елен.

* * *

Когато той стигна до вратата, тя вече бе взела бебето от люлката. Беше спала; завивката бе отметната и в пухения дюшек личеше вдлъбнатината от тялото ѝ. Смутена, тя се плъзна покрай него и легна.

— Обикновено го храня в леглото нощем. Спи по-дълго, когато е до мен.

Роджър измърмори нещо и дръпна ниския стол за кърмене пред огъня. В стаята беше много топло и въздухът бе наситен с миризмите на готвено, на мръсни пелени и на Бриана. Ароматът ѝ беше станал по-различен напоследък; миризмата на дива трева бе примесена с лека, сладка миризма, може би на мляко.

Тя бе свела глава, червената коса падаше по раменете ѝ в каскада от искри и сенки. Предницата на ризата ѝ бе отворена до кръста и едрата кръгла гърда се виждаше ясно, само зърното бе скрито от главичката на бебето. Чуваше се тихо сучене.

Сякаш усетила погледа му, тя вдигна глава.

— Извинявай — каза той тихо. — Не мога да се преструвам, че не гледам.

Не разбра дали тя се изчерви; огънят хвърляше червено сияние по лицето и гърдите ѝ. Тя сведе поглед обаче, сякаш беше смутена.

— Гледай — каза тя. — И без това няма кой знае какво за гледане.

Без да каже нищо, той се изправи и започна да се съблича.

— Какво правиш? — попита тя тихо, но шокирано.

— Не е честно да седя и да те зяпам, нали? При мен съвсем няма нищо за гледане, но… — Спря и се смръщи над възела на бричовете. — Но поне няма да се чувстваш така на показ.

— О… — Не вдигна глава да я погледне, но реши, че може би се е усмихнала. Свали си ризата; огънят топлеше приятно голия му гръб. И като се чувстваше неизразимо смутен, той се изправи и свали бричовете си до коленете, преди да спре.

— Това стриптийз ли е? — Устните ѝ потрепваха, опитваше да не се засмее, за да не разтърси бебето.

— Не мога да реша дали да се обърна с гръб. — Той спря. — Имаш ли предпочитания?

— Обърни се с гръб — каза тя тихо. — Засега.

Той го направи и успя да се събуе, без да падне в огъня.

— Остани така за минутка — каза тя. — Моля те. Обичам да те гледам.

Той се изправи и застана неподвижно, загледан в огъня. Топлината играеше по него, неприятно силна, и той отстъпи назад, защото в ума му блесна споменът за отец Александър. Господи, защо мислеше за това сега?

— Имаш белези по гърба, Роджър — каза Бриана, гласът ѝ беше съвсем тих. — Кой те нарани?

— Индианците. Няма значение. Не и сега. — Той не беше вързал, нито отрязал косата си; тя падаше по раменете му и гъделичкаше гърба му. Представяше си как погледът ѝ пълзи по гърба и задника му, по бедрата и прасците.

— Сега ще се обърна. Може ли?

— Няма да се шокирам — увери го тя. — Виждала съм снимки.

Тя умееше да крие изражението си също като баща си, когато пожелаеше. Той не разбра нищо от меката широка уста и скосените котешки очи. Дали беше шокирана, изплашена или развеселена? Но защо трябваше да е нещо от това? Тя бе докосвала всичко, което гледаше сега; беше го галила и държала с такава интимност, че той се бе изгубил в ръцете ѝ, беше ѝ се отдал без остатък — и тя на него.

Но това бе преди цял живот, в свободата и лудостта на горещия мрак. Сега стоеше пред нея за първи път гол на светло, а тя седеше и го гледаше с бебето на ръце. Кой от тях се бе променил повече от първата им брачна нощ?

Тя го гледаше внимателно, с наклонена настрани глава, после се усмихна и очите ѝ срещнаха неговите. Седна, премести леко детето на другата си гърда и остави ризата отворена, едната ѝ гърда бе гола.

Той не можеше повече да стои там; огънят пърлеше космите по задника му. Отдръпна се от огнището и седна, като я гледаше.

— Какво е усещането? — попита той, отчасти за да наруши тишината, преди да е станала твърде тежка, и защото наистина бе любопитен.

— Приятно е — отвърна тя тихо, свела глава над детето. — Като дърпане. Гъделичка. Когато започне да се храни, нещо се случва, усеща се като поток, сякаш всичко в мен се устремява към него.

— Нали не… нали не се чувстваш изцедена? Нали не е сякаш ти отнемат същността.

— О, не, нищо такова. Виж. — Тя сложи пръст на устата на детето и тя се откъсна с тихо поп! Тя сведе малкото телце за миг и Роджър видя, че зърното ѝ е напрегнато, млякото струеше от него с невероятна сила. Преди детето да започне да плаче, тя го върна обратно, но Роджър усети пръските на малки капчици, топли и после внезапно студени по кожата на гърдите си.

— Господи — каза почти шокиран. — Не знаех, че е така! Прилича на воден пистолет.

— И аз не знаех. — Тя се усмихна отново, ръката ѝ обгръщаше малката главичка. После усмивката ѝ избледня. — Много неща не си бях и представяла, преди да ми се случат.

— Бри. — Той се наклони напред, забравил за голотата си заради нуждата да я докосне. — Бри, знам, че се страхуваш. Аз също. Не искам да се страхуваш от мен… но Бри толкова много те искам.

Ръката му спря на коляното ѝ. След миг тя също протегна ръка и я постави върху неговата, леко като кацаща птичка.

— И аз те искам — прошепна. Седяха така застинали като че ли много дълго; той не знаеше какво да стори, знаеше само, че не трябва да бърза, за да не я изплаши. Бъди внимателен.

Тихото сучене спря и детето се отпусна в ръцете ѝ.

— Заспа — прошепна тя. Като се движеше, все едно държеше епруветка с нитроглицерин, тя се издърпа до ръба на леглото и стана.

Вероятно смяташе да сложи детето в люлката, но Роджър вдигна инстинктивно ръце. Тя се поколеба само за секунда, после се наведе и му подаде детето. Гърдите ѝ висяха едри и тежки в сянката на отворената риза и той усети аромата на тялото ѝ, когато се докосна до него.

Бебето беше изненадващо тежко за размерите си. И беше изненадващо топло; по-топло дори от тялото на майка си.

Роджър пое внимателно малкото телце и го сгуши до гърдите си; дупето пасна в дланта му. То… той… все пак не беше плешив. Имаше мека червеникаворуса коса. Малки ушички. Почти прозрачни; едното беше червено и смачкано от притискането в ръката на майка му.

— Не може да се каже по външния му вид — Гласът на Бриана го стресна. — Опитах се. — Тя стоеше в другия край на стаята, пред отворено чекмедже на скрина. Той си помисли, че на лицето ѝ е изписано съжаление, но беше твърде тъмно, за да е сигурен.

