Катрин Панкол

Бавният валс на костенурките

Жълтите очи на крокодилите #2

На Роман

Ужасно е да се живее във време, в което чувството се възприема като сантименталност. Дано някой ден импулсивността да бъде призната за най-велико чувство и да се отхвърли превъзходството на интелекта.

Ромен Гари

Първа част

— Имам колет — каза Жозефин Кортес на гишето в пощенския клон на улица „Лоншан“ в шестнайсети парижки район.

— Франция или чужбина?

— Не зная.

— Името?

— Жозефин Кортес… — Тя произнесе буква по буква: — к-о-р-т-е-с.

— Носите ли известието?

Жозефин й подаде жълтото съобщение с отбелязано „Получаване колет“.

— Някакъв документ за самоличност? — вяло попита служителката, изрусена особа с мръчкав тен, зареяла поглед в празното пространство.

Жозефин извади личната си карта и я бутна към пощаджийката, която се бе заприказвала с колежка за някаква нова диета с червено зеле и черна ряпа. Тя взе картата и без да си дава много зор, си смъкна задника от високия стол и заразтрива с ръка кръста си.

Пое вяло по коридора и потъна някъде. Стрелката на минутите припкаше по белия циферблат на часовника. Жозефин хвърли с неудобство поглед към заформящата се опашка зад гърба й.

Не съм виновна аз, че са забутали колета и не могат да го открият, сякаш се оправдаваше тя, свила глава в раменете. Не съм виновна аз, че първо са го изпратили в Курбвоа, а едва по-късно са го доставили тук. И аз се чудя кой ли ми го изпраща. Дали не е Шърли от Англия? Но тя има новия ми адрес. Няма да се изненадам, ако в пакета има от прочутия чай, който си купува от „Фортнъм & Мейсън“, пудинг и дебели вълнени чорапи, за да ми топлят краката, докато работя. Шърли непрекъснато повтаря, че няма любов, а има само жестове на любов. Любов без жестове, добавя тя, е като море без сол, охлюви без майонеза, момина сълза без аромат. Шърли й липсваше. Двамата със сина й Гари бяха заминали да живеят в Лондон.

Чиновничката се върна, носеше пакет с размерите на кутия за обувки.

— Колекционирате ли марки? — попита тя Жозефин и се покатери на високия си стол, който изскърца жално под тежестта й.

— Не…

— Аз пък колекционирам. И мога да ви кажа, че тези са прекрасни!

Тя ги доразгледа с премигване, след което бутна пакета към Жозефин, която разчете името и стария си адрес в Курбвоа върху кафявата опаковъчна хартия. Грубият канап, с който беше овързан, се бе разнищил от двата края на мръсни масури от дългите митарства по рафтовете на пощенските клонове.

— Не можах да ви открия, защото сте се преместили. Колетът е отдалеч. От Кения. Доста дълъг път е пропътувал! То и вие впрочем…

Тя изрече последните думи със сарказъм и Жозефин се изчерви. Смотолеви някакво едва доловимо оправдание. Беше се преместила не защото не харесваше своето предградие, напротив! Тя харесваше стария квартал в Курбвоа, апартамента, балкона с ръждясалия парапет, с една дума, никак не харесваше новото си жилище, чувстваше се чужда, не на място. Не, беше се преместила, защото по-голямата й дъщеря Ортанс се изприщваше от живота в предградията. А когато Ортанс си наумеше нещо, човек нямаше никакъв избор, освен да го изпълни, иначе тя го унищожаваше с презрението си. С парите от романа си „Смирената кралица“ и със солиден заем от банката Жозефин купи чудесен апартамент в един от изисканите квартали. На авеню „Рафаел“ близо до Порт дьо ла Мюет, в края на улица „Паси“ с нейните луксозни бутици, непосредствено до Булонския лес. Хем живеете в града, хем сте сред природата, беше натъртил с гордост агентът по недвижимите имоти. Ортанс се хвърли на врата на Жозефин, „благодаря, мамо, ти ме връщаш към живота, сега вече ще съм истинска парижанка!“.

— Ако зависеше от мен, щях да си остана в Курбвоа — измънка смутено Жозефин и усети как ушите й пламнаха.

Ново двайсет, преди не се изчервявах за най-малката дреболия. Преди си бях на мястото дори и когато не бях в най-добрата си форма, там винаги си бях на мястото.

— Така… А марките? Ще си ги вземете ли?

— Опасявам се да не повредя опаковката, ако я срежа…

— Не се притеснявайте, няма значение!

— Ще ви ги донеса, ако толкова ви харесват…

— Нали ви казвам, няма нужда! Казах го просто така, защото ми се сториха много красиви за момента… както и да е!

Погледът й се насочи към следващия на опашката и тя безцеремонно игнорира Жозефин, заета да прибира личната си карта в чантата и да освободи мястото си на опашката.

Жозефин Кортес беше срамежлива, за разлика от майка си и сестра си, които умееха да налагат подчинение и да печелят обич само с поглед и усмивка. Тя се държеше по начин, който я обезличаваше, свиваше се, сякаш се извиняваше, че съществува, изчервяваше се и мънкаше. За кратко повярва, че успехът ще й вдъхне самоувереност. Мина повече от година, откакто излезе на бял свят романът й „Смирената кралица“ и продължаваше да държи първо място в продажбите. Парите не й донесоха никакво самочувствие. Тя дори започна да ги ненавижда. Промениха живота й, взаимоотношенията с околните. Единственото, което остана непроменено, е отношението ми към мен самата, въздъхна тя, търсейки с поглед някое кафене, за да седне и да отвори тайнствения колет.

Сигурно има начин да превъзмогна мисълта за тези купища пари. Поне премахват тревогите за невеселото утре, но след като ги имаш, започват да те тормозят всякакви неприятни мисли. Къде да ги вложиш? С каква лихва? Кой да се нагърби да ги управлява? Със сигурност не аз, възропта Жозефин, която се движеше по пешеходната пътека и избегна на косъм някакъв мотор. Беше помолила банковия си съветник г-н Фожрон да ги внесе по сметката й и всеки месец да й отпуска сума, която смяташе, че ще й стигне, за да живее, да си плаща данъците, за нова кола, за обучението и издръжката на Ортанс в Лондон. Ортанс знаеше как да намества парите. На нея нямаше да й се завива свят от цифрите в банковите извлечения. Жозефин се примири: на седемнайсет години и половина дъщеря й се справяше по-добре, отколкото тя на четирийсет и три.

Беше краят на ноември и здрачът се спускаше над града. Духаше силен вятър, оголваше дърветата от последните листа, оцветени в ръждивокафяво, те се рееха в бавен танц, преди да докоснат земята. Минувачите вървяха, привели ниско глави, за да не ги удря вятърът в лицата. Жозефин вдигна яката на палтото си и хвърли поглед на часовника си. В седем имаше среща с Лука в бирарията „Льо Кок“ на площад „Трокадеро“.

Погледна пакета. Нямаше име на подател. Дали не е Милен? Или господин Уей?

Тя пое нагоре по авеню „Поанкаре“, стигна до площад „Трокадеро“ и влезе в бирарията. Имаше на разположение цял час до идването на Лука. Откакто се премести, те свикнаха да се срещат в тази бирария. Такова беше желанието на Жозефин. Своеобразен начин да спечели благоразположението на новия си квартал. Тя беше човек на навика. „Според мен кварталът е прекалено буржоазен или място за разходка на туристите — обясняваше Лука с приглушен глас, — липсва му душа, но като сте го избрали…“ По очите се разбира дали хората са щастливи, или са тъжни. Погледът не лъже и не се преструва. Погледът на Лука беше тъжен. Дори когато се усмихваше.

Тя бутна стъклената врата и потърси свободна маса. Откри една и седна. Никой не я гледаше и тя въздъхна с облекчение. Дали не беше станала вече истинска парижанка? Докосна с ръка бадемовозелената вълнена шапка, която си купи миналата седмица, понечи да я махне, но се отказа. Ако я свалеше, щеше да се разроши, а нямаше да се осмели да се реши пред чуждите хора. Не е прието да се решиш на публично място. Един от принципите на майка й. Усмихна се. Въпреки че беше престанала да се вижда с нея, продължаваше да я усеща в себе си. Обемната плетена шапка приличаше на три наредени една върху друга гуми и завършваше с широка ивица едро рипсено кадифе, обрамчена с тънка лентичка като класическите барети. Забеляза я на витрината на един магазин на улица „Фран Буржоа“ в квартал Маре. Влезе, попита за цената и помоли да я пробва. Шапката й придаваше закачлив вид на отракана жена с вирнато носле. Кафявите й очи блестяха със златисти нюанси, моделът на шапката правеше закръглените й бузи да изглеждат по-слаби, олекотяваше целия й силует. Шапката й помагаше да си създаде индивидуалност. Предния ден отиде при госпожа Бертие, класната на Зое, да поговорят за обучението на по-малката й дъщеря, за новото училище, за способността й да се адаптира. В края на разговора госпожа Бертие си облече палтото и сложи на главата си същата бадемовозелена тумбеста плетена шапка.

— И аз имам такава — каза Жозефин. — Не я нося, защото не се престраших.

— Правите грешка, носете си я! Поне много топли и е съвсем различна от всичко, което се носи сега. Забелязва се отдалече!

— От магазина на улица „Фран Буржоа“ ли я купихте?

— Да, от едно съвсем малко магазинче.

— И аз. Какво съвпадение!

Това, че двете имаха еднакви шапки, ги сближи повече, отколкото дългият разговор за Зое. Заедно излязоха от училището и увлечени в приказки, поеха в обща посока.

— Идвате от Курбвоа, ми каза Зое.

— Живях там почти петнайсет години. Много ми харесваше въпреки проблемите…

— Тук проблемите не идват от децата, а от родителите!

Жозефин я погледна учудена.

— Всички без изключение са убедени, че са създали гении, и ни упрекват, че не откриваме у децата им бъдещ Питагор или Шатобриан. Обременяват ги с частни уроци, уроци по пиано, тенис, децата прекарват ваканциите в чужбина в богаташки колежи и после изтощени дремят в час или се отнасят с нас като с прислуга…

— Наистина ли?

— Когато се опитвате да припомните на родителите, че са все още деца, те ви поглеждат пренебрежително и ви заявяват, че другите ако ще да са, но за техните и дума не може да става! Моцарт бил на седем, когато сътворил „Малка нощна музика“[1] — между нас казано, доста досадна, — и техните дечица са до едно малки моцартчета! Вчера например се спречкахме с един татко, банкер с купища дипломи и отличия, който се оплака, че средният успех на сина му бил едва четири. Какъв ужас! Той е от групата на Зое… Отговорих му, че не е никак зле, а той ме изгледа така, сякаш го бях напсувала. Неговият син! Плът от плътта му! Някаква си четворка! Готов беше да ме изпепели. Да ви кажа, в наше време е опасно да си учител и не се страхувам толкова от учениците, колкото от родителите! — тя избухна в смях и здраво притисна с ръка шапката си, за да не я отнесе вятърът.

Двете се разделиха пред кооперацията на Жозефин.

— Живея малко по-нататък — каза госпожа Бертие и посочи една от улиците вляво. — Ще се грижа за Зое, обещавам ви! — след няколко крачки се обърна: — И утре да си сложите шапката! Така ще се разпознаваме дори отдалече. Подобна шапка не остава незабелязана!

Със сигурност, помисли си Жозефин: същинска кобра, която се надига от кошницата в очакване да чуе звуците на флейтата и да се заизвива. Тя се засмя, показвайки с жест, че обещава още утре да се натъкми със странната шапка. Хем ще види дали Лука я харесва.

Въпреки че се срещаха редовно от една година, продължаваха да си говорят на „вие“. Преди два месеца, в началото на новата учебна година, направиха опит да минат на „ти“, но се оказа, че са пропуснали момента. Все едно вкараха двама непознати помежду си. Двама души, които не се познават, а си говорят на „ти“. Затова се върнаха на предишния си начин на общуване, твърде странен, но пък им допадаше. И начинът на живот — всеки в своето жилище, педантична независимост — също им допадаше. Лука пишеше изследване, поръчано от университетско издателство: история на сълзите от средновековието до наши дни. Прекарваше повечето време по библиотеките. На трийсет и девет години продължаваше студентския си живот, обитаваше гарсониера в Аниер и в хладилника му се мъдреше само бутилка кола и някакъв пастет. Нямаше кола, нито телевизор и независимо от времето ходеше с дъфела, който му беше като втори дом. В дълбоките си джобове пъхаше всичко, от което се нуждаеше за деня. Имаше брат близнак Виторио, който го тормозеше. За Жозефин беше достатъчно да забележи бръчката между очите му, за да отгатне дали новините са добри, или лоши. Когато бръчката беше дълбока, това предвещаваше буря. Тогава не го разпитваше. Напоследък Лука беше мрачен и не проронваше ни дума. Вземаше ръката й, пъхаше я в джоба на дъфела при химикалките, ключовете, бележниците, бонбоните за гърло, билетите за метрото, телефона, пакета с хартиени кърпички, стария портфейл от червена кожа. Тя се научи да разпознава всеки предмет опипом. Успяваше дори да отгатне от кой вид са бонбоните за гърло. Виждаха се вечер, когато Зое отиваше да спи у приятелка, или в края на седмицата, когато ходеше на гости при братовчед си Александър в Лондон.

Всеки втори петък от месеца Жозефин закарваше Зое на Северната гара. Филип и синът му Александър я посрещаха на Сейнт Панкрас. Филип беше подарил на Зое абонамент за високоскоростния влак Евростар и тя бързаше към стаята, която чичо й беше подредил в апартамента си в Нотинг Хил.

— Значи имаш собствена стая там? — беше възкликнала Жозефин.

— Имам си даже и гардероб с дрехи, за да не разнасям куфари напред-назад! Помислил е за всичко, Филип е чичо мечта!

За Жозефин тези прояви на внимание бяха доказателство за деликатността и щедростта на зет й. Всеки път, щом изникнеше някакъв проблем или се колебаеше как да постъпи, тя звънеше на Филип.

Той неизменно отговаряше: на линия съм, Жо, нали си наясно, че можеш да искаш от мен каквото пожелаеш. В ушите й звучеше доброжелателството му и тя се успокояваше на мига. Имаше желание да се потопи в топлия му глас, в нежността, която долавяше при леката промяна в интонацията, след като кажеше в слушалката: „Ало, Филип, аз съм, Жо“, но червената лампичка в ума й мигваше: „Внимание! Той е мъжът на сестра ти! Стой настрана, Жозефин!“.

Антоан, нейният съпруг и баща на двете й дъщери, беше мъртъв от шест месеца. Умря в Кения, където управляваше развъдник за крокодили, собственост на китайския бизнесмен господин Уей, на когото бе станал съдружник. Работите му не вървяха, той беше започнал да пие, беше завързал странен диалог с огромните влечуги, които най-нагло отказваха да се възпроизвеждат и разкъсваха телените заграждения и гледачите. Той прекарваше нощите си, опитвайки се да разгадае посланията на жълтите очи на крокодилите. Опитваше се да завърже разговор, да се сприятели с тях. Една нощ влязъл във водата и жизненият му път приключил в зъбите на крокодил. Милен й бе разказала за трагичната кончина на Антоан. Милен, любовницата на Антоан, жената, която бе избрал да е с него в кенийското му приключение. Жената, заради която я бе напуснал. Не! Той не ме напусна заради нея, напусна ме, защото повече не можеше да кисне без работа, да се размотава по цял ден, да чака на моята заплата. Милен беше само претекст. Патерица, на която да се опре, за да продължи живота си.

Жозефин не знаеше откъде да намери сили да съобщи на Зое, че татко й бе мъртъв. Обясни, че е заминал за някаква отдалечена ферма за крокодили в джунглата, без да си вземе мобилния телефон, но скоро щял да им се обади. Зое кимаше и отвръщаше: „Значи само ти ми остана, мамо, не трябва да ти се случва нищо лошо“, и чукаше на дърво. „Не, нищо лошо няма да ми се случи, аз съм непобедима като Алиенор Аквитанска, която доживяла до седемдесет и осем години, изпълнена със сила и без да роптае!“ Зое се замисляше за миг, но отново подхващаше темата, водена от практичния си ум: „Ами ако ти се случи нещо, мамо, аз какво ще правя? Самичка няма да мога да открия татко!“. Жозефин се бе замисляла дали да не й изпраща пощенски картички с подпис „татко“, но се отвращаваше от мисълта да се превърне в измамница. Все някой ден трябваше да й разкрие истината. Удобният момент така и не идваше. Всъщност имаше ли удобен момент да съобщи на тринайсетгодишно момиче, че баща му е бил изяден от крокодил? Ортанс бе разбрала. Плака, нападаше Жозефин, докато най-после стигна до извода, че всяко зло за добро, защото баща й страдаше твърде много от своя провал. Ортанс не беше по емоциите, за нея си беше загуба на време, на сили, проява на съмнителна съпричастност, която водеше до самосъжаление. Тя имаше една-единствена цел в живота: да успее; и никой, никой не беше в състояние да я отклони от нея. Естествено, обичаше баща си, но не можеше нищо да стори за него. Всеки е отговорен за съдбата си, той беше пропуснал своя шанс и плати с живота си.

Дори да изплаче реки от сълзи, нямаше да го върне.

Това се случи през юни.

На Жозефин й се струваше, че е било преди цяла вечност.

С гимназиалната си диплома с оценка „много добър“ в джоба Ортанс замина да следва в Англия. Случваше се заедно със Зое да гостува на Филип някоя събота, но обикновено влетяваше като вихър, целуваше малката си сестричка и в следващия миг вече я нямаше. Беше се записала в „Сейнт Мартинс Колидж“ в Лондон и работеше неуморно. „Най-доброто дизайнерско училище на света — уверяваше тя майка си. — Зная, скъпо е, но вече можем да си го позволим, нали? Няма да съжаляваш за вложените пари. Ще стана световноизвестен моден дизайнер.“ Ортанс не се съмняваше в това. Както впрочем и Жозефин. Тя винаги бе вярвала в първородната си дъщеря.

Колко събития за по-малко от година! За няколко месеца животът ми се преобърна. Бях сама, съпругът ми ме беше напуснал, банката ме тормозеше заради натрупани дългове, току-що бях написала роман, поръчан от сестра ми, за да блесне името на скъпата ми Ирис Дюпен в светските кръгове.