— Не това гледах. — Той свали внимателно бебето в скута си. — Просто… за първи път виждам както трябва сина си. — Думите му прозвучаха странно, някак сковани. Тя обаче се отпусна леко.

— О, ами ето го — каза тя с нотка на гордост, от която сърцето му се сви. Вгледа се по-внимателно. Малките юмручета бяха свити като охлювени черупки; той хвана едното и нежно го погали с палец. Бавно, като октопод, ръката се отвори колкото той да пъхне вътре показалеца си. Юмручето се сви отново по рефлекс и стисна с изумителна сила.

Роджър чуваше някакво ритмично свистене от другия край на стаята и осъзна, че тя си реши косата. Би му харесало да я гледа, но сега беше твърде развълнуван.

Бебето имаше крачета като на жабче; широки в пръстите и тесни в петата. Роджър погали едното с пръст и се усмихна, когато малките пръстчета се разпериха още повече. Е, поне нямаше ципи.

Моят син — помисли си той, не знаеше какво точно чувства. Трябваше му време, за да свикне.

Но може и да е — беше следващата мисъл. Можеше да е не само детето на Бриана, което ще обича заради нея — но и негова плът и кръв. Тази мисъл му се стори дори по-чужда. Опита се да я прогони от ума си, но тя постоянно се завръщаше. Онова съединение в мрака, горчиво-сладката смесица от болка и радост — той ли беше започнал всичко това?

Не беше искал — но сега ужасно се надяваше да го е сторил.

Детето беше облечено с някаква дълга бяла ризка; той я вдигна и огледа подгизналата пелена и идеалния овал на малкия пъп над нея. Движен от любопитство, дръпна надолу пелената.

Бриана стоеше до лакътя му.

— Не е ли малко… малък? — попита със съмнение Роджър.

Тя се засмя.

— Ще порасне — увери го. — Все пак сега не му трябва особено.

Неговият собствен пенис беше увиснал между бедрата му и потрепна леко при тези думи.

— Да го взема ли? — Тя посегна към бебето, но той поклати глава и го вдигна отново.

— Още не. — То миришеше на мляко и на нещо сладникаво. Нещо друго, неговата собствена миризма, каквато Роджър никога не беше усещал.

— О дьо бебе, както казва мама. — Бриана седна на леглото леко усмихната. — Тя казва, че това е естествен защитен механизъм; един от механизмите, които бебетата използват, за да попречат на родителите им да ги убият.

— Да ги убият? Но той е толкова сладък — възрази Роджър.

Тя изви вежда.

— Не си живял с този малък дявол през последния месец. Това е първата нощ от три седмици, в която няма колики. Ако не беше мой, щях да го зарежа на склона.

Ако не беше мой. Това определено беше преимуществото на майката. Тя винаги знаеше… За един изненадващ миг той ѝ завидя.

Бебето се размърда и издаде тих звук до шията му. Преди Роджър да е помръднал, тя стана и взе детето от него, като го тупаше леко по гърба. Чу се тихо оригване и бебето се отпусна отново.

Бриана го остави по корем в люлката, много внимателно, сякаш беше свързано с пръчка динамит. Роджър виждаше очертанията на тялото ѝ през ризата, озарявана от огъня зад нея. Когато тя се обърна, той беше готов.

— Можеше да се върнеш, когато си разбрала. Тогава си имала време. — Той я гледаше в очите, за да не ѝ позволи да извърне поглед. — Сега е мой ред да попитам, нали? Защо ме чакаше? От любов… или от задължение?

— И двете — каза тя, очите ѝ бяха почти черни. — И нито едно. Просто… не можех да тръгна без теб.

Той вдиша дълбоко, усещаше как и последното съмнение в стомаха му се разтапя.

— Значи знаеш какво е.

— Да. — Тя сви рамене и ги отпусна. Широката риза падна и тя остана съвсем гола. Бяха червени, Господи! Не просто червени; бяха златни и кехлибарени, слонова кост и цинобър, и той я пожела с копнеж, който далеч надхвърляше плътта.

— Каза, че ме обичаш в името на всичко свято — прошепна тя. — Какво е свято за теб, Роджър?

Той стана и посегна към нея, нежно, внимателно. Притисна я до сърцето си и си спомни вонящия трюм на „Глориана“ и слабата парцалива жена, която миришеше на мляко и изпражнения. Спомни си за огън, барабани и кръв, и за едно сираче, кръстено с името на бащата, който се бе пожертвал от страх пред силата на любовта.

— Ти — каза той в косата ѝ. — Той. Ние. Защото няма нищо друго, нали?

68.

Семейно блаженство

Август 1770 г.

Беше спокойна сутрин. Бебето бе спало цялата нощ, за който подвиг получи похвали от всички. Две кокошки усърдно бяха снесли яйца в полога си, вместо да ги пръснат из околността, затова не се наложи да пълзя из къпинаците в търсене на закуска.

Хлябът бе втасал на съвършена бяла могилка в купата си, омесен на два самуна от Лизи и… новата фурна също се включи в общата атмосфера на сътрудничество — изпече ги до нежнозлатисто, с аромат, който изпълни къщата с уют. Шунката с подправки и кълцаното пуешко цвърчаха приятно на скарата, добавяйки аромати към по-меките утринни миризми на влажна трева и летни цветя, които нахлуваха през прозореца.

Всичко това помагаше, но общата атмосфера на сънлива благодат се дължеше повече на нощта, отколкото на събитията от сутринта.

А нощта бе съвършена и лунна. Джейми изгаси свещта и отиде да залости вратата, но вместо това застана в рамката ѝ и се загледа към долината.

— Какво има? — попитах го.

— Нищо. Ела да видиш.

Всичко като че ли се рееше, лишено от перспектива от сребърната светлина. В далечината водопадите изглеждаха застинали, увиснали във въздуха. Вятърът духаше към нас обаче и аз чувах слабия тътен на тоновете падаща вода.

Нощният въздух ухаеше на трева и вода, а от планинския склон идваше хладният дъх на борове и смърчове. Потреперих в ризата си и се притиснах към него, за да се стопля. Пешовете на ризата му бяха отворени настрани, почти до кръста. Плъзнах ръка в най-близкия до мен отвор и стиснах топлата задна буза. Мускулите се напрегнаха под дланта ми, после се свиха, когато той се обърна.

Не се отдръпна; само отстъпи назад, за да свали ризата през главата си. Застана гол на прага и ми подаде ръка.

Беше посребрен от луната, която извайваше тялото му от мрака на нощта. Виждах всеки малък детайл, от дългите пръсти на краката до пламтящата коса, така ясно, както виждах черните къпинаци в дъното на двора. Но също като тях и той беше двуизмерен; можеше да е на ръка разстояние, или на цяла миля от мен.

Свалих ризата от раменете си и я оставих да се свлече по тялото ми в купчинка до вратата, после поех ръката му. Без да кажем нищо, ние се понесохме през тревата, тръгнахме с мокри крака и охладена кожа към гората, обърнахме се безмълвно към топлината на другия и пристъпихме заедно в празнотата отвъд хребета.

Събудихме се в мрака, след залязването на луната. Покрити с листа и вейки, нахапани от буболечки и сковани от студ. Не си бяхме казали и дума, но се смеехме и се клатушкахме като пияни през корени и камъни, като си помагахме през тъмната гора, за да се върнем пак в леглото за още час сън преди зазоряване.

Сега се наведох над рамото му и сложих купа с овесена каша пред него, като махнах едно дъбово листо от косата му. Сложих го на масата до купата.

Той обърна глава с усмихнати очи, хвана ръката ми и я целуна леко. После ме пусна и се зае с кашата си. Докоснах тила му и видях как на устните му се разлива усмивка.

Аз също вдигнах усмихната очи и видях, че Бриана ни гледа. Ъгълчето на устата ѝ бе извито нагоре, а в очите ѝ имаше разбиране. После видях, че поглежда към Роджър, който ядеше кашата си някак разсеяно, втренчен в нея.

Тази картинка на семейно блаженство бе нарушена от гръмогласните изяви на Кларънс, който обявяваше появата на посетител. Осъзнах, че Роло ми липсва, когато отидох до вратата да видя кой е, но поне Кларънс не скачаше по гостите, не ги събаряше на земята и не ги гонеше из двора.

Оказа се, че идва Дънкан Инес, който ни носеше покана.

— Леля ти пита дали ще можеш да дойдеш на Събора на Хеликон тази есен. Казва, че си ѝ дал дума миналата година.

Джейми бутна към него чиния с яйца.

— Не съм мислил за това — каза той и се смръщи леко. — Имам ужасно много работа и трябва да направя покрива преди да падне сняг. — Той вирна брадичка към плочите и клоните, които временно ни заслоняваха от капризите на времето.

— Ще дойде свещеник от Балтимор — каза Дънкан, като внимаваше да не поглежда към Роджър и Бриана. — Госпожица Джо си помисли, че може да искаш да кръсти детето.

— О… — Джейми седна назад, свил замислено устни. — Ами да, може. Вероятно ще отидем тогава, Дънкан.

— Това е добре; леля ти ще е доволна. — Нещо като че ли бе заседнало в гърлото на Дънкан; той се зачерви леко. Джейми присви очи и бутна към него каната със сайдер.

— Да не ти е заседнало нещо в гърлото, човече?

— А… не. — Всички бяха спрели да ядат и гледаха с изумление промените по лицето на Дънкан. То беше станало лилаво-червено, когато успя най-сетне да произнесе следващите думи:

— Ами… дойдох да поискам съгласието ти, an fhearr Mac Dubh, за брак между Джокаста Камерън и… и…

— И кой? — попита Джейми, ъгълчето на устата му потрепваше. — Губернатора на колонията?

— И мен! — Дънкан грабна чашата със сайдер и завря лицето си в нея с облекчението на давещ се човек, който е видял спасителен сал.

Джейми избухна в смях, което никак не облекчи смущението на Дънкан.

— Съгласието ми? Дънкан, да не мислиш, че леля ми е непълнолетна? Или пък ти, ако става на въпрос?

Дънкан вече дишаше по-леко, макар че лилавият оттенък не беше избледнял от бузите му.

— Реших, че така е редно — каза малко сковано. — Нали си ѝ най-близкият роднина. — Преглътна и се отпусна леко. — И… не ми се струва съвсем редно, Мак Дуб, да взема онова, което се полага на теб.

Джейми се усмихна и поклати глава.

— Аз не искам нищо от имота на леля ми, Дънкан — и не го взех, когато тя ми го предложи. На събора ли ще се венчаете? Кажи ѝ, че ще дойдем тогава, и ще танцуваме на сватбата.

69.

Джеремая

Октомври 1770 г.

Роджър яздеше с Клеър и Фъргъс близо до каруцата. Джейми, който не доверяваше на Бриана да кара превозно средство, съдържащо внука му, настоя да кара той, а Лизи и Марсали бяха в каруцата. Бриана седеше на капрата до него.

От седлото Роджър долавяше части от разговора, който течеше още откакто потеглиха.

— Джон, разбира се — казваше Бриана, смръщена към сина си, който се завираше енергично под шала ѝ. — Но не знам дали това да е първото му име. В такъв случай… не трябва ли да е Иън? Това е „Джон“ на келтски… искам да го кръстим така, но ще е твърде объркващо, с чичо Иън и нашия Иън, нали?

— Тъй като и двамата не са тук, мисля, че няма да е проблем — обади се Марсали. Тя погледна към гърба на втория си баща. — Ти не каза ли, че искаш да избереш едно от имената на татко?

— Да, но кое? — Бриана се извърна, за да говори с нея. — Не Джеймс, това вече ще е объркващо. И не мисля, че Малкълм ми харесва особено. Той вече има Макензи, разбира се, така че може би… — Улови погледа на Роджър и му се усмихна. — Какво ще кажеш за Джеремая?

— Джон Джеремая Алегзандър Фрейзър Макензи? — смръщи се Марсали, като изрече имената, сякаш да ги вкуси.

— На мен Джеремая ми харесва — отзова се Клеър. — Много старозаветно. Това е едно от имената ти, нали, Роджър? — Тя му се усмихна и се приближи до каруцата. Наведе се да говори с Бриана.

— Освен това, ако Джеремая ти се струва твърде официално, можеш да го наричаш Джеми — каза тя. — Или много прилича на Джейми?

Роджър усети хладна тръпка по гърба си, когато внезапно си спомни за друго дете, чиято майка го бе наричала Джеми — дете със светлокос баща със зелени очи като неговите.

Изчака, защото Бриана се обърна да порови из торбата си за чиста пелена, като подаде детето на Лизи. Роджър пришпори коня си, за да се изравни с кобилата на Клеър.

— Помниш ли нещо? — попита той тихо. — Когато дойде за първи път при мен в Инвърнес с Бриана и беше проучила преди това родословното ми дърво.

— Да? — Тя сви вежди.

— Мина доста време и сигурно не си забелязала така или иначе… — Той се поколеба, но трябваше да разбере, ако можеше. — Посочи едно място от родословното ми дърво, където детето на Гейли Дънкан от Дугал е осиновено на мястото на мъртво дете и е приело името му.

— Уилям Бъкли Макензи — каза тя веднага и се усмихна на изненадата му. — Аз доста дълго го проучвах — добави сухо. — Вероятно мога да ти кажа всяко име от него.

Той пое дълбоко дъх, смущението пълзеше по тила му.

— Можеш ли? Питам се… случайно да знаеш името на съпругата на това дете — моята прабаба през шест поколения? Името ѝ не е вписано в моето родословно дърво, само това на Уилям Бъкли.