А сега…

Сега авторските права на моя роман са купени от Скорсезе и името на Никол Кидман се спряга за ролята на Флорин, главната героиня. Вече губя сметка на преводите на чужди езици и току-що получих договор за китайско издание.

Сега Филип живее с Александър в Лондон, Ирис лекува депресията си със сън в клиника близо до Париж.

Сега търся сюжет за втори роман, понеже издателят ме убеди да продължа да пиша. Търся, търся, но без резултат.

— Сега съм вдовица. Смъртта на Антоан бе установена от местното полицейско управление, регистрирана във френското посолство в Найроби и в Министерството на външните работи на Франция. По документи сега се водя Жозефин Плисоние, вдовица на Антоан Кортес. Вече мога да мисля за Антоан и за ужасния му край, без да избухвам в сълзи.

И продължавам живота си: чакам Лука, за да отидем на кино. Той е купил „Парископ“ с програмата на кината и заедно ще изберем някой филм. Изборът е винаги негов, но Лука го прави така, сякаш аз съм му предоставила инициативата. Ще сложа глава на рамото му, ще пъхна ръка в джоба на палтото му и ще кажа: „Изборът е ваш“. Той ще отговори: „Добре, аз ще избера, но после да не се сърдите!“.

Тя не роптаеше никога. Винаги се учудваше, че нейната компания му е приятна. Когато преспиваше при него, когато го чувстваше до себе си, спокойно заспал, затваряше очи и оставаше да лежи дълго време, сетне ги отваряше и откриваше, сякаш винаги й беше за първи път, строгата мебелировка в гарсониерата, бялата светлина, която се процеждаше през щорите, купищата книги по пода. Отгоре на всеки куп небрежна ръка беше оставила чиния, капак на тенджера, вестник, готов да падне всеки момент. Жилище на стар ерген. Харесваше й да се мисли за стопанка на дома. Тук е неговият дом, аз спя в неговото легло. Тя се притискаше към Лука, крадешком целуваше ръката му, която я беше прегърнала, суха като почерняла лозова пръчка. Имам любовник. Аз, Жозефин Плисоние, вдовицата на Антоан Кортес, имам любовник. Ушите й пламнаха и тя скришом огледа кафенето да провери дали някой я наблюдава. Дано да хареса шапката ми! Ако сбърчи нос, ще я сплескам и ще я префасонирам на барета. Или ще я натъпча в джоба си и няма да я сложа никога повече.

После пак погледна колета. Развърза грубия канап и отново прочете адреса: госпожа Жозефин Кортес. Не бяха успели да се разведат. Човек не се жени само за хубавите неща, жени се и за грешките, и за слабостите, и за лъжите, и за подлите измъквания. Вече не беше влюбена в Антоан, но той си оставаше неин съпруг, бащата на Ортанс и Зое.

Отгъна деликатно хартията, погледна отново марките — дали да ги занесе на пощенската служителка? — повдигна капака на кутията. Най-отгоре видя писмо.

Госпожо,

Ето какво открихме от съпруга ви Антоан Кортес след нелепия инцидент, който му коства живота. Приемете нашите съболезнования и знайте, че ще запазим топъл спомен за нашия приятел и колега, винаги готов да услужи и да почерпи по едно питие. Животът няма да е същият без него и столът му на бара ще остане празен в знак на нашата вярност.

Приятелите и колегите от „Крокодил Кафе“ в Момбаса

Следваха нечетливите подписи на всички бивши познати на Антоан. Дори да успееше да ги разчете, нямаше да й бъде от особена полза, бездруго не познаваше никого от тях.

Жозефин сгъна писмото и разгърна вестника, в който бяха увили вещите на Антоан. Извади красив часовник за гмуркане с голям черен циферблат, украсен с римски и арабски цифри, една маратонка 39-и номер — той страдаше, че има малки крака, — медальон от кръщенето му, ангелче в профил, подпряло брадичка на ръката си; на гърба бяха гравирани името и рождената му дата, 26 май 1963. И накрая залепен с тиксо върху парче пожълтял картон дълъг кичур светлокестенява коса с надраскано на ръка пояснение: „коса на Антоан Кортес, френски бизнесмен“. Именно този кичур коса развълнува дълбоко Жозефин. Контрастът между фината копринена коса и вида, който се стремеше да си придаде Антоан. Той не харесваше името си, предпочиташе да го наричат Тонио. Тонио Кортес. Докарваше го на външност. Външност на самохвалко, на ловец на хищници, на мъж, който не се страхува от нищо, а в действителност непрекъснато го глождеше страх, че ще се провали, че няма да е на висота.

Пръстите й докоснаха кичура. Клети ми Антоан, ти не беше за този свят, ти беше за по-деликатен и лежерен свят, оперетен декор, в който съвсем безнаказано да надуваш перки, свят, в който хвалбите ти биха могли да уплашат крокодилите. А те са те хапнали на един залък. Не само влечугите в блатата. Всички крокодили от живота, раззинали паст, за да ни погълнат. Светът гъмжи от тези гадни животни.

Това бе единственото останало от Антоан Кортес: картонена кутия, която се побираше на коленете й. Всъщност тя го беше дундуркала на коленете си. Беше подхранвала у мъжа си илюзията, че той е шефът, а винаги тя беше поемала отговорностите.

— За вас, госпожо, какво да бъде?

Изправен до нея, сервитьорът чакаше.

— Една кола лайт, ако обичате.

Мъжът се отдалечи с пружинираща походка. За нея беше наложително да спортува. Започваше да трупа килограми. Избра този апартамент именно да може да тича по алеите на Булонския лес. Тя изправи гръб и си глътна корема, обещавайки пред себе си да издържи възможно най-дълго време в тази поза, за да стегне мускулите си.

По тротоара минувачите се движеха бавно и безцелно. Някои се разминаваха с блъскане. Не се извиняваха. Двойка млади вървяха прегърнати. Младежът с ръка на рамото на девойката, а тя стискаше книги до гърдите си. Той й шепнеше нещо на ухото, а тя го слушаше внимателно.

Какъв да е сюжетът на следващия ми роман? Дали да се развива в наши дни, или да го оставя в скъпия ми XII век? Него поне го познавам. Познавам духа на онази епоха, любовните правила, обществения живот. Какво зная за днешния живот? Не много. В момента се уча. На взаимоотношенията между хората, на отношението към парите, уча всичко от а до я. Ортанс знае повече от мен. Зое е още дете, нищо че се променя пред очите ми и копнее да прилича на сестра си. Когато бях дете, и аз гледах да подражавам на сестра си.

Боготворях Ирис. Тя беше моят наставник, тя формираше мисленето ми. Днес се рее в мрака на болничната стая. Големите й сини очи гледат кухо и празно. Едва-едва ме поглежда с едно око, а другото ме избягва с отегчение. Почти не чува какво й говоря. Веднъж, когато я насърчих да направи малко усилие да бъде по-любезна към персонала, след като всички са толкова внимателни с нея, тя отвърна: „Как може да искаш от мен да се науча да съжителствам с околните, след като не мога да живея със себе си?“ — и ръката й безсилно се отпусна върху завивката.

Филип й ходеше на посещения. Плащаше на лекарите, плащаше престоя в клиниката, наема на апартамента им в Париж, заплатата на Кармен. Всеки ден Кармен, търпелива и вярна бавачка, правеше букети за Ирис, носеше й ги след час и половина пътуване с градския транспорт и две прекачвания. Силният мирис на цветята уморяваше Ирис и те вехнеха в коридора пред вратата й. Кармен купуваше дребни чаени сладки от луксозна сладкарница, разстилаше розовия кашмирен шал на бялото легло, оставяше до ръката на Ирис книга, пръскаше лек парфюм да освежи въздуха и сядаше да чака тя да се събуди. Ирис спеше. Кармен си тръгваше на пръсти към шест привечер. На другия ден отново се появяваше, понесла нови дарове. Жозефин страдаше заради безмълвната преданост на Кармен.

— Покажи й със знак, че знаеш, че е тук, кажи й няколко думи… Тя идва всеки ден, а ти дори не я удостояваш с поглед. Не си много любезна.

— Не съм длъжна да съм любезна, Жозефин, аз съм болна. А и нейната любов ме уморява. Остави ме на мира!

Когато изпаднеше в мрачно настроение, леко живваше и страните й порозовяваха, понякога проявяваше голяма злоба. Последния път, когато Жозефин я посети, отначало говореше сдържано и овладяно, но много скоро повиши тон.

— Имах една-единствена дарба — заяви Ирис, докато се оглеждаше в малкото огледало, което държеше винаги на нощното шкафче, — бях красива. Много красива. А сега дори и това започва да ми се изплъзва! Забеляза ли тази бръчка тук? Снощи я нямаше. Утре ще имам още една, после още една и още една… — тя рязко го остави и огледалото изтрака на лъскавия плот, приглади черната си коса, подстригана на черта. Тази прическа я подмладяваше с десет години. — На четирийсет и седем години съм и се провалих изцяло. Като жена, като майка, направо с целия си живот… А ти искаш от мен да се събудя. Защо ми е? Предпочитам да спя.

— Ами Александър? — прошепна Жозефин, без много да вярва в този аргумент.

— Не се прави на по-глупава, отколкото си, Жо, много добре знаеш, че никога не съм била истинска майка за него. Бях нещо като привидение, като позната, дори не мога да употребя думата приятелка: отегчавах се в неговата компания, а подозирам, че и той също се отегчаваше с мен. Чувства те по-близка теб, своята леля, отколкото мен, майка си, така че…

Въпросът, който глождеше Жозефин и който тя не се осмеляваше да зададе, засягаше Филип. Не се ли страхуваш, че ще заживее с друга? Не се ли страхуваш, че ще останеш самичка? Щеше да е прекалено грубо.

— В такъв случай се опитай да бъдеш добър човек… — рече тя. — Никога не е късно да станеш свестен човек.

— Каква досадница си, Жозефин! Сякаш си погрешно попаднала в бардак монахиня, която се опитва да спаси изгубените души! Биеш толкова път, за да ме поучаваш. Следващия път си спести идването и си остани вкъщи. Била си се преместила? В хубав апартамент, в хубав квартал. Майка ми го съобщи. Впрочем умира от любопитство да ти дойде на гости, но отказва да направи първата крачка. — Устните й леко се разтегнаха в презрителна усмивка. Огромните сини очи, превзели цялото й лице, откакто я налегна болестта, потъмняха от завист и злоба. — Сега имаш пари. Много пари. Благодарение на мен. На мен дължиш успеха на книгата си, не го забравяй никога. Без мен нямаше да си намериш издател, нямаше да можеш да отговаряш на журналистите, да излезеш пред очите на всички, на живо, да се оставиш да ти отрежат косата, за да привлечеш вниманието върху себе си! Затова ми спести нравоученията и се възползвай от тези пари. Поне една от нас да се възползва!

— Несправедлива си, Ирис.

Тя изпъна рамене, ставаше все по-нападателна. Пред очите й беше паднал кичур коса и разваляше съвършената прическа. Насочила пръст към Жозефин, тя се провикна:

— Бяхме сключили договор! Аз ти давам всичките пари, ти оставяш на мен славата! Аз спазих уговорката. Ти не я спази! Ти искаше и двете: и парите, и славата!

— Много добре знаеш, че не е вярно. Аз нищо не исках, Ирис, нищичко. Не исках да пиша книга, не исках парите от книгата, исках само спокойно да отгледам Ортанс и Зое.

— Имаш наглостта да ми твърдиш, че не си изпратила малката чума Ортанс да ме издаде, така ли! „Леля ми не е написала книгата, майка ми я написа…“ Кажи ми го в очите! А! За теб беше добре дошло тя да разкрие всичко! Ти да стоиш настрана и преливаща от достойнство, да получиш всичко, уважение и пари, а мен буквално ме унищожи. Ти си виновна, Жозефин, да съм тук сега, в това легло, да се пържа на бавен огън, докато пукна, ти си виновна!

— Ирис… Моля те…

— Изглежда, не ти е достатъчно? Идваш да ми се подиграваш! Какво искаш още? Съпруга ми? Сина ми? Хайде, Жозефин, вземи ги, вземи ги!

— Не мислиш какво приказваш. Не е възможно. Толкова се обичахме двете, във всеки случай аз те обичах и още те обичам.

— Отвращаваш ме, Жо. Аз бях най-вярната ти съюзница. Винаги бях до теб, винаги плащах за теб, винаги се грижех за теб. Единственият път, когато те помолих да направиш нещо за мен, ти ме предаде. Ти си отмъсти! Опозори ме! Задаваш ли си въпроса защо съм затворена в тази клиника, натъпкана с приспивателни? Защото нямам избор! Ако изляза, всички ще ме сочат с пръст. Предпочитам да пукна тук. И тогава ще ти тежа на съвестта и ще видим как ще продължиш да живееш. Защото няма да те оставя на мира! Ще идвам нощно време да те дърпам за краката, малките ти топли ходила, преплетени в големите студени ходила на мъжа ми, към когото тихомълком се примъкваш. Нали не си въобразяваш, че съм в неведение? Нали не си мислиш, че не долавям как гласът му потреперва, когато заговори за теб? Не съм съвсем изкуфяла. Усещам, че е привлечен. Няма да ти позволя да мигнеш, няма да те оставя да надигнеш чашата шампанско, която той ще ти подава, и когато докосва с устни раменете ти, Жозефин, аз ще те хапя!

Измършавелите й ръце се показаха от ръкавите на пеньоара, стиснатата й челюст се вирна, изпънала кожата покрай устатата й, очите й горяха с неописуемата злоба на ревнива жена, която изпепелява съперницата си. От тази ревност, тази хищническа омраза Жозефин се вцепени. Тя прошепна, сякаш го осъзна едва сега:

— Ирис, ти ме ненавиждаш…

— Най-накрая го проумя! Най-накрая ще престанем да се преструваме, че сме две сестри, които се обичат! — закрещя, въртейки яростно глава. Внезапно понижи тон, вперила изгарящ поглед в очите на сестра си, и я отпрати със заповеднически жест. — Махай се!

— Ирис…

— Не искам да те виждам повече. Не си прави труда да идваш! Изчезвай! — натисна звънеца да извика сестрата и се отпусна на възглавницата, притиснала с две ръце ушите си, глуха за всякакви опити на Жозефин да поднови разговора и да се помирят.

Оттогава бяха минали три седмици.

Тя не разказа на никого. Нито на Лука, нито на Зое, нито на Ортанс, нито дори и на Шърли, която изобщо не харесваше Ирис. Жозефин не желаеше никой да осъжда сестра й, тъй като познаваше всичките й качества и недостатъци.

Сърди ми се, сърди ми се, че й отнех първото място, което й се полагаше по право. Не аз накарах Ортанс да разкрие всичко, не аз не спазих договора. Как да накарам Ирис да приеме истината? Тя беше прекалено наранена, за да я чуе. Обвиняваше Жозефин, че е опропастила живота й. По-лесно е да обвиняваш другите, отколкото да преосмисляш стореното. Ирис предложи на Жозефин да напише роман и да го издадат с нейното име на корицата, тя я подмами с идеята да вземе всички пари от книгата — тя беше в дъното на цялата интрига. Жозефин се остави да бъде манипулирана. Нямаше сили да се противопостави на сестра си. Не знаеше обаче къде свършваше слабостта и къде започваше подлостта. Слабостта и двуличието. Нима не се почувства щастлива, когато Ортанс заяви по телевизията, че истинският автор на „Смирената кралица“ е майка й, а не леля й? Вярно е, че страхотно се развълнувах, но то беше повече заради постъпката на Ортанс, която в нейния си стил ми доказа, че ме обича, че ме уважава, и ме обяви като писател. Дреме ми за романа. Дреме ми за парите. Дреме ми за успеха. Искам всичко да се върне постарому. Ирис пак да ме обича, да ходим на почивка двете, тя да е най-красивата, най-бляскавата, най-елегантната, искам в един глас да повтаряме: „Храс и Хрус схрускаха големия Хрис, който искаше да ги изхруска!“, както когато бяхме малки. Искам отново да стана онази Жозефин, пренебрегвана от всички. Чувствам се неудобно в новата си роля на прочула се авторка.

Точно в този момент забеляза отражението си в прозореца на кафенето.

Отначало не се позна.

Жозефин Кортес ли е тази жена?

Тази елегантна жена с красивото бежово манто с широки кадифени ревери в убито кафяво? Тази красива жена с черна лъскава коса, с фино очертани устни, със светнал, леко учуден поглед? Тя ли е? Щръкнала гордо на главата й, новата шапка предизвикателно показваше стила на новата Жозефин. Тя хвърли поглед към съвсем непознатата за нея жена. Приятно ми е да се запознаем. Колко сте красива! Изглеждате красива и свободна! Ужасно ми се иска да бъда като вас, искам да кажа, така красива и лъчезарна отвътре като отражението в прозореца. Наблюдавайки ви, изпитвам странното усещане, че имам двойник: вие и аз. А всъщност двете сме едно цяло.

Погледна колата пред себе си. Не я беше докоснала. Кубчетата лед се бяха разтопили, замъглявайки стените на чашата. Тя се поколеба дали да остави отпечатък от пръстите си по нея. Защо ли си поръчах кола? Мразя колата. Мразя мехурчетата, които гъделичкат носа ми отвътре като безброй червени мравки. Никога не зная какво да си поръчам, затова казвам „една кола“ като всички останали или „едно кафе“. Кола, кафе. Кола, кафе.

Тя вдигна очи към стенния часовник: седем и половина! Лука така и не дойде. Извади мобилния си телефон от чантата, набра неговия номер, попадна на телефонния секретар, който натъртено изговори „Джамбели“, разчленявайки сричките, и остави съобщение. Нямаше да се видят тази вечер.

Може би така е по-добре. Всеки път, щом си спомнеше скандала със сестра си, я обземаше отчаяние и силите я напускаха. Нямаше желание за нищо. Искаше й се да седне на тротоара и да наблюдава как минават покрай нея непознати, съвършено чужди хора. Задължително ли е да страдаш винаги когато обичаш някого? Това ли е откупът, който трябва да плати? Тя знаеше само да обича. Не знаеше как да накара другите да я обичат. Бяха две съвършено различни неща.