Меките мигли се спуснаха над златните очи, когато тя се замисли, стиснала устни.

— Да — каза накрая и го погледна. — Мораг. Казва се Мораг Гън. Защо?

Той само поклати глава, твърде потресен, за да отговори. Погледна към Бриана; бебето лежеше полуголо в скута ѝ, подгизналата пелена беше на седалката до нея — и си спомни гладката влажна кожа и мокрия парцал между крачетата на момченцето на име Джеми.

— А техният син се е казвал Джеремая — каза той накрая така тихо, че Клеър се наведе, за да го чуе.

— Да. — Тя го гледаше с любопитство, после извърна глава, за да погледне към лъкатушния път пред тях, който изчезваше сред тъмните борове.

— Аз попитах Гейли — каза тя внезапно. — Попитах я защо. Защо можем да го правим.

— И тя отговори ли ти? — Роджър се взираше в една конска муха на китката си, без да я вижда.

— Тя каза… „За да променяме неща.“ — Клеър му се усмихна леко накриво. — Не знам дали това изобщо е отговор.

70.

Съборът

Бяха изминали почти тридесет години от последния Събор, който бе виждала — Съборът в Леох и полагането на клетва на клана Макензи. Колъм Макензи вече беше мъртъв, брат му Дугал също, както и всички кланове. Леох беше в руини и нямаше да има повече събори на клановете в Шотландия.

И все пак тук имаше тартани и гайди, останките от планинците, все така яростно горди сред новите планини, които бяха приели за свои. Макнийл и Кембъл, Бюканън и Линдзи, Маклауд и Макдоналд; семейства, роби и слуги, работници по договор и господари.

Погледнах над оживлението на десетина лагера, за да открия Джейми, но забелязах позната висока фигура да крачи сред тълпата. Станах и помахах.

— Майърс! Господин Майърс!

Джон Куинси Майърс ме забеляза и тръгна усмихнат по склона към нашия лагер.

— Госпожо Клеър! — възкликна той, като развя опърпаната си шапка и се поклони над ръката ми с обичайната си галантност. — Крайно възрадван съм да ви видя.

— Аз също — уверих го усмихната. — Не очаквах да ви срещна тук.

— О, обикновено идвам на Събора — каза той и се изправи ухилен. — Ако сляза от планината навреме. Тук си продавам кожите и разни дреболии, от които искам да се отърва. Като стана дума… — Той започна да рови бавно и методично из голямата си кожена кесия.

— Далече на север ли бяхте, господин Майърс?

— О, бях, бях, госпожо Клеър. На половината път до реката на мохоуките, до място, наречено Горната крепост.

— Мохоуките? — Сърцето ми заби по-бързо.

— Аха. — Той извади нещо от торбата си, присви очи към него, върна го обратно и продължи да рови. — Представете си изненадата ми, госпожо Клеър, когато спрях в едно село на мохоуките на юг и видях познато лице.

— Иън? Видели сте Иън? Той добре ли е? — Бях толкова развълнувана, че стиснах ръката му.

— О, да — увери ме. — Хубаво момче… макар че малко се сепнах, като го видях издокаран като индианец. Лицето му беше така потъмняло, че щях да го взема за такъв, ако не ме беше повикал по име.

Накрая откри каквото търсеше и ми подаде малко пакетче, увито с тънка кожа и вързано с кожени върви — във възела беше пъхнато перо от кълвач.

— Той ми повери това, мадам, да го донеса на вас и вашия съпруг. — Усмихна се мило. — Сигурно искате да го прочетете веднага; ще се видим по-късно, госпожо Клеър. — Поклони се тържествено и се отдалечи, като махаше на познатите си.

Не можех да го прочета, без да изчакам Джейми; за щастие той се появи само след минути. Писмото бе написано на нещо като откъсната страница от книга, мастилото му беше бледокафяво, от шикалки, но достатъчно четливо. Ian salutat avuculus Jacobus[48] — така започваше то и на лицето на Джейми се появи усмивка.

Аве! Това изчерпва всичките ми спомени от латинския, така че минавам на прост английски, от който помня доста повече. Добре съм, чичо, и щастлив — моля те да ми повярваш. Ожених се, по обичая на мохоуките, и живея в къщата на жена си. Сигурно помниш Емили, която правеше хубавите фигурки. Роло си има вече много кученца; селото е пълно с негови малки вълчи подобия. Аз не мога да кажа, че съм толкова потентен — все пак се надявам да предадеш на мама надеждите ми, че вече няма твърде много внучета, та да не забележи появата на още едно. Раждането ще е през пролетта; ще изпратя вест за изхода му още щом мога. Междувременно ще съм ти много задължен, ако напомниш за мен на всички в Лалиброх, в Ривър Рън и Фрейзърс Ридж. Аз ги помня всичките с много обич и ще продължа, докато съм жив. Изпращам обичта си на леля Клеър и братовчедката Бриана, и най-много на теб самия.

Твой любящ племенник,

Иън Мъри

Vale, avunculus

Джейми примигна веднъж-дваж и сгъна листа, после го прибра в спорана си.

— Avuncule се пише, малък идиот такъв — каза тихо. — И поздравът трябва да е в звателен падеж.

* * *

Като гледах огньовете тази вечер, имах чувството, че всички шотландски семейства от Филаделфия до Чарлстън са се събрали тук — и все пак на следващия ден продължаваха да идват още.

На втория ден, докато Лизи, Бриана и аз си сравнявахме бебетата с две от дъщерите на Фаркард Кембъл, Джейми си проправи път през тълпата от жени и деца. Беше ухилен до уши.

— Госпожице Лизи — каза той. — Имам малка изненада за теб. Фъргъс!

Фъргъс, също така усмихнат, излезе иззад една каруца, като буташе пред себе си слаб мъж с развята от вятъра светла коса.

— Татко! — изпищя Лизи и се хвърли в прегръдките му. Джейми сложи пръст на ухото си и го разтърка, изглеждаше смаян.

— Не съм я чувал да издава толкова силен звук досега — каза той. Ухили ми се и ми подаде два листа хартия. — Това е договорът на господин Уиймс. Прибери го засега, сасенак; ще го изгорим в кладата довечера.

После изчезна пак сред тълпата, призоваван от махания и викове „Мак Дуб!“ от цялата поляна.

* * *

На третия ден от Събора вече бях чула толкова много новини, клюки и всякакви приказки, че ушите ми кънтяха от келтския. Тези, които не говореха, пееха; Роджър беше в стихията си, бродеше из поляната и слушаше. Той самият беше прегракнал от пеене; почти не спа предната нощ, свиреше на заета от друг китара и пееше на омагьосаните си слушатели, докато Бриана седеше свита в краката му с най-самодоволен вид.

— Бива ли го? — прошепна Джейми до мен, като присви със съмнение очи към зет си.

— Повече от добър е — уверих го аз.

Той изви вежда и сви рамене, после се наведе да вземе бебето от мен.

— Ами хубаво, ще приема думата ти. Мисля, че с малкия ще идем да поиграем на зарове.

— Ще играеш с бебето?

— Разбира се — ухили ми се той. — Не е твърде малък, за да се научи на честен занаят, в случай че не може да пее за вечерята си като баща си.

* * *

— Когато правиш пюрето от ряпа, трябва да свариш и листата заедно с репите. После запазваш бульона и го даваш на децата; ти също изпий малко — хубаво е за кърмата.

Мейзри Бюканън притисна най-малкото си дете към гърдите си и кимна сериозно, запаметявайки съвета ми. Не можех да убедя повечето от новите имигранти нито да ядат пресни зелени зеленчуци, нито да ги дават на семействата си, но от време на време намирах възможност да вкарам малко витамин C в обичайната им диета, която се състоеше предимно от овесена каша и еленско месо.

Бях се опитала да накарам Джейми да изяде чиния с нарязани домати пред хората, с надеждата, че това ще успокои страховете на някои от тях, но се оказа безуспешно. Повечето го гледаха почти със страхопочитание, а на мен обясниха, че Негова Милост естествено може да оцелее след поглъщането на неща, които биха убили всеки обикновен човек на място.

Пуснах Мейзри да си върви и приех следващия посетител в импровизираната си клиника — жена с две малки момиченца, покрити с екзема, която първо взех за симптом на хранителни дефицити, но за щастие се оказа просто от отровен бръшлян.

Забелязах някакво раздвижване в тълпата и спрях за миг работата си. Обърнах се да видя кой е дошъл. Слънцето озаряваше метал близо до края на поляната, Джейми не беше единственият, който посегна към пушка или дръжката на нож.

Те излизаха на слънцето с маршова стъпка, макар че барабаните им биеха приглушено, само меко тапа-тап на палките по ръба, за да ги водят. Мускетите бяха вдигнати към небето, мечовете висяха като опашки на скорпиони. Излизаха от гората на малки пориви от алено, двама по двама, със зелени килтове, които се развяваха около коленете им.

Четири, шест, осем, десет… броях ги наум заедно с всички останали. Четиридесетима мъже, вперили очи право пред себе си под шапките от меча кожа. Не поглеждаха нито наляво, нито надясно, чуваше се само тропотът на краката им и барабаните.

От другата страна на поляната видях как Макнийл от Бара се надигна от мястото си и се изпъна; хората му се събраха около него. Нямаше нужда да се оглеждам, за да видя, че същото се случва и зад мен; по-скоро почувствах, отколкото видях теченията на подобни концентрации в подножието на планината; всяка група държеше под око натрапниците и своя вожд.

Погледнах към Бриана и се сепнах, но не се изненадах, когато видях, че е точно зад мен. Държеше бебето и гледаше напрегнато над рамото ми.

— Кои са те? — попита тя тихо и аз чух ехото на този въпрос да минава през Събора като вълнички във вода.

— Шотландският полк — отвърнах.

— Виждам — сопна се тя. — Приятели или врагове?

Това беше въпросът — като шотландци ли бяха дошли, или като войници? Но аз не знаех отговора, както и останалите, ако се съдеше по шепота сред тълпата. Разбира се, беше се случвало войници да разпръскват непокорни групи. Но със сигурност не и мирно събиране като това, което нямаше никакви политически цели, нали?

В миналото обаче самото присъствие на много шотландци на едно място беше равносилно на политическа декларация и повечето от присъстващите помнеха тези времена. Шепотът стана по-силен, наситен с приглушена враждебност, келтският кънтеше из планината като вятър преди буря.

По пътя идваха четиридесетима войници с пушки и мечове. Тук имаше двеста шотландци, повечето въоръжени, с роби и слуги. Но и с жените и децата си.

Спомних си за дните след Калоден и без да се оглеждам, казах на Бриана:

— Ако се случи нещо… каквото и да било… отнеси бебето към скалите.

Роджър внезапно се появи пред мен, вниманието му бе фокусирано върху войниците. Той не погледна към Джейми, а се приближи и застана до него, като стена пред нас. По цялата поляна се случваше същото; жените не бяха отстъпили и на сантиметър, но мъжете излизаха пред тях. Всеки приближаващ се към поляната би си помислили, че жените са станали невидими и сега там се издига само непробиваема фаланга от шотландци.

После двама ездачи препуснаха от дърветата; офицер и неговият помощник, знамето на полка се развяваше. Те пришпориха конете и профучаха покрай войниците към края на тълпата. Видях как помощникът се навежда от коня си, за да зададе въпрос, а офицерът завъртя глава към нас в отговор.

Офицерът изкрещя заповед и войниците спряха, разкрачиха крака и опряха мускетите в прахта. Офицерът насочи коня си към тълпата и бавно си запроправя път през нея. Хората отстъпваха неохотно.

Идваше към нас; видях, че се взира в Джейми, така отличаващ се с ръста и косата си — ярка като алени кленови листа.

Мъжът спря пред нас и свали кожената си шапка. Плъзна се от коня, направи две крачки към Джейми и се поклони сковано. Беше нисък, но набит, към трийсетте, с тъмни очи, които светеха ярко. Отблизо видях нещо, което не бях забеляза досега — по-малка метална пластина, закачена на рамото на червената му куртка; очукана позлатена брошка.

— Аз съм Арчи Хейс — каза широкоплещестият планинец. Очите му бяха втренчени в лицето на Джейми, потъмнели от надежда. — Казаха ми, че познаваш баща ми.

71.

Кръгът се затваря

— Трябва да ти кажа нещо — рече Роджър. Бе изчакал известно време, за да говори с Джейми Фрейзър насаме. Фрейзър беше много търсен; всички искаха да ги изслуша. Сега обаче беше сам, седеше на едно паднало дърво. Погледна към Роджър и изви вежди, но му кимна да седне до него.

Роджър седна. Държеше бебето; Бриана и Лизи приготвяха вечерята, а Клеър бе отишла да посети семейство Камерън от Айл Фльор, чийто огън беше наблизо. Нощният въздух миришеше на дим от дърва, а не от торф, но в много други отношения това можеше да бъде Шотландия.

Джейми погледна извивката на главата на малкия Джеми, поръсена с меден пух, който сияеше на огъня. Протегна ръце и след леко колебание Роджър внимателно му подаде спящото бебе.

— Balach Boidheach — прошепна Джейми, когато бебето се размърда до гърдите му. — Кротко, кротко. — Погледна към Роджър. — Искаше да ми кажеш нещо.

Роджър кимна.

— Да, но не от мое име. Може да се каже, че това е съобщение, което трябва да ти предам от друг човек.

Джейми изви питащо вежда в жест така привичен за Бриана, че Роджър се сепна вътрешно. За да прикрие това, се прокашля.