— Няма ли да си пиете колата, госпожо? — осведоми се сервитьорът, потупвайки се с подноса по бедрото. — Не е ли хубава? Да не би нещо да не й е наред? Да ви донеса ли друга?

Жозефин вяло се усмихна и поклати глава.

Реши, че повече няма смисъл да чака. Ще се прибере и ще вечерят двете със Зое. Преди да излезе, остави студена вечеря на масата в кухнята: бяло пилешко месо, салата от зелен боб, парче сирене с плодове и бележка: „На кино съм с Лука, ще се прибера към десет вечерта. Ще те целуна за лека нощ, обичам те, красавице моя, любов моя, мама“. Тя не обичаше да я оставя сама вечер, но Лука беше настоял да се срещнат. „Трябва да говоря с вас, Жозефин, много е важно.“ Жозефин сбърчи вежди. Точно това бяха думите му, тя беше забравила.

Звънна вкъщи. Предупреди Зое да я чака, ще вечерят заедно, и направи знак на сервитьора да й донесе сметката.

— Оставих я под чинийката, госпожо. Май не изглеждате никак добре!

Остави щедър бакшиш и излезе от кафенето.

— Ей, забравихте си пакета!

Тя се обърна и го видя да размахва колета на Антоан. Беше го оставила на стола. Ами ако наистина се окаже, че съм безсърдечен човек? Забравих останките от Антоан, предадох сестра си, изоставям дъщеря си, за да ходя на кино с любовника си, на какво ли още ще се окажа способна?

Тя пое пакета и го притисна до сърцето си под палтото.

— Само исках да ви кажа, че… много ме кефи капелата ви! — подхвърли сервитьорът.

Тя усети как ушите й пламнаха.

Жозефин се оглеждаше за такси, но напразно. Беше уцелила най-неподходящия час. По това време хората се прибираха у дома или излизаха на вечеря в ресторант, на кино или на театър. Реши да се прибере пеша. Валеше ситен леден дъжд. Тя продължи да прегръща с две ръце пакета, който носеше все така под палтото си. Какво ли ще правя с него? Не искам да го държа в апартамента. Ако Зое попадне на него… Ще го занеса в мазето.

Беше тъмно. Авеню „Пол Думер“ беше съвършено безлюдно. Тя вървеше с бърза крачка покрай стената на гробището. Стигна до бензиностанцията. Светеха само витрините на магазините. Тя четеше имената на улиците, които излизаха на авенюто, и се опитваше да ги запомни. Улица „Шльозинг“, улица „Петрарка“, улица „Шефер“, улица „Дьо ла Тур“… Бяха й казали, че Бриджит Бардо родила сина си в тази красива кооперация на ъгъла на „Дьо ла Тур“. Била изкарала цялата си бременност затворена вкъщи, с дръпнати пердета на прозорците: фотографите били накацали по клоните на околните дървета, дебнели от балконите. Съседните апартаменти били наети на безбожно скъпи цени. Била затворничка в собствения си дом. Ако случайно си покажела носа навън, някаква вещица я преследвала чак до асансьора, заплашвайки да й избоде очите с вилица, наричала я мръсница. Горката жена, помисли Жозефин, ако това е отплатата за славата, по-добре е човек да си остане анонимен. След скандала, който Ортанс предизвика по телевизията, журналисти правиха опити да влязат в контакт с Жозефин, да я снимат. Тя замина в Лондон при Шърли, а оттам двете избягаха чак на остров Мустик, в голямата бяла къща на Шърли. След като се върна, смени жилището и така успя да запази анонимността си. Знаеха я по име, но в пресата не се появи нито една нейна снимка. Понякога, когато казваше името си Жозефин Кортес, произнасяйки буква по буква, се случваше някой да вдигне поглед към лицето й и да благодари за хубавия роман. Получаваше единствено мили и трогателни прояви на признателност. Никой не беше я заплашвал с вилица в ръка.

Там, където свършваше авеню „Пол Думер“, започваше авеню „Емил Ожие“. Тя живееше малко по-нататък, в градините на Ранлаг. Някакъв мъж се упражняваше, ритмично се набираше на клон и се спускаше. Елегантен мъж с бял шлифер. Представляваше комична гледка, толкова шик, как се спуска и вдига на клона със силата на ръцете си. Не виждаше лицето му, той беше с гръб към нея.

Беше подходящо начало на роман. Някакъв мъж, вкопчен в клон на дърво. Нощта щеше да е непрогледна също като тази. Той щеше да носи белия си шлифер и след всяко усилие да брои набиранията и спусканията. Забързани към дома, жените щяха да се обръщат и да го проследяват с очи. Дали щеше да се обеси, или щеше да скочи върху някой минувач? Тласнат от отчаяние човек или убиец? Това щеше да е началото на разказа. Вярваше, че животът ще й дава идеи, ще й праща знаци, ще й набелязва подробности, които да й помагат да съчинява историите си. Така написа първата книга. Отворила широко очи за околния свят, наострила слух, непрекъснато заета да наблюдава, да дебне. Това е рецептата за вечна младост. Остаряваме, ако се затворим в себе си, ако отказваме да виждаме, да чуваме, да дишаме. Често животът и писането вървят ръка за ръка.

Тя стигна до средата на парка. Вечерта беше безлунна, беше тъмно като в рог. Почувства се изгубена във враждебна гора. Дъждът размиваше светлините от стоповете на колите, неясни проблясъци, които придаваха странен вид на нощния парк. Разлюлян от вятъра клон стресна Жозефин, докосвайки я леко по ръката. Сърцето й задумка. Тя сви рамене и ускори крачка. Нищо не може да се случи в тези квартали. Всички са се прибрали, похапват вкусна зеленчукова супа или семейно гледат телевизия. Децата са изкъпани, облекли са пижами и режат месото, а родителите си разказват как е минал денят. Няма никакви луди, които да се размотават насам-натам, размахали нож. Наложи си да мисли за друго.

Странно, че Лука не я предупреди. Сигурно нещо се беше случило с брат му. Нещо сериозно, за да забрави за срещата им. „Трябва да говоря с вас, Жозефин, много е важно.“ В този момент вероятно се намираше в някое полицейско управление и се мъчеше да оправи кашата, която пак е забъркал Виторио. Обикновено зарязваше всичко и се втурваше при него. Виторио не желаеше да се среща с нея, не ми харесва тази жена, тя те е обсебила, на всичко отгоре е толкова смотана. Ревнува, заяви Лука развеселен. Не ме ли защитихте, когато каза, че съм смотана? Той се усмихна и отвърна, че бил свикнал, брат ми иска да престана да се занимавам с него, преди не беше такъв, станал е още по-уязвим, още по-раздразнителен, затова не ми се иска да се виждате, а от друга страна, държа на вас, много. Тя запомни само края на изречението и пъхна ръка в джоба му.

Така значи, скъпата ми майка иска да дойде на инспекция в новия апартамент, но отказва да си признае. Анриет Плисоние никога не правеше първата крачка. Всички й дължаха уважение и вярност. Онази вечер, когато й се изрепчих, бе първата ми крачка към освобождението, първата ми независима постъпка. Ами ако същата вечер бе отключила процеса? Статуята на Великата повелителка бе разрушена и Анриет Гробз бе вирнала петала. Оттам тръгнаха нещастията, които я сполетяха. Сега обитаваше самичка огромния апартамент, щедро оставен от съпруга й Марсел Гробз. Той беше избягал, намерил спокоен пристан при една по-снизходителна дружка, на която бе направил и бебе, Марсел Гробз Младши. Да не забравя да звънна на Марсел, се подсети Жозефин, защото обичаше повече пастрока си, отколкото своята родителка.

Клоните на дърветата се люлееха във вихрен заплашителен танц. Същински танц на Смъртта: черни дълги клони, дрипави като одежди на вещици. Тя потрепери. Вятърът я зашлеви с ледена дъждовна плесница, тънки иглици боцкаха лицето й. Не виждаше нищо. От трите лампи над алеята светеше една. Сноп светлина, прорязан от дъждовните капки, се издигаше към небето. Дъждът се издигаше, снопът се разпадаше и се разпръскваше на фина мъгла. Бликаше, завърташе се във въздуха, изчезваше за миг и се разкъсваше, преди да се събере отново. Жозефин се опита да проследи с поглед светлата диря, докато потъна в мрака, взря се отново напрегнато, търсейки с очи дъждовния сноп, потрепваща светлинка в тъмното.

Не забеляза силуета зад гърба си.

Не чу забързаните крачки на мъжа, които се приближаваха.

Почувства как някой я дърпа назад, как силна ръка запушва устата й, докато другата й нанесе няколко удара право в сърцето. Тя реши, че този някой иска да й вземе пратката. С лявата ръка успя да задържи пакета на Антоан, опита да се отскубне, бореше се с всички сили, но не й стигаше въздух. Започна да се дави, да плюе, накрая пусна пакета и падна на земята. Успя единствено да зърне подметките на чифт градски чисти обувки, които я ритаха където заварят по цялото тяло. Помъчи се да се предпази с ръце, сви се на топка. Пакетът се изплъзна. Мъжът ругаеше през зъби, мръсница, мръсница, да ти го набутам, мръсна пачавра, няма да се надуваш вече, край, няма да си придаваш важност, тъпа курва, затваряй си устата, тъпачко, затваряй си устата! Той не спираше да бълва мръсотии и жестоко да я налага. Жозефин затвори очи. Отпусна се, предаде се изцяло, от устата й се стичаше струйка кръв, обувките се отдалечиха и тя остана да лежи на земята.

Измина доста време, докато стане, първо се подпря на ръце, после се вдигна на колене и постепенно се изправи. Отвори уста. Пое дълбоко въздух. Установи, че устата й кърви, кръв течеше и от лявата й ръка. Спъна се в пакета. Вдигна го. Горната му част беше разкъсана. Първата й мисъл бе: Антоан ме спаси. Ако не държах пакета до гърдите си, пакета с останките от съпруга ми, маратонката с дебела подметка, сега щях да съм мъртва. Сети се за чудодейната предпазваща сила на светите мощи от средновековието. Хората се предпазвали с медальони или кожени торбички с парченце от робата на света Агнеса, късче от подметката на свети Бенедикт. Тя докосна с устни амбалажната хартия и благодари на свети Антоний.

Опипа корема, гърдите, шията си. Не беше ранена. Внезапно почувства пареща болка в лявата ръка: беше я порязал и тя обилно кървеше.

Краката не я държаха от страх. Отиде до едно голямо дърво и се скри зад него, облегна се на грапавата кора и се опита да си поеме дъх. Първата й мисъл бе за Зое. Най-вече да не й казва нищо, нищичко. Малката не би понесла мисълта майка й да бъде изложена на опасност. Беше случайност, не беше насочено срещу мен, беше някакъв луд, не искаше да ме убива, именно мен, луд някакъв, кой би могъл да ме мрази толкова силно, че да тръгне да ме убива, беше някакъв луд. Думите се блъскаха в главата й. Тя се подпря на колене, постепенно се изправи, увери се, че здраво се държи на краката си, и се запъти към входната врата на кооперацията.

На масичката в антрето намери бележка от Зое:

Миличка мамо, аз съм в мазето с Пол, един съсед. Май си намерих приятелче.

Жозефин отиде в стаята си и затвори вратата. Едва си поемаше дъх. Съблече мантото, хвърли го на леглото, после пуловера, полата, забеляза следи от кръв на ръкава на мантото, два дълги разреза отпред вляво, сгъна го, отиде да вземе найлонов чувал от онези, в които събираха боклука, напъха в него всичките си дрехи и го сбута в дъното на гардероба. Щеше да го изхвърли по-късно. Старателно прегледа ръцете, краката, бедрата си. Не откри никакви рани. Реши да си вземе душ. Минавайки покрай голямото огледало над мивката, прокара ръка по челото си и се погледна в огледалото. Беше бледа като смъртник. Изпотена. С обезумял поглед. Докосна косата си, почуди се къде ли може да й е шапката. Беше я изгубила. Вероятно се беше търкулнала някъде. Сълзи я задавиха. Дали да не се върне да я потърси, за да премахне всякакво доказателство, което би могло да я идентифицира? Не посмя.

Мъжът я беше намушкал. Право в гърдите. С остър нож. Можеше да си остана на място. Беше прочела в някакъв вестник, че в Европа имало четирийсетина серийни убийци, които се разхождали на свобода. Кой знае колко ли са във Франция. Мръсотиите, които бълваше по неин адрес, подсказваха, че имаше сметки за уреждане. „Ще престанеш да се надуваш, няма да си придаваш важност, уличница, затваряй си устата, тъпачко, затваряй си устата!“ Натрапчиво звучаха в ушите й. Сигурно ме сбърка с някоя. Платих вместо някоя друга. На всяка цена трябва да си го повтаря, иначе ще й е невъзможно да живее. Постоянно ще е нащрек. Ще се страхува от всеки и от всички.

Пусна душа, изми си косата, изсуши я, облече тениска, гримира се, за да прикрие евентуални следи, леко начерви устните си, хвърли поглед в огледалото, насила се усмихна. Нищо не се бе случило, Зое не биваше да научи нищо, щеше да се преструва, че всичко е наред. Нямаше да може да говори за това с никого. Ще й се наложи да живее с тайната си. Или трябва да я сподели с Шърли. На нея мога да казвам всичко. Тази мисъл я разведри. Пое си дълбоко въздух и издиша, освобождавайки се от напрежението, от тревогата, стегнала гърдите й като менгеме. Да си вземе превантивно малко арника, за да предотврати синините. Отвори вратичката на аптечката, извади флакончето, отвинти капачето, капна малко на езика си. Дали да не се обади в полицията? Да ги предупреди, че наоколо броди луд убиец? Да, обаче… Зое щеше да разбере. Да не отваря дума пред нея. Отвори вратичката на нишата зад крановете и пъхна вътре пакета от Антоан.

На никого нямаше да му хрумне да рови там.

Отиде в хола, наля си голямо уиски и слезе в мазето при Зое.

* * *

— Мамо, запознай се с Пол…

Момче на годините на Зое, тънко като чапла, с щръкнал кичур на темето, облечено с черна прилепнала тениска, поздрави Жозефин. Зое дебнеше одобрителния поглед на майка си.

— Добър ден, Пол. Тук ли живееш? — попита Жозефин с безизразен глас.

— На третия етаж. Казвам се Мерсон. Пол Мерсон. Една година по-голям съм от Зое.

Според него беше важно да отбележи, че е година по-голям от момичето, което не сваляше от него поглед, преливащ от обожание.

— Как се запознахте?

Тя се насили да говори, все едно не чуваше накъсаните и тревожни удари на сърцето си.

— Чух шум долу, бум-бум, слязох и открих Пол на барабаните. Виж, мамо, обзавел си е музикално студио в мазето.

Зое покани майка си да хвърли поглед на студиото на Пол. Беше инсталирал пълен комплект акустични барабани, чинели на висока стойка и още една двойка чинели. Черно виенско столче допълваше наредбата и на малкия барабан лежаха чифт палки. Нотни партитури бяха наредени на един стол. От тавана се спускаше гола крушка и пръскаше слаба светлина наоколо.

— Чудесно — Жозефин едва се сдържаше да не кихне, защото прахът гъделичкаше ноздрите й. — Много качествени инструменти. За истински професионалист. — Говореше наслуки. Нищо не разбираше от тези неща.

— Естествено. Нали са „Тама Суингстар“. Подариха ми ги миналата Коледа, а за следващата ще получа „Райд Джайънтбийт“.

Тя го слушаше, впечатлена от точните му разяснения.

— Шумоизолирал ли си мазето?

— Ми да… Налага се, когато свиря, се вдига ужасна тупурдия. Тук само репетирам, а ходя да свиря у един приятел, който живее в къща в предградието Коломб. У тях можем да свирим, без да безпокоим никого. Тука съседите мрънкат… Особено оня, дето е до нас. — С брадичка посочи съседното мазе.

— Може би не си изолирал достатъчно добре — предположи Зое, оглеждайки стените, покрити с дебели изолационни бели платна.

— Е да не се престараваме де, тук все пак е мазе. Не живее в мазето. Татко каза, че е направил максимума, но оня живее, за да недоволства. Никога не е доволен. На всяко събрание на съсобствениците успява да се скара с някого.

— Може да има някакви причини…

— Татко казва, че няма. Просто си е досадник. Нервира се от всяка дреболия. Ако кола е паркирана на пешеходната пътека, става буквално истеричен! Ние си го знаем, живеем тук от десет години, тъй че…

Той клатеше глава като възрастен, когото не можеш лесно да излъжеш. Беше по-голям от Зое, но лицето му си беше още детско и тесните му раменца издаваха крехката възраст.

— Майната му! Ето го! Скрий се! — прошепна Пол.

Дръпна вратата на мазето и Жозефин видя едър, хубаво облечен мъж, който се движеше със самоуверената походка на собственик, сякаш коридорите на мазетата му принадлежаха.

— Добър вечер — успя да каже тя, притиснала се към стената.

— Добър вечер — отвърна мъжът, без да я погледне.

Носеше тъмносив костюм и бяла риза. Костюмът очертаваше всеки мускул на силното му тяло, дебелият възел на връзката му проблясваше, белоснежните маншети на ризата му бяха закопчани със сиви перли. Извади ключ от джоба си, отключи вратата на своето мазе и я затвори след себе си.

Пол се появи отново, след като се увери, че онзи го няма.

— Нищо ли не каза?

— Не — отговори Жозефин. — Мисля, че дори не ме забеляза.

— Никак не е приятен. И не си губи времето в приказки.

— Баща ти ли го казва? — попита Жозефин, развеселена от сериозността на хлапето.

— Не, мама. Тя познава всички в кооперацията. Казват, че мазето му било страхотно оборудвано. Истинска работилница с всевъзможни инструменти! А в апартамента има аквариум. Много голям, с пещери, растения, флуоресцентно осветление, изкуствени островчета. Само че без рибки!

— Майка ти наистина е много осведомена! — заяви Жозефин с усещането, че ще научи най-много за съседите, разговаряйки с Пол.