— Ами… аз… когато Бриана мина през камъните на Крейг на Дун, аз бях принуден да чакам няколко седмици, преди да мога да я последвам.

— Така ли? — Джейми изглеждаше напрегнат, както винаги когато ставаше дума за каменните кръгове.

— Отидох в Инвърнес — продължи Роджър, като се взираше в тъста си. — Останах в къщата, където живя баща ми и доста време преглеждах документите му. Той пазеше всичките си писма и всякакви стари боклуци.

Джейми кимна, явно се питаше какво ли иска да му каже Роджър, но беше твърде възпитан, за да го прекъсне.

— Намерих едно писмо. — Роджър си пое дълбоко дъх, усещаше как сърцето бумти в гърдите му. — Запомних го наизуст, защото си мислех, че ако открия Клеър, ще ѝ го кажа. Но после, когато я открих… — сви рамене — … вече не знаех дали трябва да ѝ го казвам… или на Бриана.

— И ме питаш дали да им го кажеш? — Фрейзър изви объркан вежди.

— Може би. Но после ми хрумна, че това писмо всъщност се отнася повече до теб, отколкото до тях. — Роджър усети, че изпитва известно съчувствие към Фрейзър.

— Сигурно знаеш, че баща ми беше свещеник, нали? Писмото беше до него. Вероятно е защитено от тайната на изповедта… но предполагам, че смъртта разтваря този печат.

Роджър си пое дълбоко дъх и затвори очи, видя черните наклонени букви по страницата, изписани със старателния и ъгловат почерк. Беше ги чел стотици пъти, беше сигурен във всяка дума.

Скъпи Родж,

Има нещо, което ми тежи на сърцето. Освен Клеър (каза той с ирония). Лекарите твърдят, че ако се пазя, ще изкарам още години и аз се надявам да се получи — но едва ли. Монахините в училището на Бри обикновено плашат децата с ужасната участ, която очаква грешниците, които умират неизповядани и непростени; проклет да съм (прощавай за израза), ако се страхувам от онова, което ме чака отвъд… ако изобщо има нещо. Но все пак има някакъв шанс, нали?

Това не е нещо, което мога да кажа на енорийския си свещеник, по очевидни причини. Съмнявам се, че ще види грях в него, дори ако не се измъкне от изповедалнята, за да се обади тайно в психиатрията!

Но ти си свещеник, Родж, макар и не католик — и по-важното е, че си ми приятел. Не е нужно да отговаряш на това; едва ли има възможен отговор. Но можеш да ме изслушаш. Това е една от големите ти дарби — да слушаш. Казвал ли съм ти го?

Ето, отлагам, макар че не знам защо. Най-добре да започвам.

Сигурно си спомняш услугата, за която те помолих преди няколко години — за надгробните плочи в Сейнт Килда? Ти си добър приятел и никога не ме попита, но е време да ти кажа защо.

Бог знае защо старият Черен Джак Рандал е погребан на шотландски хълм, вместо да бъде откаран у дома в Съсекс и да бъде погребан там. Вероятно на никого не му е пукало достатъчно, за да го стори. Тъжно; надявам се да не е било така.

Но той е там. Ако Бри някога се поинтересува от историята на рода си — от историята на моя род, — ще го потърси и ще го открие там; мястото на гроба му е споменато в семейните документи. Ето защо те помолих да сложиш и другия камък до него. Той ще изпъква — останалите камъни в онова гробище са порутени от времето.

Клеър ще я заведе някой ден в Шотландия; сигурен съм. Ако отиде до Сейнт Килда, ще го види — никой не влиза в старо гробище, без да обиколи надгробните камъни. Ако Бри се чуди, ако иска да научи повече — ако попита Клеър — е, само това мога да направя. Направих този жест; ще оставя на съдбата да реши какво ще се случи, когато си отида.

Знаеш какво говореше Клеър, когато се върна. Направих всичко по силите си да ѝ го избия от главата, но тя не поддаваше. Господи, тя е упорита жена!

Сигурно няма да одобриш това, но когато дойдох да те видя за последно, наех кола и отидох на онзи проклет хълм — на Крейг на Дун. Казах ти за вещиците, които танцуваха в кръга точно преди Клеър да изчезне. И като си спомнях тази зловеща гледка, аз застанах сред камъните в ранната утринна светлина и почти ѝ повярвах. Докоснах един. Нищо не се случи, разбира се.

И все пак. Търсих. Търсих този мъж — този Фрейзър. И може би го открих. Поне открих човек с това име и всичко, свързано с него, съвпадаше с разказа на Клеър. Без значение дали ми е казала истината, или е приела някаква илюзия за истинско преживяване… Такъв човек е съществувал, сигурен съм!

Едва ли ще го одобриш, но аз стоях там с ръка на проклетия камък и ужасно много ми се искаше той да се отвори и да застана лице в лице с този Джеймс Фрейзър. Който и да е бил той, когато и да е живял, исках повече от всичко да го видя… и да го убия.

Никога не съм го виждал и все пак го мразя така, както не съм мразил никого. Ако онова, което Клеър каза и онова, което открих, е вярно… тогава аз съм я отнел от него и съм я държал до себе си през всички тези години с една лъжа. Може би лъжа заради премълчаване, но все пак лъжа. Вероятно това може да се нарече отмъщение.

Свещеници и поети наричат отмъщението двуостър меч; другото острие на меча е това, което никога няма да узная — дали ако ѝ бях дал избор, тя щеше да остане с мен? Или дали ако ѝ бях казал, че нейният Джейми е оцелял при Калоден, тя щеше да тръгне веднага за Шотландия?

Не мисля, че Клеър би оставила дъщеря си. Надявам се, че не би оставила и мен… но… ако бях сигурен в това, заклевам се, че щях да ѝ кажа. Но не бях сигурен и това е истината.

Фрейзър… дали да го проклинам, задето ми отне жената, или да го благославям, задето ми даде дъщерята? Мисля за тези неща и после спирам, ужасѐн, че изобщо допускам подобна нелепа теория. И все пак… имам някакво странно усещане за Джеймс Фрейзър, почти като спомен, сякаш съм го виждал някъде. Макар че вероятно това е просто плод на ревност и въображение — добре знам как е изглеждало това копеле; виждам лицето му в дъщеря си ден след ден!

Но има и нещо друго, нещо много странно — усещането за задължение. Не само към Бри, макар наистина да мисля, че тя има право да узнае… по-късно. Казах ти, че имах някакво усещане за това копеле, нали? Странното е, че то все още е у мен. Почти мога да го усетя понякога, когато поглеждам през рамо, как стои в другия край на стаята.

Не бях се замислял за това досега — дали ще го срещна в отвъдното, ако има такова? Странно е, нали? Дали ще се срещнем като приятели, оставили греховете на плътта зад гърба си? Или ще останем завинаги в някакъв келтски ад, всеки вкопчил ръцете си в гърлото на другия?