— Още повече че никога не е ходила в неговия апартамент! Влязла един път заедно с портиерката, когато тях ги нямало вкъщи, защото алармата се задействала и се наложило да я спрат. Побеснял, когато разбрал. У тях никой не влиза. Аз познавам децата и мога да ти кажа, че никога не ме канят у тях. Родителите им не позволяват. Никога не слизат да играят в двора. Излизат, когато родителите им ги няма, иначе са заключени вкъщи! За разлика от тях винаги са гостоприемни семейство Ван ден Брок от втория етаж. Те имат огромен екран на цялата стена на хола с два усилвателя и долби стерео. Когато някой у тях има рожден ден, госпожа Ван ден Брок прави сладки и кани всички. Аз съм приятел с Фльор и Себастиен, бих могъл да ги запозная със Зое, ако тя иска.

— Те симпатични ли са? — попита Жозефин.

— Да, супер симпатични. Той е лекар, а жена му пее в хора на операта. Има супер глас. Често пъти се разпява и се чува по стълбището. Винаги се интересува докъде съм стигнал с моята музика. Предложи ми да свиря на нейното пиано, ако искам. Тя свири на цигулка, Себастиен на саксофон…

— И аз искам да се науча да свиря на нещо… — каза Зое, която вероятно се бе почувствала пренебрегната.

Тя гледаше Пол с вид на пълна покорност, като момиченце, което ще припадне, ако не му обърнат внимание, и златистите й очи под златистокестенявата коса зовяха за помощ.

— Никога ли не си свирила на никакъв инструмент? — попита Пол с изненада.

— Ми не… — отговори Зое смутено.

— Аз започнах с пиано, солфеж и всичките му там екстри, после ми писна и се прехвърлих на перкусиите. По-гот е, ако искаш да си направиш група…

— Ти имаш група? И как се казва?

— „Скитниците“. Аз измислих името, яко е, нали?

Жозефин слушаше разговора на хлапетата и чувстваше как постепенно я обзема спокойствие. Пол — толкова самоуверен, с мнение по всички теми, и Зое — на ръба на отчаянието, понеже не успяваше да привлече вниманието му. Лицето й беше напрегнато, веждите смръщени, устните присвити в отчаяна гримаса. Жозефин буквално я чуваше как човърка в ума си, както се чегърта дъното на тавичка, за да измъкне нещо интригуващо, да се изфука пред момчето. Много беше пораснала през лятото, но тялото й още пазеше пухкавите нежни извивки на детството.

— Искаш ли да ни покажеш малко как свириш? — заумилква се Зое, изчерпала всички маневри за свалка.

— Може би моментът не е подходящ — намеси се Жозефин, поглеждайки към съседното мазе. — Някой друг път може би…

— Аха! — разочаровано измънка Зое.

Беше готова за отстъпление и чертаеше кръгчета с върха на обувката си.

— Вече е време за вечеря — продължи Жозефин — и съм сигурна, че и Пол скоро ще се прибере у тях…

— Аз вечерях. — Той нави ръкави, грабна палките, разроши коса и взе да си подрежда нещата. — Може ли да затворите вратата на тръгване, ако обичате?

— Чао, Пол! — провикна се Зое. — До скоро!

Махна му свенливо и същевременно дръзко, с жест, който казваше: иска ми се пак да се видим… — ако нямаш нищо против, разбира се.

Той не си направи труда да отговори. Беше само на петнайсет и отказваше да бъде заслепен от неуверения блясък на едно момиче. Беше в деликатната възраст, в която обитаваше все още недотам добре познато тяло, и за да прикрие смущението си, беше способен на неволни прояви на жестокост. Небрежното му държане със Зое показваше неговото желание да бъде по-силният, та ако трябваше да има жертва, тя трябваше да поеме тази роля.

Мъжът с елегантния сив костюм чакаше пред асансьора. Направи им път да влязат. Осведоми се на кой етаж отиват и натисна петия, после четвъртия.

— Значи вие сте новодомците…

Жозефин кимна.

— Добре дошли при нас. Да се представя: Ерве Льофлок-Пинел. Живея на четвъртия етаж.

— Жозефин Кортес, дъщеря ми Зое. Ние сме на петия. Имам още една дъщеря, Ортанс, която живее в Лондон.

— Исках да съм на петия, но апартаментът беше зает, когато се нанесохме. В него живееше възрастна двойка, господин и госпожа Льогратие. Загинаха в автомобилна катастрофа. Много хубав апартамент. Ваш бил късметът.

Може и така да се каже, помисли Жозефин, беше се почувствала неудобно от деловия тон, с който спомена за смъртта на предишните собственици.

— Качих се да го огледам, когато го обявиха за продажба — продължи той, — но решихме да не се местим. Сега съжалявам…

Той бегло се усмихна и си възвърна предишната деловитост. Беше много висок, строг. С груби черти, ъгловат, някак грапав. Черната му права коса беше разделена с безупречен прав път и падаше на челото му, тъмнокафявите му очи бяха силно раздалечени, широките вежди бяха като дебели черни черти, леко сплесканият му нос беше поизгърбен. Ослепително белите му зъби бяха доказателство за грижите на отличен зъболекар. Действително е много едър, си каза Жозефин, опитвайки се дискретно да прецени ръста му, сигурно е над метър и деветдесет. Широкоплещест и с плосък корем. Представи си го с тенис ракета под мишница и със спортна купа в ръка. Много хубав мъж. С разперени пръсти крепеше бяла платнена торба.

— Нанесохме се през септември, в началото на учебната година. Беше малко напрегнато, но сега вече всичко си дойде на мястото.

— Кооперацията е много приятна, ще видите, обитателите са любезни и кварталът е спокоен.

Жозефин направи лека гримаса.

— Не сте ли на това мнение?

— Да, да — побърза да се съгласи Жозефин. — Само дето вечерно време алеите не са достатъчно осветени.

Внезапно почувства как челото й се изпоти и коленете й се разтрепериха.

— Дребна работа. Кварталът е хубав, спокоен и сме далеч от нахалните младежки банди и от драскачите на графити по сградите. Толкова харесвам светлия камък, от който са направени парижките сгради, че не бих могъл да понеса да ги видя обезобразени. — В гласа му прозвучаха гневни нотки. — Освен това има дървета, цветя, полянки, рано сутрин се наслаждаваме на птичи песни, понякога може да зърнете да пробягва катеричка, за децата е много важно да бъдат в досег с природата. Ти обичаш ли животните? — обърна се той към Зое.

Тя стоеше, забила поглед в краката си. Сигурно помнеше какво й бе казал Пол за съседа си по мазе и се държеше резервирано, солидарна с новия си приятел.

— Да не си глътна езика? — попита мъжът и се приведе над нея с широка усмивка.

Зое поклати глава.

— Срамежлива е — обясни Жозефин.

— Не съм срамежлива — възпротиви се Зое. — Резервирана съм.

— Охо! — възкликна той. — Дъщеря ви има дар слово и умее да се изразява нюансирано!

— Нормално, аз съм в осми клас.

— Също като сина ми Гаетан… В кое училище учиш?

— На улица „Помп“.

— И моите деца учат там.

— Доволен ли сте от училището? — попита Жозефин, притеснена да не би учтивото мълчание на Зое да се изтълкува зле.

— Има прекрасни учители, но има и некадърници. В такива случаи родителите се оказват принудени да запълват пропуските на преподавателите. Не съм изпуснал нито една родителска среща. Със сигурност ще се видим там.

Асансьорът беше стигнал до четвъртия етаж и той излезе, крепейки внимателно бялата торба. Обърна се, кимна и ги дари с широка усмивка.

— Видя ли — попита Зое, — в торбата нещо мърдаше!

— Какви ги измисляш! Сигурно е взел от мазето някакво мариновано или осолено дивечово месо. Вероятно има фризер там. Сигурно е ловец. Чу ли как говореше за природата?

Зое не беше много убедена:

— Казвам ти, че нещо мърдаше!

— Зое, престани с тези измислици, непрекъснато си съчиняваш!

— Какво пък, обичам да си разказвам разни истории. Така животът не е толкова тъжен. Когато порасна, ще стана писателка, ще напиша „Клетниците“…

Хапнаха набързо. Жозефин успя да прикрие одраната си лява ръка. На няколко пъти Зое се прозяваше, докато довърши парчето крема сирене.

— Спи ти се, бебенцето ми… Бързо в леглото.

С несигурна крачка Зое се запъти към стаята си. Когато Жозефин отиде да я целуне за лека нощ, беше вече полузаспала. На възглавницата й, избеляла от пране, лежеше любимата й плюшена кукла Нестор. Зое винаги се приспиваше с него. Привързаността й към Нестор беше невероятна. Тя убеждаваше майка си колко бил красив. Ортанс беше заявила, че е грозен като куца въшка! На Жозефин й беше трудно да не се съгласи с Ортанс, но героично отричаше, търсейки безуспешно поне грам красота в опърпания, избелял едноок парцаливко. Все пак, мислеше Жозефин, на нейните години вече би трябвало да няма нужда от кукла, за да заспи, опасяваше се, че тя щеше да си остане малко момиченце… Златистокестенявите й букли се бяха разпилели на белия чаршаф, ръката й отпуснато лежеше и кутрето й галеше нещото, което някога е било крак на Нестор, а сега приличаше на едра смачкана смокиня. Ташак, твърдеше Ортанс и Зое възразяваше с отвращение и негодувание. Мамо, мамо, тя казва, че Нестор имал два големи ташака вместо крака!

Жозефин повдигна ръката на Зое и си поигра с пръстите й, целувайки ги един по един. Целувка за тати, целувка за мама, целувка за Ортанс, целувка за Зое, а за кутрето… безброй целувки за детето! — това беше техният приспивен ритуал. Още колко ли време дъщеря й щеше да предоставя ръката си за магическия рефрен, който правеше съня й спокоен и безоблачен? Заля я чувство на нежност, примесена с тъга. Зое все още си беше бебе: кръгли румени бузи, топчесто носле, издължени очи на лакомо коте, трапчинки и меки гривнички на китките. Така наречената трудна възраст все още не я беше деформирала. Жозефин сподели недоумението си с педиатърката, която побърза да я успокои, то става внезапно и неочаквано, но вашата дъщеричка не бърза. Една сутрин ще се събуди и няма да можете да я познаете. Ще има гърди, ще се влюби, ще престане да говори с вас. Радвайте се и се възползвайте сега, вместо да се притеснявате! А може би няма кой знае какво желание да пораства. Виждам все повече младежи, които се вкопчват в детството като в бурканче сладко.

Хитрата и безцеремонна Ортанс наблюдаваше и оглеждаше малката си крехка сестричка. Едната послушна и жадна за обич и признание, другата неотстъпчива, проправя си път, въртейки сабя. Зое — прозрачна, нежна. Ортанс — мрачна, непреклонна, твърда. Ако бях стрида, щях да съм съвършена с тези мои момичета. Ортанс за отвън, за черупката, Зое за сърцевината.

— Харесва ли ти новата стая, обич моя?

— Апартаментът ми харесва, но тукашните хора не особено. Иска ми се да се върна в Курбвоа. Хората, които живеят в тази кооперация, са странни…

— Не са странни, скъпа, различни са.

— Защо са различни?

— В Курбвоа ти познаваше всички, имаше приятели на всеки етаж в блока, беше лесно да се завързват приятелства, да се контактува. Ходехме си на гости без никакви превземки и строго утвърдени правила. Тукашните хора са по-… — тя потърси думата. Умората тежеше в клепачите й и притъпяваше сетивата й. — По-превзети, по-изискани… Не толкова непринудени.

— Искаш да кажеш, че са студени и вдървени? Като трупове.

— Не бих го казала точно с тези думи, но донякъде си права, скъпа.

— Господинът, когото видяхме в асансьора, чувствам го съвсем студен отвътре. Сякаш цялото му тяло е покрито с люспи, за да държи другите настрана и да си живее съвсем сам, единствено за себе си…

— А Пол? И той ли е такъв студен и скован според теб?

— А, не! Пол… — тя млъкна, след което прошепна задъхано: — Пол, сърцето му трепери, вълнува се от любовта, мамо. Искам да стана неговата приятелка.

— Ти наистина ще му станеш приятелка, скъпа…

— Как мислиш, дали и той мисли, че аз също се вълнувам?

— Нали говореше с теб, предложи ти да те запознае със семейство Ван ден Брок. Това показва, че иска отново да се видите, и намира, че си много сладка.

— Сигурна ли си? На мен ми се стори, че не успях да го заинтересувам много-много. Момчетата не се интересуват от мен. Ортанс е тази, която ги кара да се вълнуват.

— Ортанс е четири години по-голяма от теб. Чакай да станеш на нейните години и ще видиш!

Зое изгледа замислено майка си, сякаш готова да й повярва, само дето й беше много трудно да си представи как един ден би могла да настигне сестра си по красота и чар. Реши да се откаже и въздъхна. Затвори очи и заби лице във възглавницата, мачкайки крачето на парцаливко.

— Мамо, не искам да пораствам. Толкова се страхувам понякога…

— От какво?

— Не зная. И това още повече ме плаши.

Самонаблюдателността в думите й разтревожи Жозефин.

— Мамо… как разбираш, че си голям?

— Когато можеш да вземаш важни решения сам, без да се допитваш до когото и да било.

— Ти, ти си голяма… Ти си даже много голяма!

На Жозефин й се искаше да признае, че много често и тя се съмняваше, осланяше се на късмета, на случайността, на утрешния ден. Вземаше решенията инстинктивно, опитваше се да изправи мерника, ако нещо беше объркала, или си отдъхваше с облекчение, когато беше уцелила десетката. Винаги отдаваше успеха си на случайността. Ами ако човек така и не пораства истински? — се почуди тя, докосна нежно носа, бузите, челото, косата на Зое, заслуша се в дишането й, докато стана равномерно и спокойно. Докато заспиваше дъщеря й, нейното успокояващо присъствие й даваше сили да не си припомня премеждието, което изживя, после тя се прибра в стаята си.

Затвори очи и се опита да заспи; но щом се унесеше, в ушите й отекваха обидите на мъжа и тя усещаше ритниците му по цялото си тяло. Всичко я болеше. Стана и порови в една найлонова торбичка, която й бе дал Филип. Приспивателни, открил ги на нощното шкафче на Ирис. Не искам да й бъдат подръка. Не се знае какво може да стори. Вземи ги, Жо, прибери ги у вас.

Тя извади стилнокса, огледа внимателно продълговатото хапче, не знаеше каква е препоръчителната доза. Реши да пие само половинка. Глътна я с чаша вода. Не искаше да мисли за нищо. Да спи, да спи, да спи.

Утре е събота и ще звънне на Шърли.

Разговорът с Шърли щеше да я разведри. Тя щеше да сложи ред в нещата.

Не беше ли престъпление, че не съобщи в полицията? Може би трябва да отида да съобщя и да помоля за анонимност. Ако онзи тип нападне отново, може по-късно да ме обвинят в съучастничество. Тя се поколеба, понечи да стане, но се унесе.

На сутринта я събуди Зое, метна се на леглото й, размахала пощата. Жозефин вдигна ръка, за да се предпази от светлината.

— Миличка, колко е часът?

— Единайсет и половина, мамо, единайсет и половина!

— Боже, спала съм до това време! Отдавна ли си станала?

— Тралала! Току-що се събудих, отидох да проверя на вратата и познай какво да видя?

Жозефин седна в леглото и подпря главата си с ръка. Зое размахваше тесте пликове.

— Коледен каталог? Предложения за подаръци?

— Студено, мамо, студено! Нещо много по-хубаво…

Господи, как й тежеше главата! Сякаш по нея цял полк маршируваше с подковани ботуши. Всичко я болеше и от най-лекото движение.

— Писмо от Ортанс?

Ортанс никога не пишеше. Тя се обаждаше по телефона. Зое тръсна глава.

— Студено, мамо, студено! Леденостудено!

— Предавам се.

— Сензация от най-голяма величина! Хипертурбомакси, неописуема сензация! Такава новина, че само да натиснеш копчето и се изстрелваш на Луната и във всички галактики на света! Kiss and love and peace all around the world! Нека силата да е с теб, сестро. Yo! Brother!

Извикваше всяка дума и подскачаше с всичка сила по матрака като ликуващ индианец, размахал вражески скалп.

— Престани да подскачаш, скъпа. Пръска ми се главата!

Зое се оттласна отново и се тръшна на леглото с всичка сила. Разчорлена, победоносна, въодушевена, нахилена като тиква, сякаш бе спечелила голямата награда от лотарията, тя се провикна:

— Пощенска картичка от татко! Картичка от моето татенце! Той е жив и здрав, все още е в Кения, пише, че не успял да се свърже с нас, защото се бил изгубил в джунглата сред крокодилите, но нито за минута, мамо, чуваш ли? — нито за минута не престанал да мисли за нас! Целува ме силно скъпото ми миличко татенце! Тралала! Татенцето ми пак се намери! — накрая се хвърли с неистова радост върху майка си, която изкриви лице от болка: Зое й беше смазала ръката. — Щастлива съм, мамо, щастлива съм, нямаш представа колко! Сега вече мога да ти кажа: мислех си, че е умрял. Че са го изяли крокодилите. Нали си спомняш колко се страхувах, когато бях при него, като гледах тези отвратителни животни наоколо? И да ти кажа, бях сигурна, че някой ден щяха да го схрускат като стой, та гледай! — тя раззина широко уста, пое въздух и нададе злобни скърцащи звуци в желанието си да имитира щракащите крокодилски челюсти. — Той е жив, мамо, жив е! Скоро ще звънне на вратата… — след което изпадна внезапно в паника: — Оох, помощ! Той не знае новия ни адрес! Никога няма да ни открие!

Жозефин взе пощенската картичка. Действително беше от Кения. Щемпелът върху марките показваше, че е била пусната преди месец в Момбаса и адресът, естествено, беше старият, в Курбвоа. Тя разпозна почерка на Антоан, приповдигнатия му стил на надут самохвалко.

Любими мои мъничета,

Пиша ви съвсем накратко, за да ви съобщя, че съм добре и се върнах отново в цивилизацията след продължителен престой във враждебната джунгла. Победих всичко, хищниците и треската, комарите и блатата, но никога, никога, нито за миг не преставах да мисля за вас. Обичам ви с цялото си сърце. До много скоро.

Татко

На седемдесет и седем години най-сетне Марсел Гробз бе станал щастливец, окрилен от неземно щастие. От ранни зори редеше неуморно молитви, кланяше се, прославяше, удряше чело в земята блаженството му да продължава вечно. Благодаря ти, Господи, благодаря ти за неизброимите добрини, с които ме даряваш, за това, че се къпя в щастие, че ме ръсиш с безчет наслади, че ме караш да подскачам от възторг, тъпчеш ме със сладост, караш ме да се премятам от щастие, да се търкалям в блаженство, да се нося в ураган от еуфория. Благодаря, благодаря, благодаря!

Казваше си го сутрин, на ставане. Повтаряше си го, докато се бръснеше пред огледалото. Тихо си го припяваше, докато си нахлузваше панталона. Призоваваше Господ и вси светии, докато си връзваше възела на вратовръзката, обещаваше да даде десет евро милостиня на първия срещнат просяк, пръскаше се с одеколон „Империал“ на „Герлен“, увеличаваше лептата, докато си пристягаше панталона с колана, след което се наричаше миризлив пор и посипвайки главата си с пепел, си обещаваше да отпусне по малко на още двама просяци. Щото и аз можеше да се озова на улицата, ако не бях успял да се измъкна от ноктите на Анриет и да се приютя на щедрата гръд на Душката. Колко нещастници се препъват и пропадат, защото не е имало някоя грижовна ръка, която да се протегне към тях в момента, в който затъват!

Накрая окъпан, избръснат, стегнат, ухаещ приятно на лавандула и дъхав пелин, се появяваше в кухнята, за да поднесе почитанията си на виновницата за всички гореизброени блаженства, на пухкавото олицетворение на женствеността, на най-висшата еманация на чувствеността: Жозиан Ламбер, неговата любима, съвършено правилно и уместно прекръстена на Душка.

Застанала пред луксозната емайлирана чугунена печка, Душката готвеше. Правеше пържени яйца за своя мъж. Наметнала розов ефирен пеньоар, потънала сред нежните воали, тя бдеше, сбърчила вежди, съсредоточена, за да поднесе възможно най-безупречния резултат от своите умения. Нямаше друг като нея, който да знае кога точно да чукне яйцето в сгорещения тиган, доколко да сгъсти белтъка, да докара жълтъка до златисто, но без да го препържва, да го пукне, да обърне яйцето, отново да го запече лекичко и накрая, в последната минутка, с деликатно завъртане на китката да ръсне отгоре струйка балсамов оцет и да сервира вкуснотията в чиния, която грижовно е затоплила предварително. В това време големи филии пълнозърнест хляб с ленено семе се препичаха в тостера с четири хромирани гнезда. Вкусното солено нормандско краве масло стоеше влажно в масленицата по стар обичай, резени свинска шунка на кокал и хайвер от сьомга го очакваха, наредени в бяла чиния със златен кант.

Всичко това изискваше страхотна концентрация, която Марсел Гробз много трудно успяваше да не наруши. Не бяха минали и двайсет минути, откакто се беше отлепил от Душката, и вече я търсеше като куче, заровило муцуна в падналите листа да надуши следата на елена: щом нанюха близостта на дивеча, то се заковава на място. Заковаването при Марсел Гробз означаваше да прехвърли ръка през рамото на Душката, да я щипне лекичко в кръста, шумно да я млясне по гладката сатенена кожа, която се показваше под нощничката.

— Остави ме, Марсел — измърмори Жозиан, без да изпуска от поглед финалната фаза на пърженето на яйцата.

Той се оттегли разочаровано и седна на масата пред бялата ленена покривчица, на която бяха наредени приборите му. Чаша прясно изцеден портокалов сок, шишенце с витамини „60 години и +“, малка чинийка от лакирано дърво с лъжичка с кестенов прашец допълваха декора. Очите му се навлажниха.

— Какви грижи, какво внимание, какъв финес! Да знаеш, Душко, най-прекрасното от всичко е любовта, с която ме даряваш. Без нея ще съм просто куха кратуна. Целият свят би бил нищо без любовта. Тя е неотразима ударна сила, която човеците пренебрегват. Вместо това тъпаците предпочитат да правят мангизи! Защото, ако се грижеха да поддържат любовта, която раздаваме на всички без никакви преструвки, смирената любов ден подир ден като рефрен, щяха да станат по-богати, по-издигнати и по-добри!

— Вече започна да говориш в рими, така ли? — попита Жозиан и сложи голяма чиния върху бялата ленена покривчица. — Както е тръгнало, няма да се учудя, ако скоро изобщо заговориш в мерена реч, а, Расин?

— Това е от щастие, Душко. Настройва ме лирично, блажено, дори бих казал, разхубавява ме. Не намираш ли, че съм се разхубавил? Жените се обръщат след мен на улицата, оглеждат ме. Правя се на разсеян, обаче се кефя, приятно ми е…

— Зяпат те, защото си приказваш сам!

— Не, Душко, не! Любовта, която получавам, ме кара да грея като слънце. Те искат да се отъркат в мен, за да се стоплят. Виж ме: откакто живеем заедно, се разхубавих, подмладих, разпръскам лъчи наоколо и дори направих мускули! — удари се по стегнатия корем и с гримаса залепи гръб на облегалката на стола.

— По-спокойно, по-спокойно, Марсел Гробз… Няма място за умиление, ставаш смешен и за начало гаврътни портокаловия сок, защото витамините ще се изпарят, а за теб ще остане единият гол въздух.

— Душко! Говоря ти сериозно. И съм щастлив, толкова съм щастлив… Едва се сдържам да не полетя! — той подпъхна на шията си голяма салфетка, за да предпази бялата риза, и продължи с пълна уста: — Как е наследникът? Добре ли спа?

— Събуди се към осем, смених му пелените, нахраних го и хоп обратно в леглото! Още спи и дума да не става да ходиш да го будиш!

— Само една лека целувчица по дясното краче… — примоли се Марсел.

— Познавам те аз тебе. Ще зинеш с голямата си уста и ще го налапаш целия!

— Той го обожава. Гука от удоволствие, когато го повивам. Вчера го подсушавах три пъти. Намазах го обилно с лосион. Ама какви топки има! Жестоки! Синът ми ще стане мъжага с вълчи апетит, истинско бенгалско копие, арбалет със специално заточен накрайник и ще пробожда сърцата на девойките и другите им части! — той се разсмя и потри ръце при мисълта за бъдещите веселби.

— Засега спи, а ти имаш насрочена среща в офиса.

— В събота при това, представяш ли си! Да ми определи среща в събота сутрин по изгрев-слънце!

— Вече стана обяд, какъв ти изгрев!

— Спали сме толкова дълго?

— Ти спа толкова дълго!

— Важното е, че снощи си прекарахме страхотно с Рьоне и Жинет! Добре му пийнахме! А Младши спеше като пън! Хайде, Душко… Позволи ми да го изям с целувки, преди да изчезна… — физиономията на Марсел Гробз се набръчка в умолителна треперлива гримаса, той долепи длани с дълбоко религиозен жест, обаче Жозиан Ламбер беше неумолима.

— Бебетата имат нужда от сън. Особено седеммесечните бебета!

— Ама той изглежда така, сякаш е на дванайсет месеца, че и отгоре! Нали виждаш: има вече четири зъбчета и когато му говоря, разбира всичко! Онзи ден например се чудех дали да правя нов завод в Китай, разсъждавах си на висок глас, като си мислех, че той си играе с крачетата си — нали знаеш как си подръпва крачетата, убеден съм, че се учи да брои! — а той вирнал муцунка и я поклаща, казва ми „прави, да“. Два пъти подред! Заклевам се, Душко, той ми каза два пъти: да, давай, не се колебай! Помислих, че ми се привижда.

— Ама наистина ти се привижда вече, Марсел Гробз. Ти съвсем се побърка.

— Дори ми се стори, че ми каза go, daddy, go! Защото той говори и на английски. Ти знаеше ли го това?

— На седем месеца!

— Точно така!

— Понеже го приспиваш с метода за учене на чужди езици „Асимил“? Не ми казвай само, че вярваш на тези неща! Тревожа се за теб, Марсел, много се тревожа.

Вечер, след като сложеше сина си в леглото, Марсел Гробз му пускаше CD, за да го учи на английски. Купи го от детския щанд на веригата WH Smith на улица „Риволи“. Самият той се изхлузваше от обувките си, лягаше на мокета, подпъхваше под главата си възглавница и повтаряше на висок глас в тъмното изразите от първия урок. My name is Marcel, what’s your name? I live in Paris, where do you live? I have a wife… По-скоро a nearly wife, почти съпруга де, поправяше се той в мрака. Нежният женски английски глас го унасяше. Той заспиваше и така и не стигна по-далеч от първия урок.

— Добре де, не говори свободно, съгласен съм, но вече гука няколко думи. Във всеки случай чух go-da-ddy-go, главата си режа!

— Недей, ще останеш без глава! Марсел, вземи се в ръце. Синът ти е обикновен, просто обикновен, което не му пречи да е хубаво, живо, много будно бебе… Само не го изкарвай китайски император полиглот или бизнесмен! Кога смяташ да му определиш достатъчно дялове, за да получи право на глас в Управителния съвет?

— Аз само ти казвам какво виждам и чувам. Нищо не си измислям. Не ми вярваш, това си е твое право, но денят, в който ти каже: hello, mummy, how are you, или същото на китайски, защото съм твърдо решен да го науча да говори китайски, след като овладее английския, дръж се да не паднеш от удивление. Само те предупреждавам. — Той решително топна залък, намазан с масло, в пържените яйца и така нашироко забърса с него чинията, че чак омаза ръба.

Жозиан стоеше с гръб към него, но не го изпускаше от очи в отражението на стъклото. Той здраво се хранеше, преглъщаше натопените залъци, размахал ръце като Тарзан. Усмихваше се безметежно, за миг спираше да дъвче, наострил слух, за да долови гукането на сина си. След което разочаровано подновяваше дъвченето. Тя не можа да скрие усмивката си. Един ден Марсел Младши и Марсел Старши щяха да станат опасна двойка изпечени хитреци. Вярно е, каза си тя, че главата на Младши е натъпкана със сиви клетки и той чатка всичко с необикновена бързина. На седем месеца седи изправен на бебешкото си столче и властно сочи с пръстче избрания предмет. Ако откажеше да му се подчини, той смръщваше вежди и я пронизваше със смъртоносен поглед. Когато говореше по телефона, той слушаше, наклонил глава, и се съгласяваше. Понякога все едно искаше да каже нещо, но се нервираше, сякаш не можеше да намери точните думи. Един ден даже щракна с пръсти! Тя не беше много наясно с обичайното бебешко поведение, но нямаше как да не се съгласи, че Младши е много преждевременно развит. Все пак не стигаше дотам да му вменява компетентност по отношение на бащините дела, тази граница тя не желаеше да я прекрачва. Младши щеше да расте с нормалното темпо като всички деца. Не желая да става учен превъзходна степен, надут всезнайко. Искам да бъде омазан с каша, с гащеризонче, с голо дупе, за да си го гушкам и мачкам на воля. Прекалено дълго го чаках, та да го пусна в живота още по памперси.

Животът беше дал на Жозиан двама мъже, един голям и един малък, двама мъже, които й носеха безкрайно щастие. Не беше редно да й ги отнеме. Защото животът невинаги се беше отнасял щедро към нея. Един път и тя да получи добра карта, затова нямаше да позволи на никого да й открадне и най-дребното зрънце щастие, беше се подготвила да го оползотвори докрай. Натрупала съм доста квитанции за щастие, които чакат да бъдат осребрени. Дойде и моят ред да бъда тъпкана с пари! Длъжен е да ми се издължи с лихвите, хайде, давайте и не си мислете, че можете да ме прекарате. Мина времето, когато бях абонирана за нещастието! Мина времето, когато малката гладна секретарка прислужваше и в леглото на Марсел, шеф и собственик на веригата мебелни магазини „Каза миа“, милиардер от всевъзможни видове дървесина, аксесоари за дома, килими, осветителни тела и шарени дрънкулки. Марсел я издигна в ранг спътница на живота си и изгони злата си и кисела съпруга Анриет Дългоносата! Край на приказката, начало на моето щастие.

Тя беше зърнала Анриет да кръжи покрай тяхната кооперация, да наднича иззад ъгъла, за да не я забележат. Как не! С огромната си шапка във вид на мекица тя просто се набиваше на очи. След като искаш да се правиш на частен детектив, по-добре не ходи с шапка, защото тя беше като визитна картичка и Анриет не можеше да остане анонимна. Освен това беше излишно да се преструва, че се е запътила към луксозния гастроном „Едиар“ да си напълни тумбака с деликатеси. Един път може да мине, но три! Никак не й се нравеше мисълта, че тази точилка броди наоколо и шпионира тяхното щастие. Потръпна: навърта се тая покрай нас, души, търси нещо. Чака подходящ момент. Блокира развода с претенциите си. Запънала се е и не изпуска и най-дребната подробност. Ръси заплахи. Внимание, внимание, опасност, червен флаг, тази мисъл не даваше мира на Жозиан. Преди винаги беше падала в прегръдки, които я тласкаха към нещастни преживявания, и сега, след като се беше добрала до тих пристан, нямаше да се остави да бъде измамена и окрадена. Внимание, пропя добре познат в миналото глас. Да внимава и да бъде нащрек за всичко, което се движи и смърди на бунище.

Звънът на телефона я изтръгна от мислите й. Тя протегна ръка и вдигна слушалката.

— Добър ден — поздрави, все още под впечатление на мрачните си мисли.

Обаждаше се Жозефин, по-малката дъщеря на Анриет Гробз.

— С Марсел ли искате да говорите? — осведоми се сухо.

И подаде слушалката на мъжа си.

Когато се жениш за мъж на тази възраст, трябва да го приемеш с всичкия му багаж. А Марсел не можеше да се оплаче, при него беше пълна програма: от кутийката с хапчетата до пълен дилижанс. Анриет, Ирис, Жозефин, Ортанс, Зое му бяха служили за семейство толкова дълго, че й бе невъзможно да ги изтрие от раз с едно замахване на гюдерията.

Марсел избърса устни и стана от масата, за да отиде до телефона. Жозиан предпочете да излезе от стаята. Отиде до мокрото помещение да вземе панера с прането. Зае се да разделя бялото от цветното. Домакинските задължения й се отразяваха добре. Анриет, Жозефин. Коя щеше да е следващата? Малката Ортанс? Онази, която караше мъжете да ходят на ръце?

— Беше Жо — съобщи Марсел от вратата. — Случило й се е нещо необикновено: мъжът й Антоан…

— Оня дето го изядоха крокодилите?

— Същият… Представи си, днес Зое получила по пощата картичка от него, изпратена преди месец от Кения. Жив е!

— И какво те засяга това?

— Юни месец се срещнах с Милен, любовницата на Антоан, за да й дам малко информация за бизнеса в Китай. Искаше да се захване с козметика, имаше финансов съветник някакъв китаец и се нуждаеше от полезна информация. Поговорихме си цял час, след което повече не съм й виждал очите.

— Сигурен ли си?

Погледът на Марсел заискри. Обожаваше да подклажда ревността на Жозиан. Така се подмладяваше, чувстваше се по-блестящ.

— Сто процента…

— И сега Жозефин иска да й дадеш адреса на онази мадама…

— Точно така. Имам го някъде в кабинета. — Той направи малка пауза, драсна с нокът по рамката на вратата. — Може да я поканим на вечеря някой ден, това момиче винаги ми е харесвало…

— Тя е по-стара от мен!

— Е ти пък сега! По-голяма е с една-две години.

— Една или две години повече си е повече! Освен ако не смяташ обратното — засегна се Жозиан.

— Ама аз я знам от съвсем малка, Душко! По онова време косата й беше вързана на опашчици и си играеше с диаболото! Хлапачката израсна пред очите ми.

— Имаш право! Днес нещо съм много нервна. Не зная защо… Толкова ни е добре, Марсел, толкова ни е добре, страх ме е да не ни се случи нещо гадно, нещо мрачно и черно, някой черен гарван да не ни връхлети ненадейно…

— Няма, няма! Ние сме си заслужили щастието. Просто сега дойде нашият ред да празнуваме и да се веселим.

— И откога животът стана морален? Откога стана справедлив? Ти къде си го виждал това чудо?

Тя сложи ръка на главата на Марсел и се зае да му масажира черепа. Той се отпусна в ръцете й, потръпвайки от удоволствие.

— Още любов, Душко, още любов… Толкова те обичам, че съм готов да дам левия си тестис за теб.

— А защо левия?

— Левият за теб, десния за Младши…

Ирис се пресегна за огледалцето си. Ръката й опипваше плота на нощното шкафче, но напразно. Вбесена, тя се надигна и седна в леглото. Бяха й го откраднали. Вероятно от страх да не би да го счупи и да си среже вените. Ама за каква ме вземат тия? За някаква луда, която ще се накълца на парчета? А нима нямам право да сложа край на живота си? Защо ми отказват тази последна свобода? То пък един живот, какво ли още да чакам от него! Свърши на четирийсет и седем години и половина. Бръчките се задълбочават, еластичността на кожата се губи, мазнинките се трупат по разни места. Отначало не се забелязват, крият се, докато си свършат поразиите. После, след като са те окарикатурили тук и там, след като си се превърнала в отпусната и тресяща се плът, продължават необезпокоявано унищожителното си дело. Установявам го ден след ден. С малкото си огледалце проверявам свивката зад коляното, шпионирам тлъстините, които се ширят. Няма да успея да ги прогоня, ако лежа по цял ден. Скапвам се в това легло. Жлътнала съм като капеща вощеница. Виждам го в очите на лекарите. Не ме поглеждат. Говорят ми, сякаш съм градуирана мензура, която пълнят с лекарства. Вече не съм жена, превърнала съм се в лабораторна стъкленица — тя грабна чашата и я тресна в стената. — Искам да се огледам! — изрева. — Искам да се видя! Върнете ми огледалото!

То беше най-близкият й приятел и най-големият й враг. Отразяваше дълбокия променлив блясък на сините й очи или разкриваше някоя бръчка. Когато го обърнеше към прозореца, я подмладяваше, обливайки я в светлина, ако го насочеше към стената, й лепваше десет години отгоре.

— Огледалото ми! — кресна и заудря с ръце по чаршафа. — Огледалото ми или ще си прережа гърлото. Не съм болна, не съм луда, сестра ми ме предаде. Тази болест не можете да я излекувате.

Грабна супената лъжица, с която пиеше сиропа, обърса я с горния край на чаршафа и я обърна откъм гърба, за да се огледа. Видя единствено изкривеното си лице, сякаш нажилено от рояк пчели. Запокити я в стената.