Отнесох се зле с Клеър — или пък добре, зависи от гледната точка. Няма да навлизам в неприятни подробности; важното е, че съжалявам.

Е, това е, Редж. Омраза, ревност, лъжи, кражби, изневери, всичко. Няма какво да балансира това освен любовта. Наистина я обичам — обичам ги и двете. Моите жени. Може би не с правилния вид любов или не достатъчно. Но само това имам.

Все пак няма да умра неизповядан — и се надявам, че ти ще ми дадеш опрощение. Отгледах Бри като католичка; мислиш ли, че има някаква надежда тя да се моли за мен?

— Беше подписано с „Франк“, разбира се — каза Роджър.

— Разбира се — повтори тихо Джейми. Седеше напълно неподвижен, с неразгадаемо изражение.

Но не беше нужно да се разгадава; Роджър много добре знаеше мислите, които минаваха сега през ума му. Същите мисли, с които се бореше и той в седмиците между Белтейн и лятното слънцестоене, докато прекосяваше океана заради Бриана, по време на пленничеството си — и накрая, в кръга сред рододендроновия ад, когато чуваше песента на камъните.

Ако Франк Рандал беше запазил в тайна наученото и никога не бе поставял надгробната плоча в Сейнт Килда щеше ли Клеър да разбере истината все пак? Вероятно, а може би не. Но именно когато бе видяла онзи фалшив надгробен камък тя бе разказала на дъщеря си историята на Джейми Фрейзър и накара Роджър да поеме по пътя към откритие, което ги отведе всички на това място и в това време.

Именно камъкът навремето бе запратил Клеър в прегръдките на шотландеца — и вероятно към смъртта ѝ в тези прегръдки. Този камък бе изпратил дъщерята на Франк Рандал при другия ѝ баща и я бе обрекъл да живее във време, което не е нейното; той бе довел до раждането на червенокосо момченце, което иначе нямаше да се роди — продължение на рода на Джейми Фрейзър. Лихва по дълга? — запита се Роджър.

А имаше и друго — мислите му за другото момченце, което можеше и да го няма, ако не беше надгробният камък, оставен от Франк Рандал. Мораг и Уилям Макензи не бяха на Събора; Роджър не знаеше дали да е разочарован или облекчен.

Джейми Фрейзър най-сетне се размърда, макар че продължаваше да се взира в огъня.

— Англичанино — каза тихо, като заклинание. Космите по тила на Роджър настръхнаха леко; стори му се, че нещо се размърда в пламъците.

Джейми държеше внука си в едрите си ръце. Изглеждаше някак далечен, пламъците избиваха искри от косата и веждите му.

— Англичанино — каза той, говореше на онова, което виждаше в пламъците. — Много ми се ще да се срещнем някой ден. И много се надявам да не се случи.

Роджър чакаше, отпуснал ръце на коленете си. Очите на Фрейзър тънеха в сенки, по лицето му играеше сиянието на танцуващия огън. Накрая през едрото му тяло премина нещо като тръпка; той разтърси глава, сякаш да я прочисти, и като че ли едва сега осъзна, че Роджър още е до него.

— Да ѝ кажа ли? — попита Роджър. — На Клеър?

Погледът на планинецът се изостри.

— А ще кажеш ли на Бриана?

— Още не, но ще ѝ кажа. — Отвърна прямо на погледа му. — Тя ми е жена.

— Засега.

— Завинаги… ако пожелае.

Фрейзър погледна към огъня на Камерън. Стройният силует на Клеър се очертаваше тъмен на фона на светлината.

— Обещах ѝ да съм честен с нея — каза накрая, много тихо. — Да, кажи ѝ.

* * *

На четвъртия ден склоновете на планината се изпълниха с новодошли. Точно преди мръкване мъжете започнаха да носят дърва, трупаха ги на прогорено място в подножието на планината. Всяко семейство си имаше лагерен огън, но този беше по-голям и около него всяка нощ се събираха всички, за да видят кой е дошъл през деня.

Когато мракът се спусна, огньовете лумнаха по склона, осейваха го сред скалните ръбове и пясъчните джобове. За миг си спомних ясно клановия символ на Макензи — „горящата планина“ — и внезапно осъзнах какво е. Не беше вулкан, както си мислех. Не, беше Събор като този, огньовете на семействата горяха в тъмното, сигнал за всички, че кланът е тук — заедно. И за първи път разбрах мотото към символа: Luceo non uro — Светя, не горя.

Скоро склонът оживя от огньове. Сред тях имаше по-малки, движещи се пламъци, когато главата на всяко семейство или плантация палеше факла от огъня си и я понасяше надолу по склона, за да я добави към пламтящата клада в подножието му. От мястото ни високо горе фигурите на мъжете изглеждаха малки и тъмни на фона на огромното сияние.

Десетина семейства вече бяха обявили присъствието си, преди Джейми да приключи разговора си с Джералд Форбс и да стане. Подаде ми бебето, което спеше дълбоко въпреки шумотевицата наоколо, и се наведе да запали главня от нашия огън. Виковете долитаха отдолу в чистия есенен въздух.

— Макнийл от Бара са тук!

— Локлан от Глен Лин са тук!

И след малко чух и гласът на Джейми, силен и висок в тъмното:

— Фрейзър от Ридж са тук! — Около мен се чуха аплодисменти — подвиквания и възгласи от хората, които бяха дошли с нас; както правеха и следовниците на другите семейства.

Седнах тихо, наслаждавах се на усещането от малкото тежко телце в ръцете ми. Той спеше, потънал в забравата на пълното доверие; малката розова уста бе полуотворена, дъхът му беше топъл и влажен по гърдите ми.

Джейми се върна вмирисан на дим и уиски и седна на дънера зад мен. Прегърна ме през раменете и аз се наведох назад, наслаждавайки се на присъствието му. От другата страна на огъня Бриана и Роджър разговаряха, свели глави един към друг. Лицата им сияеха на светлината.

— Нали не мислиш, че ще му сменят отново името? — каза Джейми, като ги гледаше смръщен.

— Не мисля — казах аз. — Но свещениците правят и други неща освен кръщенета, нали знаеш.

— О, тъй ли?

— Отдавна мина трети септември — казах аз и наклоних глава назад, за да го погледна. — Ти нали ѝ каза, че трябва да е решила дотогава.

— Така е. — Килната луна се носеше ниско в небето и ръсеше мека светлина по лицето му. Той се наведе напред и целуна челото ми.

После посегна надолу и хвана свободната ми ръка.

— А ти ще избереш ли? — попита тихо. Отвори ръка и видях блясъка на злато. — Искаш ли си я обратно?

Застинах, взирах се в лицето му, търсех някакво съмнение. Не видях такова, но видях нещо друго — очакване и дълбоко любопитство.

— Това беше преди много време — казах тихо.

— Аз съм ревнив мъж, но не съм отмъстителен — каза той. — Бих те отнел от него, сасенак… но не бих ти го отнел.