Как стана така, че останах сама, без приятели, без съпруг, без дете, изолирана от света?

Жива ли съм всъщност?

Щом си сама, ти си нищо. Споменът за Кармен я опроверга, но тя го отхвърли, каза си: тя не влиза в сметката, тя винаги ме е обичала и ще ме обича. А пък и да си призная, Кармен ме отегчава. Верността ме отегчава, добродетелта ми тежи, тишината ме дразни. Искам шум, смях, шампанско, розови абажури, мъжки погледи, изпълнени с желание, приятелски клюки. Беранжер така и не дойде да ме види. Гузна е, затова си мълчи, когато говорят лошо за мен по време на изисканите парижки вечери, мълчи, докато й писне, и се провиква: „Колко сте злобни, горката Ирис не заслужава да гние в онази клиника, била е просто непредпазлива“. Останалите крещят: „Непредпазлива? Колко си добра! Нечестна, ако искаме да сме точни! Направо нечестна!“. И понеже вече не се чувства обвързана от лоялността на приятелка, тя алчно продължава, наслаждава се на всяка дума, затъва все по-дълбоко в блатото на клюките: „Наистина не е постъпила добре. Ама никак!“ — и обезумяла се присъединява към хора на злословещите, сред които всяка по свой си начин добавя някой пореден недостатък на отсъстващата. „Така й се пада — тегли чертата най-устатата, — сега ще престане да ни мачка с презрението си, след като вече е никоя.“ Точка на надгробното слово и избор на поредната жертва.

Те са прави донякъде, призна Ирис, обхождайки с поглед бялата стая, белите чаршафи, белите щори. Коя съм аз наистина? Никоя. Абсолютно изпразнена от съдържание. Провалих се напълно, ставам за илюстрация на думата „провал“ в речника. Провал, съществително, мъжки род, виж Ирис Дюпен. Би трябвало да си върна моминското име, скоро ще престана да съм в графата омъжена жена. Жозефин ще ми отнеме всичко. Книгата ми, съпруга ми, сина ми, парите ми.

Може ли човек да живее откъснат от семейството, от приятелите, от мъжа си и от детето си? Откъснат от самия себе си? Ще се превърна в безплътен дух. Ще изчезна в небитието, ще осъзная, че винаги съм била куха, лишена от съдържание. Винаги съм била само куха форма.

Преди съществувах, защото околните ме гледаха, приписваха ми мисли, дарби, стил, елегантност. Преди съществувах, защото бях жената на Филип Дюпен, ползвах кредитната карта на Филип Дюпен, познанствата на Филип Дюпен. Страхуваха се от мен, уважаваха ме, обсипваха ме с фалшиви комплименти. Позволявах си да натривам носа на Беранжер, да впечатлявам майка си. Бях преуспяла.

Тя отметна глава и избухна в гневен смях. Колко е жалък успехът, който не ти принадлежи, който не си изковала, който не си градила камък по камък! След като го изгубиш, не ти остава нищо друго, освен да се настаниш на улицата и да протегнеш ръка за милостиня.

Не много отдавна Ирис, все още здрава, се прибираше една вечер, натоварена с покупки, и докато бързаше да хване такси, зърна някакъв просяк, той клечеше, склонил глава, свел поглед, и повтаряше с глух глас „благодаря, господине, благодаря, госпожо“ след всяка монета, която издрънкваше в чашката му. Не беше първият, когото виждаше, но този й се наби в очи незнайно защо. Тя ускори крачка, отклонила поглед. Нямаше време за милостиня, таксито я чакаше, вечерта щяха да излизат, трябваше да се освежи, да си вземе вана, да избере рокля сред десетките тоалети, окачени в гардеробната й, да си направи прическа, да се гримира. Прибра се вкъщи и каза на Кармен: „Нали няма да заприличам на просяк от улицата? Не искам да бъда бедна“. Кармен й заяви, че това никога няма да й се случи, че ще се трепе да чисти по чуждите къщи, за да остане тя бляскава красавица. Беше й повярвала. Направи на лицето си маска с пчелен восък, излегна се в топлата вода и затвори очи.

А ето че почти съм заприличала на просякиня, помисли тя и вдигна чаршафа, за да види дали огледалото не се бе плъзнало отдолу. Може би съм забравила да го върна на мястото му и сега се е спотаило в някоя гънка.

Огледалото ми, върнете ми огледалото, искам да се видя, да се убедя, че не съм се изпарила, че съществувам. Че все още е възможно да бъда харесвана.

Лекарствата, които й даваха вечер, започваха да действат, за кратко се мярна баща й, който четеше вестник до леглото й, майка й, която проверяваше дали фуркетите здраво й крепят шапката, Филип, който я водеше, облечена в бяла рокля, към църковния олтар. Никога не съм го обичала. Никога не съм обичала никого, а искам да ме обичат. Нещастница! Ти си направо жалка! Един ден моят принц ще дойде, един ден моят принц ще дойде… Габор. Той беше моят приказен принц. Габор Минар. Режисьорът, когото всички обожават, чието име пръска толкова силни отблясъци, че ти идва да се свиеш на кълбо под тях. Бях готова да напусна заради него и съпруг, и дете, и Париж. Габор Минар. Тя изстреля името му като укор. Не го обикнах, когато беше беден и никой не го познаваше, хвърлих се на врата му, когато се прочу. Винаги съм имала нужда от нечие одобрение. Дори за да обичам. Каква жалка любовница се оказах!

Ирис мислеше ясно и трезво, а това я правеше още по-нещастна. Можеше да се прояви като несправедлива в изблик на моментен гняв, но скоро разумът й се връщаше и тя се проклинаше. Проклинаше своята подлост и суета. Животът ми даде всичко още с раждането ми, а аз го пропилях. Оставих се да се нося по пяната на леснината.

Ако беше имала малко самоуважение, щеше да успее, благодарение на безмилостния си трезв ум, който понякога я изкарваше по-черна, отколкото беше, да се коригира и да се научи да се обича. Самоуважението не се постига с декрети. То изисква усилия, труд, а самата мисъл за това я накара да сбърчи гнусливо нос. А и вече е късно, реши тя прагматично. Не можеш да започнеш от нулата живота си, когато си на четирийсет и седем и половина. Позакърпваш го, запушваш пробойните, но не можеш да го направиш чисто нов.

Не, каза си тя — чувстваше как сънят я надвива, правеше усилие да намери някакво решение, — бързо, спешно се нуждая от нов съпруг. По-силен, по-богат, по-важен от Филип. Внушителен мъж. Който да ме омайва, да ме подчинява, пред когото да коленича като малко момиченце. Който да поеме в свои ръце живота ми, да ме върне в живота. С пари, с връзки, със светски вечери. Още съм красива. Веднага след като изляза оттук, ще стана отново красивата и очарователна Ирис.

Първата ми положителна мисъл, откакто съм затворена тук, пошепна тя и придърпа чаршафа под брадичката си, може би съм на път да оздравея?

Лука звънна в неделя сутринта. Предния ден Жозефин остави три съобщения на мобилния му. Никакъв отговор. Не е добър знак, реши тя, почуквайки с нокти по зъбите си. Предния ден се бе обадила на Марсел Гробз да го помоли да й даде координатите на Милен. Налагаше се да говори с нея. Да разбере дали и тя не е получила картичка от Антоан. Знае ли къде се намира той, с какво се занимава и дали наистина е жив. Не мога да повярвам, не мога да повярвам, повтаряше си Жозефин. Писмото в колета съобщаваше за ужасния му край. Изказваха й съболезнования, не поздравления за радостно събитие.

Новината я притесняваше. Почти забрави за нападението. По-точно двете неприятни събития се блъскаха в ума й, объркваха я и я плашеха едновременно. Беше й много трудно да реагира на хилядите въпроси на изпадналата в еуфория Зое относно скорошната поява на татко й, на плановете, които чертаеше, на целувките, прегръдките й, малката не можеше да се спре. Беше като танцьорка на канкан с разчорлени детски букли, изпаднала във френетичен ентусиазъм.

Двете тъкмо закусваха, когато телефонът звънна.

— Жозефин, Лука съм.

— Лука! Къде сте? Вчера ви търсих цял ден.

— Не можех да говоря с вас. Свободна ли сте днес следобед, може да се разходим при езерото.

Жозефин бързо премисли. Зое щеше да ходи на кино с една съученичка и на нея й се отваряха три свободни часа.

— В три следобед при лодките? — предложи Жозефин.

— Добре.

Той затвори, без да се сбогува. Жозефин остана с телефона в ръка и с изненада откри, че й е докривяло. Тонът му беше строг и рязък, без капка нежност. Сълзите напираха, но тя успя да ги спре, присвила очи.

— Добре ли си, мамо? — тревожно я погледна Зое.

— Беше Лука. Безпокоя се, че нещо лошо се е случило с брат му, нали го знаеш, Виторио.

— Аха… — отвърна Зое с облекчение: майка й се тревожеше за някакъв непознат.

— Искаш ли още филийки?

— О, да! Моля те, мамо.

Жозефин стана, отиде да нареже хляб и пъхна филиите в тостера.

— С мед ли? — осведоми се тя.

Стараеше се да говори с безгрижен тон, за да не долови Зое тревогата й. Чувстваше се така, сякаш сърцето й беше останало празно. С Лука съм щастлива на интервали. Открадвам си щастието на мънички порции. Влизам в него с взлом. Той затваря очи, преструва се, че не ме забелязва, и ме оставя да го обера. Обичам го въпреки волята му, насила.

— От хубавия мед на Ортанс?

Жозефин кимна.

— Няма да е доволна, ако разбере, че си хапваме от него в нейно отсъствие.

— Нали няма да го изядеш всичкия?

— Не мога да ти обещая — отвърна Зое с лакомо светнали очи. — Бурканчето е почти пълно. Откъде го купи?

— От пазара. Продавачът ми обясни, че преди да го отворим, трябва да го затоплим леко на водна баня, и ще се запази течен, след като изстине.

Мисълта да се подложи на сложната процедура за втечняване на меда, за да достави удоволствие на Зое, прогони спомена за Лука и тя се успокои.

— Много си сладка — усмихна се Жозефин, разрошвайки косата на Зое. — Трябва да си срешиш косата, иначе ще се заплете.

— Искам да съм коала… Няма да се налага да се реша.

— Изправи се!

— Животът е труден, ако не си коала! — въздъхна Зое и изпъна рамене. — Кога се връща Ортанс, мамо?

— Не зная…

— А Гари, той кога се връща?

— Нямам представа, скъпа.

— Ами Шърли? Чувала ли си се с нея?

— Вчера й звъннах, но не отговори. Вероятно е заминала някъде за уикенда.

— Липсват ми… Мамо, ние нямаме много роднини, а?

— Вярно е, нямаме. Твърде сме бедни откъм роднини — отвърна Жо шеговито.

— Ами Анриет? Не може ли да се сдобриш с нея? Така ще имам поне една баба. Дори да не иска да я наричаме така!

Всички се обръщаха към Анриет по име, тя отказваше да й казват баба или маминка.

Зое наблегна на „поне“. Антоан нямаше близки. Единствен син, родителите му отдавна бяха покойници, той се беше изпокарал с чичовците, лелите и братовчедите си и не поддържаше връзка с тях.

— Имаш чичо и братовчед все пак.

— Не ми стигат. Момичетата от класа имат истински семейства и роднини…

— Наистина ли Анриет ти липсва?

— По някои пъти, да.

— Не се казва „по някои пъти“, обич моя, а „понякога“, скъпа…

Зое кимна, но не се поправи. За какво ли мисли, почуди се Жозефин, като гледаше дъщеря си. Беше помръкнала. Потънала в размисъл. Изцяло се бе съсредоточила върху някаква своя идея и безмълвно я оглеждаше от различни ъгли, подпряла брадичка с ръце, издала напред упорито чело. По лицето на малката Жозефин следеше хода на размислите й с уважение към нейната изолация.

Очите й се присвиваха, изсветляваха, тя бърчеше вежди, после челото й се проясняваше. Накрая Зое прикова очи в очите на майка си и тревожно попита:

— Кажи, мамо, смяташ ли, че приличам на мъж?

— В никакъв случай! Защо питаш?

— И не съм широкоплещеста?

— Не, не си! Откъде го измисли!

— Защото си купих „Ел“. Всички момичета от класа го четат…

— И…

— Човек изобщо не трябва да отваря „Ел“. Момичетата от списанието са прекалено красиви… Никога няма да стана като тях.

Тя говореше с пълна уста и дъвчеше четвъртата си препечена филийка.

— Аз пък смятам, че си хубава, и не те намирам широкоплещеста.

— Ти не, това е нормално, нали си ми майка. Майките винаги мислят, че дъщерите им са красавици. Анриет не ти ли го е казвала?

— О, не! Казваше ми, че не съм красавица, но ако човек се загледа, може да намери нещо интересно в мен.

— Каква беше ти като малка?

— Грозна като плужек!

— Мислеше ли за свалки?

— Почти не.

— Тогава кво направи, че татко да те хареса?

— Да кажем, че той долови „интересната“ ми хубост.

— Татко има набито око, а, мамо? Кога, мислиш, ще се появи?

— Не знам, обич моя… Имаш ли да учиш нещо за училище за понеделник?

Зое кимна.

— Свърши го преди киното, защото след това ще си разсеяна и няма да ти се иска.

— А довечера ще изгледаме ли заедно някой филм?

— Два филма в един и същ ден?

— Добре де, ама ако гледаме някой шедьовър, не може да се прави сравнение, защото той е за обща култура. Ще стана режисьорка. Ще снимам „Клетниците“…

— Какво ти става Зое, постоянно споменаваш „Клетниците“ тези дни?

— Много ми харесва, мамо. Козет ме разплаква с ведрото и с куклата си… И после изживява такава прекрасна любов с Мариус и всичко се нарежда. И вече няма никакви рани в сърцето.

А какво ли правим, когато любовта направи голяма рана в сърцето, толкова голяма, сякаш е дупка от снаряд, толкова огромна, че можем да видим небето през нея? — се замисли Жозефин, докато отиваше към мястото на срещата с Лука. Кой може да ми каже какво чувства той към мен. Не се осмелявам да му кажа „обичам ви“, опасявам се, че думата е прекалено голяма. Защото зная, че моето „обичам ви“ прикрива „а вие обичате ли ме?“, което не се осмелявам да изрека, за да не се отдръпне, пъхнал ръце в джобовете на дъфела. Дали влюбената жена е винаги тревожна, изпълнена с болка?

Той я чакаше при лодките. Седеше на пейка с ръце в джобовете, изпънал крака, дългият му нос го придърпваше към земята, кичур тъмна коса закриваше лицето му. Тя спря и го погледна, преди да го заговори. Нещастието е, че не мога да възприемам любовта повърхностно. Искам да се хвърля на врата на любимия, но толкова се страхувам да не го уплаша, че смирено подавам лице за целувка. Обичам го крадешком. Когато вдига очи към мен, когато улавя погледа ми, аз се нагаждам към неговото настроение. Ставам любовницата, която той очаква да бъда. Паля се от разстояние, контролирам се, когато ме доближи. Това не ви е известно, Лука Джамбели, вземате ме за уплашена мишка, но ако можехте да докоснете с ръка любовта, която клокочи в мен, щяхте да получите изгаряния трета степен. Тази роля ми допада: да извиквам у вас усмивка, да ви успокоявам, да ви очаровам, дегизирам се като нежна и търпелива медицинска сестра и приемам трошиците, които благоволявате да ми подхвърлите, за да ги превърна в дебели филии. Стана година, откакто се срещаме, а не зная за вас нищо повече от това, което ми прошепнахте при първата ни среща. Приличате ми на мъж, който няма апетит към любовта.

Беше я забелязал. Стана от пейката. Целуна я по бузата, леко, почти братски. Жозефин се отдръпна, почувствала вече смътната болка, породена от тази целувка. Днес ще говоря с него, реши тя със смелостта, присъща на много срамежливите хора. Ще му разкажа преживелиците си. За какво ми е да имам любим, ако ще крия от него притесненията и болките си?

— Как сте, Жозефин?

— И по-добре съм бивала…

Хайде, каза си тя, давай смело, бъди естествена, говори му, разкажи му за нападението, за пощенската картичка.

— Изживях два ужасни дни — подхвана той, без да й даде възможност да отвори уста. — Брат ми изчезна в петък следобед, когато се бяхме уговорили да се видим в онази бирария, която никак не харесвам, а вие много обичате — той се извърна към нея и се усмихна подигравателно. — Имаше час при лекаря, който го лекуваше от пристъпите на агресия, но не се явил в кабинета. Навсякъде го търсиха, а се появи едва днес сутринта. Беше в ужасно състояние. През цялото време се опасявах, че се е случило най-страшното. Съжалявам, че напразно сте ме чакали. — Държеше ръката на Жозефин и допирът на фината му ръка, топла и суха, я развълнува.

Тя допря буза до ръкава на палтото му. Отърка буза, сякаш да му каже: няма нищо, прощавам ви.

— Чаках ви, после се прибрах да вечерям със Зое. Помислих, че сигурно имате някаква неприятност с… хм… с Виторио.

Изпитваше странно чувство да нарича по име човек, когото не познаваше и който я ненавиждаше. Създаваше й усещане за фалшива близост. Защо ли ме мрази? Нищо не съм му сторила.

— Когато се прибра днес сутринта вкъщи, бях там и го чаках. Прекарах целия вчерашен ден и цялата нощ на канапето в очакване. Изгледа ме, сякаш не ме разпозна. Беше обезумял. Втурна се към банята, без да продума. Убедих го да вземе приспивателно и да си легне, едва се държеше на крака. — Ръката му стисна ръката на Жозефин, сякаш да й предаде отчаянието, което бе преживял през изминалите два дни в очакване на най-ужасното. — Виторио ме тревожи, вече не зная какво да предприема.

Две млади слаби жени, които правеха джогинга си, спряха до тях. Останали без дъх, погледнаха часовниците си, за да видят колко още им остава да търчат. Едната се обади ядосано:

— Тогава му казах: какво по-точно искаш? И той ми отвърна, знаеш ли какво има смелостта да ми каже: да престанеш да ме преследваш! Аз съм го преследвала! И ще ти кажа, че наистина смятам да престана. Повече не мога да го понасям. Какво иска? Да стана гейша? Да ме смачка? Да му въртя вкусни ястия и да разтварям крака, щом ми щракне с пръсти? Предпочитам да си живея сама. Така поне ще ми е спокойно и ще имам и по-малко задължения! — младата жена притисна гърди с ръце в знак на непоколебима решителност, издължените й кафяви очи искряха гневно.

Приятелката й я подкрепи, подсмърчайки. След което махна с ръка да продължат джогинга.

Лука ги изгледа, докато се отдалечаваха.

— Не съм единственият, който има проблеми!

Сега е моментът да му разкажеш за неприятностите си, хайде, насърчи се Жозефин.

— И аз… И аз имам проблеми.

Лука повдигна изненадано вежда.

— Случи ми се нещо много неприятно и нещо много учудващо — заяви Жо престорено небрежно. — От кое да започна?

Черен лабрадор се втурна и се бухна във водата точно пред тяхната пейка. Лука се разсея, следейки го с очи как се гмурка в зеленикавите води на езерото. Повърхността беше толкова мазна, че кръговете, които се образуваха, бяха във всички цветове на дъгата. Раззинало муцуна, кучето пухтеше и плуваше. Стопанинът му беше хвърлил топка и то се втурна да я улови. По черната му лъскава козина се търкаляха течни перли, псето пореше шумно водата и пръскаше всичко наоколо; патиците рязко се отклоняваха от пътя си и недоверчиво се паркираха встрани.

— Ах, тези кучета, направо са невероятни! — възкликна Лука. — Вижте!

Животното се връщаше. Изтръска се, опръска всичко наоколо и пусна топката в краката на стопанина си. Завъртя опашка и излая, подканвайки го да продължи играта. А как да продължа аз, запита се Жозефин, проследявайки с очи топката, която полетя отново, и кучето, което пак се бухна в езерото.

— За какво ми говорехте, Жозефин?

— Казах, че ми се случиха две неща, едното ужасно, другото — странно. — Тя се насилваше да се усмихва, за да потръгне разказът. — Получих картичка от Антоан… мъжа ми… както знаете…

— Но мислех, че е…

Не се осмеляваше да произнесе думата и Жозефин му я подсказа:

— Мъртъв?

— Да. Бяхте ми казали, че…

— И аз така мислех.

— Странно наистина.

Жозефин изчака да й зададе някакъв въпрос, да изкаже някакво предположение, да изрази учудването си, нещо, каквото и да е, за да обсъдят новината, обаче той се задоволи да свъси вежди и попита:

— А другата новина, ужасната?

Ха! — каза си Жозефин, съобщих му, че мъртвец пише картичка, купува марка, залепва я на картичката, пуска я в кутията, а той ми отвръща: „И какво друго?“. Струва му се нормално. Мъртъвците стават нощем да си водят кореспонденцията. Всъщност мъртъвците не са мъртви, те се редят на опашка в пощата, затова винаги се налага да чакаме. Тя преглътна и изтърси неочаквано:

— За малко да ме убият!

— Да ви убият, вас, Жозефин? Не е възможно!

А защо да не е? Няма да съм красив труп, така ли? Нямам вид на човек, който може да бъде убит?

— В петък вечерта, когато се прибирах след несъстоялата се среща, бях намушкана с нож право в сърцето. Тук!

Тя се удари по гърдите, за да подчертае драматизма на съобщението, и се усети смешна. Ролята на жертва на улично произшествие май не й подхождаше особено. Смята, че се правя на интересна, за да съпернича на брат му.

— Направо невероятна история! Ако ви бяха намушкали с нож, щяхте да сте мъртва…

— Спаси ме една обувка, обувката на Антоан…

Тя му обясни спокойно какво й се беше случило. Той я изслуша, загледан в ято прелитащи гълъби.

— Съобщихте ли в полицията?

— Не. Не исках Зое да разбере.

Той недоверчиво я изгледа.

— Жозефин! Ако сте станали жертва на нападение, трябваше да отидете в полицията!

— Какво искате да кажете с това „ако“? Бях нападната.

— Представете си, че този човек нападне някой друг, отговорността ще падне върху вас! Нечия смърт ще тежи на съвестта ви.

Не само не я прегърна, за да я успокои, да й каже: с вас съм, ще ви пазя, а на всичко отгоре й създаваше чувство за вина, намеквайки за вероятна нова жертва. Тя го погледна объркано, какво ли трябваше да му се случи на този човек, за да се развълнува?

— Не ми ли вярвате?

— Напротив… Вярвам ви. Просто ви съветвам да подадете жалба срещу непознат извършител.

— Изглеждате добре осведомен!

— Покрай брат ми съм ходил доста по полицейски участъци. Знам ги почти всички в Париж.

Тя го изгледа смаяна. Отново заора в своя си случай. Беше се отклонил за кратко, докато я слушаше, след което пак се върна на своите нещастия. Това ли е моят любим, прекрасният мъж? Човекът, който пише книга за сълзите, който цитира Жюл Мишле: „Скъпоценните сълзи са се превърнали в бистри легенди, в прекрасни стихове и издигайки се към небесата, са изкристализирали в гигантски катедрали, които се стремят да стигнат до Бог!“. Свито сърце, да. Същинска стафида. Той обгърна раменете й, притегли я към себе си и нежно и уморено прошепна:

— Жозефин, не мога да се занимавам с проблемите на всички хора. Нека не се задълбочаваме толкова, съгласна ли сте? Чувствам се добре с вас. Вие сте единственото ми кътче на веселие, смях и нежност. Нека не го унищожаваме. Моля ви…

Жозефин кимна примирено.

Продължиха разходката си покрай езерото, разминаваха се с хора, които правеха сутрешния си крос, други кучета плувци, деца на колелета и прегърбените татковци, припкащи подире им да ги придържат, за да не изгубят равновесие, един черен великан, гол до кръста и плувнал в пот, който също тичаше. Тя се замисли дали да не попита: „А вие за какво искахте да говорим онази вечер, когато щяхме да се срещнем в бирарията? Стори ми се, че беше нещо важно“, но се отказа.

Ръката на Лука върху рамото й я галеше, но на нея й се стори, че възнамерява да излети.

Този ден сърцето й поохладня към Лука.

Вечерта Жозефин излезе на балкона, за да се усамоти.

Когато реши да потърси нов апартамент, първият й въпрос към брокера, преди да разбере за цената, изложението, етажа, квартала, дали има наблизо спирка на метрото, какво е състоянието на покрива и на улуците, неизменно беше: „Има ли балкон? Истински балкон, където да седна, да си протегна краката и да гледам звездите“.

Новият й апартамент имаше балкон. Голям и красив балкон с черна, издута, тежка и богаташка решетка от ковано желязо, с преплетени мотиви като красиво изписани букви от учителка на черната дъска.

Жозефин искаше да има балкон, за да си говори със звездите.

Да си говори с баща си, Люсиен Плисоние, починал преди години на 13 юли, тогава тя беше десетгодишна, ракетите гърмяха, хората танцуваха, фойерверките се пръскаха в небето и кучетата виеха на умряло. Майка й се омъжи за Марсел Гробз, който се оказа добър и щедър пастрок, но не знаеше как да се впише между вечно киселата си съпруга и двете момиченца. Така и не успя, обичаше ги отдалече като чужд човек, който държи в джоба си билет за връщане.

Беше придобила този навик, когато я налегнеше меланхолията. Чакаше да се свечери, загръщаше се с някоя завивка, излизаше на балкона и говореше на звездите.

Всичко, което не си бяха казали, докато беше жив, си го казваха сега с посредничеството на Млечния път. Жозефин признаваше, че е леко ирационално, признаваше, че може да я помислят за луда, да я затворят в клиника, да й налепят електроди по главата и да пуснат ток, но не й пукаше. Знаеше, че той е там, че я слуша, нещо повече, пращаше й знаци. Уговаряха се някоя звезда да им бъде сигнал, например най-малката на опашката на Голямата мечка, и той я правеше да заискри по-ярко. Или да мъждука. Не се получаваше всеки път, щеше да е прекалено лесно. Случваше се да не й отговаря. Но когато й потънеха гемиите, той й хвърляше спасителен пояс. Понякога караше да присветва някоя лампа в банята, или фара на колело по пътя, или уличното осветление. Той обичаше осветителните тела.

Тя следваше неизменно един и същ ритуал. Сядаше в ъгъла на балкона с подвити крака, облакътена на коленете си, и вдигаше глава към небето. Първо откриваше местоположението на Голямата мечка, после малката звезда в края и започваше да говори. Всеки път, когато произнасяше думата „татко“, очите я засмъдяваха, а когато казваше: „Татко! Миличък мой татко!“ — задължително се разплакваше.

Същата вечер се настани на балкона, взря се в небето, откри Голямата мечка, изпрати й въздушна целувка, прошепна татко, татко… тъжно ми е, много съм тъжна, задушавам се, сърцето ми е свито. Първо нападението в парка, после пощенската картичка от Антоан и за капак преди малко реакцията на Лука, неговата студенина, вежливото му безразличие. Как се справят хората с преливащите чувства? Ако ги изразят неподобаващо, се получава обратният ефект. Когато подаряваме рози, не ги връчваме с дръжките нагоре, та да се убоде получателят. Аз постъпвам по този начин с чувствата, подарявам ги наопаки.

Тя се взираше в малката звезда. Струваше й се, че ту светва, ту угасва, светва отново, сякаш я подканва да излее душата си, давай, скъпа, говори, слушам те, говори.

Татко, животът ме завъртя във вихър. Давя се.

Спомняш ли си, когато бях малка, едва не се удавих, а ти ме гледаше от брега, без да можеш да ми помогнеш, защото морето се беше разбушувало, а ти не знаеш да плуваш… Спомняш ли си?

Морето беше спокойно, когато влязохме с мама и Ирис. Мама ни водеше, плувайки мощен кроул, Ирис подир нея, а аз ги следвах по-назад, гледах да не ги изпусна. Бях към седемгодишна. Изви се внезапно вятър, вълните се надигаха все по-високо, течението ни повлече, а ти беше съвсем малка точица на плажа и размахваше ръце ужасен. Щяхме да се удавим. Тогава мама предпочете да спаси Ирис. Може би не беше в състояние да ни спаси и двете, но тя реши да спаси Ирис. Хвана я здраво под мишницата си и я изтегли на пясъка, остави ме сама да се давя, да гълтам и да плюя солената вода, да ме подмятат вълните и да подскачам като камъче във всички посоки. Когато разбрах, че ме бе изоставила на произвола на съдбата, се помъчих да доплувам до нея, за да се вкопча в нея, а тя се обърна и ми изкрещя: пусни ме, пусни ме, и ме отблъсна. С един удар на рамото. И досега не зная как успях да изплувам, как се добрах до плажа, и досега не мога да си обясня, сякаш една ръка ме грабна, издърпа ме за косата и ме пусна на твърдата земя.

Зная само, че едва не се удавих.

Сега съм в същото положение. Вълненията са много силни, те ме повличат много надалече. Прекалено далече, прекалено неудържимо. Прекалено съм самотна. Тъжна съм, татко. Тъжна съм, че трябва да понасям гнева на Ирис, насилието на някакъв непознат, невероятната поява на съпруга си, безразличието на Лука. Прекалено ми е тежко. А пък не съм достатъчно силна.

Малката звезда беше угаснала.

Искаш да кажеш, че се оплаквам излишно, че не е сериозно? Не е справедливо. Знаеш го отлично.

И сякаш баща й там горе призна, че добродетелта е била несправедливо обвинена и набедена, и си припомни прикритото престъпление: малката звезда светна отново.

Аха, спомняш си, значи. Ти не си забравил. Един път вече оцелях, а дали ще оцелея този път?

Това е животът. Всичко опира до него. Той никога не те оставя да бездействаш дълго време, тъкмо обратното, винаги ти намира някакво занимание.

Човек не се ражда, за да бездейства.

Аз обаче не преставам. Въртя се насам-натам като бясна. Всичко се крепи единствено на моите рамене.

Животът ме е разглезил, от друга страна? Имаш право.

Животът и за в бъдеще ще продължи да ме глези? Много добре знаеш, че не ми пука за парите, за успеха, че бих предпочела да изживея красива любов, да имам до себе си мъж, когото да обожавам, да обичам, знаеш го. Самичка няма да се справя.

Той ще дойде, той е тук, наблизо е.

Кога? Кога? Кажи ми, татко!

Малката звезда не отговаряше.

Жозефин наведе глава между коленете си. Заслуша се във вятъра, в нощта. Обгърна я тишина, сякаш бе в манастирска обител, и тя се приюти в нея. Представи си дълъг манастирски коридор, неравни плочи, внушителни белокаменни колони, оградена градина като зелено петно, висок свод, след него още един, и втори, и трети. Долови лек камбанен звън в далечината, ясните звуци се носеха на равни интервали във въздуха. Пръстите й прехвърляха зърната на броеницата, тя изричаше непознати молитви, благослови, часослови, утринни и вечерни богослужения, цяла литургия, която си бе съчинила и която й заместваше требника. Тя пусна страховете, въпросите да отлетят, престана да мисли за тях. Остави се на вятъра, заслуша се в песента, която й нашепваха шумящите клони, изтананика няколко ноти, започна тихичко да припява.

През ума й се стрелна мисъл: щом Лука не се бе разтревожил особено, вероятно самата аз не смятам, че си заслужава.

Щом Лука не се отнася с повече внимание към мен, значи и аз самата не го проявявам.

Лука се отнася към мен по същия начин, по който аз се отнасям към себе си.

Той не долови тревога в думите ми, страх в гласа ми, не усети забиването на ножа, защото и аз не ги усетих.

Осъзнавам случилото се с мен, но не изпитвам нищо. Намушкаха ме с нож, но не отидох да подам жалба, да потърся закрила, отмъщение или помощ. Намушкаха ме с нож, но аз си замълчах.

То не ме засяга, плъзга се по мен.

Съобщавам някакъв факт, думите са налице, произнасям ги на глас, но те не са обагрени от емоция, безцветни са. Моите думи са неми.

Той не ги чува. Не може да ги чуе. Думи на мъртва жена, отдавна напуснала този свят.

Аз съм тази мъртва жена, която обезличава думите си. Както обезличава и живота си.

И това е от деня, в който майка ми предпочете да спаси Ирис.

В този ден тя задраска живота ми, заличи ме от живота. Все едно ми каза: не заслужаваш да съществуваш, с една дума, вече не съществуваш.

Аз, изпадналото в потрес седемгодишно момиченце, което тракаше със зъби в студените води. Непроумяващо как се извъртя, как силно ме блъсна с лакът и ме запокити в дълбините.

Този ден аз умрях. Превърнах се в мъртва жена, надянала маската на жива жена. Действам, без да правя връзката между това, което правя, и това, което съм. Престанах да съм реална, истинска. Станах виртуална.

Всичко се плъзга.

След като успявам да се измъкна от водата и татко ме понася на ръце, наричайки майка ми престъпница, аз си мисля, че тя не можеше да постъпи другояче, не можеше да ни спаси и двете, тя предпочете Ирис. Намирам го за нормално.

Всичко се плъзга по мен. Не искам нищо. Не притежавам нищо.

Станах старши преподавател по литература, ами добре, няма лошо…

Назначиха ме в Националния център за научни изследвания, една от тримата одобрени сред сто двайсет и трите кандидатури, а, така ли, ами добре…

Омъжих се, превърнах се в старателна и нежна съпруга, която сякаш изпаряваше разсеяната любов на мъжа си.

Бил ми изневерявал? Какво пък, не му е било добре. Милен му действа успокояващо, утешава го.

Аз нямам никакви права, нищо не ми принадлежи, понеже така или иначе не съществувам.

Само продължавам да се преструвам, че съм жива. Раз, два, раз, два. Пиша статии, изнасям лекции, публикувам, подготвям защита на дисертация, в скоро време ще стана ръководител на научни изследвания, ще стигна върха на кариерата си. А, така ли, ами добре…

Всичко това не намира вътрешен отклик в мен, не ми носи никаква радост.

Станах майка. Родих едно момиче, после още едно.

Най-после живнах, съвзех се. Преоткрих детето в себе си. Малкото момиче, разтреперано на брега. Прегръщам го, люлея го, целувам връхчетата на пръстите му, разказвам му приспивни приказки, втечнявам меда, който яде, посвещавам му цялото си време, цялата си любов, всичките си спестявания. Обичам го. Нищо не е достатъчно хубаво за малкото момиченце, починало на седем години, което съживявам с грижи, с компреси, с целувки.

Сестра ми ме моли да напиша книга, която да излезе с нейното име на корицата. Аз приемам.

Книгата жъне огромен успех. Аха, добре…

Страдам, защото ми е отнета, но не протестирам.

Когато дъщеря ми Ортанс излиза по телевизията да разкрие истината и ме изкарва в светлината на прожекторите, аз изчезвам, не искам да ме виждат, не искам да ме разпознават. Нищо няма за гледане, нищо за узнаване: аз съм мъртва.

От онзи ден насред бушуващия океан при Ландите нищо вече не е в състояние да ме засегне, тъй като престанах да съществувам.

От онзи ден нататък нещата се случват, но не оставят следа у мен.

Аз съм мъртва. Превърнах се във фигурант в собствения си живот.

Тя отново вдигна лице към звездите. Стори й се, че Млечният път примигва, разпръсквайки седефени искри.

Каза си, че ще отиде да купи бели камелии. Тя много обичаше белите камелии.

— Шърли?

— Жозефин!

В устата на Шърли името й ехтеше като звук на бойна тръба. Тя наблягаше на първата сричка, извисяваше глас и рисуваше арабески от звуци: Жозефииин! В отговор бе задължително да се покажеш на висота и да откликнеш на същите висини, иначе имаше опасност да бъдеш подложена на строг разпит: „Какво ти е? Не си ли добре? Чувстваш се скапана, без самочувствие? Криеш нещо от мен…“

— Шъъърлиии! Липсваш ми! Върни се в Париж, моля те. Вече имам голям апартамент и мога да те приема, и теб, и свитата ти.

— В момента няма влюбен паж, който да кръжи покрай мен. Сложила съм си колана за целомъдрие. Въздържанието е моето сладострастие!

— Тогава идвай…

— Не е невъзможно и да се появя в най-скоро време за кратко посещение при надменните жаби.

— Не кратко посещение, по-скоро окупация, хубава Стогодишна война!