Той замълча за миг, огънят сияеше меко по пръстена в ръката му.

— Това е бил твоят живот, нали?

И попита отново:

— Искаш ли си го обратно?

Вдигнах ръка в отговор и той плъзна златната халка на пръста ми, металът беше стоплен от тялото му.

От Ф. за К. с обич. Завинаги.

— Какво каза? — попитах. Беше прошепнал нещо на келтски над мен, но твърде тихо, за да го чуя.

— Казах „Почивай в мир“ — отвърна той. — Не говорех на теб, сасенак.

От другата страна на огъня просветна нещо червено. Погледнах точно навреме, за да видя как Роджър вдига ръката на Бриана към устните си; рубинът на Джейми сияеше, уловил светлината на луната и огъня.

— Виждам, че и тя избра — каза тихо Джейми.

Бриана се усмихна на Роджър и се наведе да го целуне. После се изправи, изтупа пясъка от полите си и взе една главня от огъня. Обърна се, подаде му я и каза така силно, че всички около огъня да я чуят.

— Върви долу — рече тя — и кажи на всички, че Макензи са тук.

1

Красиво момче (шотл.). — Б.пр.

2

Копеле (фр.). — Б.пр.

3

Наздраве (фр.). — Б.пр.

4

Христовата светлина. И почивай в мир, приятелю (лат.). — Б.пр.

5

По дяволите! Боже, помогни ни! (шотл.). — Б.пр.

6

Света Дево! (лат.). — Б.пр.

7

Спри, прасе такова! (фр.). — Б.пр.

8

Хемороиди (диал.). — Б.ред.

9

Шотландски празник, с който се изпраща старата година и се посреща новата. — Б.пр.

10

Как си? (шотл.). — Б.пр.

11

Сине на сестра ми, племеннико (шотл.). — Б.пр.

12

Добър вечер, господа, говорите ли френски? (фр.). — Б.пр.

13

Хенри Уадсуорт Лонгфелоу (1807-1882) — американски поет. — Б.пр.

14

Готова съм, мосю Фрезелие (фр.). — Б.пр.

15

Мадам Фрезелие, на вашите услуги (фр.). — Б.пр.

16

Кестенявата ми (шотл.). — Б.пр.

17

„Аз също. Весела Коледа.“ (фр.). — Б.пр.

18

Добър ден, господа, госпожо (фр.). — Б.пр.

19

Аз съм негова жена. Казвам се Габриел (фр.). — Б.пр.

20

Скуанто е пленен от белите индианец, който след освобождаването си помага на заселниците и ги учи как да оцеляват в Новия свят. — Б.пр.

21

Баба е… (фр.). — Б.ред.

22

Не е лекар (фр.). — Б.ред.

23

И не е вещица, магьосник. Тя е… (фр.). — Б.ред.

24

Не е ли красива? (нем.). — Б.пр.

25

„Хамлет“, У. Шекспир, действие 5, сцена 1, превод Валери Петров. — Б.пр.

26

Превод Цветан Стоянов. — Б.пр.

27

Как си? (фр.). — Б.пр.

28

Какво става? Какво казахте? (нем.). — Б.пр.

29

Петна, подобни на тези? (нем.). — Б.пр.

30

Може би трябва да отидете? (нем.). — Б.пр.

31

Нейният племенник е болен. Вие имали ли сте тази болест? (нем.). — Б.пр.

32

Бъди благословена (нем.). — Б.пр.

33

Как сте? (нем.). — Б.пр.

34

Моето момиче, моето дете (нем.). — Б.пр.

35

Господи! Той е болен (нем.). — Б.пр.

36

Слава богу! (нем.). — Б.пр.

37

Много (фр.). — Б.пр.

38

Приятен път (фр.). — Б.пр.

39

Атаме — ритуален кинжал. — Бел. Dave

40

Матей 6:34. — Б.пр.

41

Откъс от „Езерният остров Инисфри“ на Уилям Бътлър Йейтс, превод Цветан Стоянов. — Б.пр.

42

Левит 18-7. — Б.пр.

43

В средновековните вярвания сукуб или сукубус е женски демон, който се съвкупява с мъже. — Б.ред.

44

Никак (фр.). — Б.пр.

45

Аз съм магьосница. Това е лекарство (фр.). — Б.пр.

46

Ticket back, „билет за връщане“ (англ.). — Б.пр.

47

Матей 6:34. — Б.пр.

48

Иън поздравява чичо Джеймс (лат.). — Б.пр.

Content

Диана Габалдон
Зовът на барабана
Друговремец — #4

Благодарности

Пролог

Първа част Прекрасният нов свят

1. Обесване в рая

2. В която срещаме призрак

Втора част Минало несъвършено

3. Котката на свещеника

4. Тътен от миналото

5. Двеста години след вчерашния ден

Трета част Пирати

6. Срещам се с херния

7. Грандиозни, но много опасни планове

8. Достоен човек

9. Две трети призрак

Четвърта част Ривър Рън

10. Джокаста

11. Законът за кръвопролитието

12. Завръщането на Джон Куинси Майърс

13. Изпитание на съвестта

Пета част Вечни ягодови полета

14. Бягство от неминуема ярост

15. Благородни диваци

16. Първият закон на термодинамиката

Шеста част Je t’aime

17. Ваканционен дом

18. Неприлична похот

Седма част В планината

19. Благословия за огнище

20. Белият гарван

21. Нощ в снежна планина

22. Искра от древен огън

23. Черепът

24. Писане на писмо; великото изкуство на любовта

25. Появява се змия

26. Зараза и мор

27. Риболов на пъстърва в Америка

28. Напрегнат разговор

29. Костници

Осма част Beaucoup

30. Изчезване

31. Завръщане в Инвърнес

32. Гримоар

33. Празник на лятното слънцестоене

34. Лалиброх

35. Bon voyage

36. Не можеш да се върнеш у дома

37. Глориана

38. За онези, които са в морето

39. Хазарт

Девета част Страст

40. Загубена девственост

41. Краят на пътуването

Десета част Сложни отношения

42. Лунна светлина

43. Уиски

44. Тристранен разговор

45. Равен шанс

46. Идва непознат

47. Бащина песен

48. В яслата

49. Избор

50. Всичко се разкрива

Единадесета част Pas du Tout

51. Предателство

52. Изоставяне

53. Вина

54. Пленничество I

55. Пленничество II

56. Изповедта на плътта

57. Разбитата усмивка

58. Лорд Джон се завръща

59. Изнудване

60. Изпитание с огън

61. В служба на свещеник

62. Три трети призрак

Дванадесета част Je T’Aime

63. Прошка

64. Краят на деветия месец

65. Завръщане на Фрейзърс Ридж

66. Дете от моята кръв

67. Жребий

68. Семейно блаженство

69. Джеремая

70. Съборът

71. Кръгът се затваря

1