Шърли се разсмя. Ах, този неин смях! Лепеше тапети, окачваше пердета и завеси, картини, изпълваше стаята докрай.

— Кога пристигаш? — попита Жозефин.

— За Коледа… Заедно с Ортанс и Гари.

— Но нали ще поостанеш? Животът без теб не е същият.

— Я чакай, това си е направо обяснение в любов.

— Обясненията в приятелство и в любов си приличат.

— Значи… как си в новия апартамент?

— Имам чувството, че съм на гости у дома. Сядам на крайчеца на канапето, чукам на вратата, преди да вляза в хола, и си прекарвам в кухнята, където ми е най-уютно.

— Не можеш да ме учудиш, познавам те добре!

— Спрях се на този апартамент, за да направя щастлива Ортанс, а тя взе, че замина за Лондон… — и дълбоко въздъхна, сякаш искаше да каже, че това си е съвсем в стила на Ортанс. Оставяш дара си пред затворена врата. — Зое е като мен. Тук сме като чужденки, все едно сме в друга страна. Хората са студени, дистанцирани, високомерни. Носят двуредни костюми и имената им са двойни с тирета. Единствено портиерката е неподправена и жива. Казва се Ифижени, сменя си цвета на косата всеки месец, от яркочервена я прави леденосинкава, става неузнаваема, но се усмихва истински, когато ми носи пощата.

— Ифижени! Тази няма да свърши добре! Ифигения, пожертвана от баща си или от мъжа си…

— Живее в портиерското жилище с двете си деца, петгодишно момченце и седемгодишно момиченце. Всяка сутрин в шест и половина изнася кофите за боклук.

— Да ти кажа отсега: ще се сприятелите… Познавам те.

Не е невъзможно, си каза Жозефин. Тя пее, докато чисти стълбището, танцува с маркуча на прахосмукачката, прави балони от дъвки, които се лепват по лицето й. Единственият път, когато Жозефин почука на вратата на портиерското жилище, Ифижени й отвори, натъкмена като каубой.

— Звънях ти в събота и неделя, нямаше те.

— Бях в провинцията, в Съсекс, при приятели. Но бездруго бях решила да ти звънна. Как е животът?

Жозефин пошепна, че имало какво да се желае… след което й разказа всичко най-подробно. На няколко пъти Шърли възкликваше „oh! Shit! Жоозефииин!“, за да изрази страха си, смайването, помоли я да разкаже подробности, замисли се, после реши да се заеме с проблемите един по един.

— Да започнем със загадъчния убиец. Лука е прав, трябва да отидеш в полицията. Наистина може да нападне отново! Представи си, че убие някоя жена под прозорците ти…

Жозефин кимна.

— Опитай се да си спомниш всичко, когато отидеш при ченгетата да подадеш жалба. Понякога някоя незначителна подробност може да ги насочи по правилната следа.

— Подметките на обувките му бяха чисти.

— На обувките му? Ти забеляза ли ги?

— Да. Запазени чисти и гладки подметки, сякаш обувките му бяха току-що извадени от кутия. Хубави обувки тип „Уестън“ или „Чърч“, нали ги знаеш.

— Аха… — отвърна Шърли. — Значи не е някой хулиган от предградията, след като носи „Чърч“. И това не е много добре за разследването.

— Защо?

— Защото чистите подметки не подсказват нищо. Нито теглото, нито ръста на извършителя. Нито пък последните места, през които е минал. За разлика от тях износената стара подметка е извор на ценни сведения. Имаш ли някаква представа за възрастта му?

— Не. Беше силен, няма съмнение. А, да! Гласът му беше носов, чух го, докато бълваше мръсотиите и ругатните. Определено имаше носов глас. Говореше така… — тя повтори думите на мъжа с гъгнещ глас. — И още нещо. Лъхаше на приятна миризма. Искам да кажа, че не смърдеше на пот.

— Това обяснява, че е извършил деянието си хладнокръвно, без да се паникьоса. Подготвил е постъпката си, обмислил я е. Истинска постановка. Вероятно изпитва чувство на реванш, на отмъщение. Изчиства някаква несправедливост, която му е причинена. Научих това, когато бях в разузнаването. Според теб не е имало „отделяне на течност“?

Терминът изненада Жозефин, но не я учуди. Миналото на Шърли, нейната осведоменост за света на насилието излезе на повърхността с простия израз „отделяне на течност“. За да прикрие тайната на произхода си, Шърли е била известно време в разузнавателната служба на Нейно величество. Обучавали са я за телохранител и там се е научила да се бие, да се защищава, да разчита по лицата и най-потайните намерения. Беше се движила сред готови на всичко мъже, беше предотвратявала заговори, беше свикнала да прониква в умове с престъпна нагласа. Жозефин се възхищаваше от нейното хладнокръвие. Всеки може да стане престъпник, учудващото не е това, а как не се случва по-често, обикновено твърдеше тя, когато Жозефин започнеше да я разпитва.

— Значи не може да е Антоан — заключи Жо.

— Мислила си по въпроса…

— След… след като получихме пощенската картичка. Не можах да мигна и след дълги размишления си казах, че може да е бил той… Срам ме е да си го призная, но така беше…

— Антоан обилно се потеше, ако не ме лъже паметта, права ли съм?

— Да. Потта направо се лееше от него, особено ако му предстоеше някакво изпитание. Сякаш го поливаха с маркуч.

— Следователно не е бил той. Освен ако не се е променил… Но все пак си го помислила…

— Ох, толкова се срамувам…

— Разбирам те, появата му е повече от странна. Или е написал картичката предварително и е помолил да я изпратят след смъртта му, или е жив и здрав и се навърта наоколо. Познавайки добре мъжа ти и увлечението му по представленията и всякакви постановки, бих допуснала всичко. Той разказваше какви ли не истории. Беше толкова велик, толкова важен в собствените си очи! Може би е искал да продължи смъртта си като онези не особено добри актьори, които с часове умират на сцената, разтегляйки репликите, за да изпъкнат пред колегите си.

— Не ставай лоша, Шърли.

— За човек като него да умре ей така, за секунди, си е направо обидно, забравят те, заравят те и просто ставаш никой.

Беше яхнала метлата и Жозефин не можеше да я спре.

— С изпращането на картичката Антоан си урежда още живот, не ви позволява да го забравите и става обект на вашите разговори.

— За мен наистина си беше голям шок… но е много жестоко към Зое. Тя непоколебимо вярва, че е жив.

— А на него изобщо не му пука! Той е прекалено голям егоист. Никога не съм изпитвала кой знае какво уважение към мъжа ти.

— Престани! Той е мъртъв!

— Дано! Оставаше само да застане като часовой пред вратата ви!

Жозефин чу свистене на кипнал чайник. Очевидно Шърли отиде да го изключи, защото звукът заглъхна. Tea time. Жозефин си представи Шърли в кухнята и как залива с врялата вода ароматните листенца, притиснала слушалката с брадичка. Тя имаше най-разнообразни чайове, подредени в шарени метални кутии, от които лъхваха опияняващи ухания, когато отваряше капачетата. Зелен чай, червен, черен, бял, „Княз Игор“, „Цар Александър“, „Марко Поло“. Запарваше го точно три минути и половина, след което го прецеждаше от листенцата. Прилежно и съсредоточено спазваше ритуала.

— Колкото до безразличието на Лука, какво да ти кажа? — продължи тя, преминавайки директно от тема в тема. — Той си беше такъв от самото начало, а ти го подкрепяш в неговото нежно дистанциране. Издигнала си го на пиедестал, поливаш му миро, кадиш му тамян и се влачиш в краката му. Ти просто така се държиш с мъжете, поднасяш им извиненията си, че дишаш, благодариш им, че са благоволили да те удостоят с поглед.

— Май не обичам да ме обичат…

— Обаче?… Хайде, Жо, кажи си…

— Обаче имам усещането, че непрекъснато чакам с четири очи, гладна за любов.

— Трябва да се лекуваш!

— Точно така… Реших да се подложа на лечение.

Жозефин разказа, че съвсем скоро го разбрала, докато гледала звездите и си говорела с Голямата мечка.

— А, ти продължаваш да си говориш със звездите.

— Да!

— И това също си е терапия, и то безплатна.

— Сигурна съм, че ме чува оттам, отгоре, и ми отговаря.

— Щом го вярваш… Аз пък не смятам, че е нужно да се изкатеря чак до звездите, за да ти кажа определено, че майка ти е престъпница, а ти си загубена добрячка, която се оставя да я тъпчат, откакто се е родила.

— Зная, едва сега го разбрах. На четирийсет и три години… Ще отида в полицията. Права си. Добре ми действа да си приказвам с теб, Шърли. Всичко ми се изяснява, когато поговоря с теб.

— Винаги е по-лесно, когато си страничен наблюдател, когато не си вътре в ситуацията. А какво става с писането, напредваш ли?

— Не съвсем. Въртя се в кръг. Търся сюжет за роман и не мога да се спра на нищо. Денем заплитам хиляди истории, които нощем се разплитат. Идеята за „Смирената кралица“ ми дойде, докато си говорехме с теб, спомняш ли си? Бяхме в моята кухня в Курбвоа. Налага се да си дойдеш да се погрижиш за мен…

— Вярвай в себе си.

— Нали знаеш, не съм много силна по тази част… самоувереността…

— Няма закъде да бързаш.

— Не ми харесва да си пропилявам дните в бездействие.

— Ходи на кино, разхождай се, наблюдавай хората по откритите кафенета. Дай воля на въображението си и един ден идеята ще ти падне от небето.

— История за един, който нощем напада с нож самотните жени в парка, и за съпруг, когото са смятали за мъртъв и който изпраща пощенски картички!

— Защо не?

— Не! Искам да забравя всичко това. Ще се върна към хабилитационния си труд.

— Към какво?

— Към хабилитационния си труд, хабилитацията ми за ръководител на научна дейност.

— И какво представлява това… нещо?

— Научни публикации по темата и всички лекции и изследвания, излизали във вид на статии, които представяш на комисията. Ще стане дебела тухла. Вече съм събрала около седемнайсет кила!

— И какъв е смисълът на това упражнение?

— Научна степен, работа в университет. Катедра…

— Означава и повече парички?

— Не! Университетските учени не обръщат много внимание на парите. Дори ги презират. По-скоро това е завършекът, върхът на всяка научна кариера. Ставаш всепризнат учен, отнасят се към теб с уважение, идват ти на крака от цял свят за консултации. С една дума, това, от което се нуждая, за да си лъсна имиджа.

— Жозефин, направо ме смайваш!

— Чакай, още не съм стигнала дотам! Остават ми две-три години усилен труд, за да се подготвя и да се явя на защита.

А това пък е съвсем друго нещо. Става въпрос да отстояваш труда си пред комисията, съставена от мрачни мъже, които по принцип са ужасни женомразци. Цялата ти работа се оглежда под лупа и при първа грешка те отхвърлят. В деня на защитата е препоръчително да облечеш размъкната пола, да обуеш обувки без токове, да може да се заплитат на плитки космите на краката ти и подмишниците ти да са гъсто обрасли.

Шърли възкликна, сякаш беше проследила безмълвния ход на мисълта й:

— Жо, ти си мазохистка!

— Зная, реших да поработя и по този въпрос и да се науча да не позволявам да ми се качват на главата! От приказките със звездите се преизпълних с добри намерения!

— Млечният път те е ударил по сметанката! А любовния живот, него къде го слагаш в това бурно море от сиво вещество?

Жозефин се изчерви.

— След като приключа с ровенето из старинните писания и след като сложа Зое да спи…

— Така си и мислех, той е тънък като цигарена хартия!

— Не можем всички да спим с мъжа в черно!

— Печелиш точка!

— А какво става с мъжа в черно?

— Не мога да го забравя. Ужасно е. Реших да не го виждам повече, сърцето ми не иска, мозъкът ми отказва, но той ми липсва и всяка клетчица на съществото ми го зове. Знаеш ли какво, Жо? Любовта се ражда в сърцето, но живее под кожата. И той се е притаил под кожата ми. Дебне ме от засада. Ох, Жо, ако знаеш колко ми липсва…

Случваше се да ме ощипе от вътрешната страна на бедрото и да ми направи синка, изпитвах удоволствие от болката, от цвета, от следата, която ми оставяше, доказателство за миговете, в които бях в състояние да приема смъртта, защото знаех, че онова, което следваше, щеше да е безцветно, нищо, изкуствено дишане. Мислех за него, гледайки синината, галех я, беше ми скъпа, няма какво да ти разправям, мъничка моя Жо…

— И какво правиш, за да не мислиш за него? — попита Жозефин.

— Стискам зъби… Основах асоциация за борба със затлъстяването. Обикалям училищата и уча децата да се хранят правилно, защото произвеждаме едно затлъстяло общество.

— В него не влизат моите дъщери.

— Естествено… ти ги храниш с вкусни и разнообразни ястия от бебета. Между другото, докато сме на темата, дъщеря ти и синът ми са станали неразделни.

— Ортанс и Гари? Искаш да кажеш, че са влюбени?

— Не зная, но се срещат много често.

— Ще ги разпитаме, когато си дойдат в Париж.

— Видях също и Филип. Оня ден в галерията „Тейт“. Стоеше, запленен от платно в червено и черно на Ротко[2].

— Сам? — попита Жозефин, изненадана, че сърцето й заби учестено.

— Амии… Не. Беше с руса жена. Представи я като художествен експерт, помагала му да купува, защото събирал колекция. Имал много свободно време, откакто се оттегли от бизнеса…

— Как изглеждаше експертката?

— Не беше зле.

— Ако не ми беше приятелка, може би щеше да кажеш дори, че…

— Съвсем не изглеждаше зле. Трябва да дойдеш в Лондон, Жо. Той е съблазнителен, богат, има много свободно време. Засега живее сам със сина си, идеална плячка за изгладнели вълчици.

— Не мога и ти си съвсем наясно.

— Ирис?

Жозефин прехапа устна и не отговори.

— Да знаеш, мъжът в черно… Когато се срещахме по хотелите, когато ме чакаше в стаята на шестия етаж, изтегнат на леглото… Нямах търпение да чакам асансьора. Тичах нагоре по стълбите, блъсвах вратата и се хвърлях отгоре му.

— Аз, нали ме знаеш, колкото до изблиците на страст — приличам по-скоро на костенурките.

Шърли въздъхна шумно.

— Може би ще е добре да се промениш, Жо.

— Да се превърна в амазонка? Ще падна от коня, щом подкара в тръс!

— Ще паднеш веднъж, после веднага ще го възседнеш отново.

— Ти наистина ли вярваш, че никога не съм била влюбена, ама истински влюбена?

— Вярвам, че тепърва ще има да откриваш още много неща и че това е чудесно. Животът започва да ти поднася изненади!

Жозефин си каза, че ако хвърляше толкова усилия да изучава живота, колкото да работи по дисертацията си, вероятно щеше да е по-отворена.

Обходи с поглед кухнята. Истинска лаборатория — също толкова чиста и бяла. Ще отида до пазара да купя връзки лук и чесън, нанизи червени и зелени чушки, златни ябълки, кошници, дървени съдини, кърпи, ще закача по стените постери и календари, стените ще грейнат. Разговорите с Шърли я успокояваха, навеждаха я на мисълта да наслага лампички из апартамента. Шърли беше за нея повече от най-близка приятелка. Тя беше човекът, на когото можеше да каже всичко, без да се опасява от каквито и да е последствия или че може да изпадне в ролята на заложник.

— Ела бързо — прошепна тя в слушалката, преди да затвори телефона. — Имам нужда от теб.

На другата сутрин Жозефин отиде до кварталния полицейски участък. След продължително чакане в коридора, който миришеше на препарат за почистване с аромат на череши, влезе в тесен кабинет без прозорец, осветен от пожълтяла плафониера, която придаваше на стаята вид на аквариум.

Тя изложи фактите на полицейския служител. Беше млада жена с опъната назад кестенява коса, с тънки устни и орлов нос. Носеше светлосиня риза, тъмносин униформен костюм, малка златна обичка на лявото ухо. Името и беше изписано на табелката на бюрото. Полицайката я попита за името, презимето, адреса. Причината за идването в участъка. Изслуша я, без да потрепне и най-малко мускулче на лицето й. Изрази учудване, че Жозефин е чакала толкова време, преди да съобщи за нападението. Очевидно й се стори съмнително. Предложи на посетителката да мине медицински преглед. Жозефин отклони предложението. Помоли я да опише мъжа, попита за някаква набиваща се на очи подробност, която би могла да помогне при разследването. Жозефин спомена гладките и чисти подметки на обувките, носовия глас, това, че не се беше изпотил. Едната вежда на полицайката литна нагоре, явно беше учудена от този детайл, след което продължи да трака по клавиатурата. Попита я да уточни дали няма някой зложелател, дали не я беше ограбил или изнасилил. Произнасяше думите като автомат, без никаква емоция. Изреждаше факти.

На Жозефин й се доплака.

Какъв е този свят, в който насилието се е превърнало в нещо толкова обичайно, че жената не вдигаше поглед от клавиатурата, за да прояви вълнение, съпричастие? — се чудеше Жозефин, когато излезе от участъка и се озова насред уличния шум и обляната от дневна светлина улица.

Остана неподвижна, загледана в дългата колона нетърпеливи автомобили. Един камион беше препречил платното. Шофьорът разтоварваше, без да бърза, вземаше кашоните един по един и ги пренасяше, гледайки колоната чакащи автомобили с доволен вид. Някаква жена с яркочервени устни надникна през страничния прозорец и избухна: „На какво прилича това, по дяволите! Докога ще чакаме?“. Тя изплю цигарата си и натисна клаксона, разперила лакти.

Жозефин тъжно се усмихна и си тръгна, притиснала с длани уши, за да не чува протестиращите гласове.

Ортанс прекрачи купчината дрехи на пода в хола на апартамента, който обитаваше със съквартирантката си, анемична и безцветна французойка, която гасеше цигарите си където й скимне, сеейки дупка подир дупка, без изобщо да се трогва. Дънки, прашки, чорапогащник, тениска, поло, сако, беше се съблякла и захвърлила всичко където й падне.

Казваше се Агата, учеше в същото училище, но не проявяваше нито ученолюбието на Ортанс, нито нейната любов към реда. Ставаше, когато звъннеше будилника, надигаше се от леглото, за да хване следващата лекция. Мръсните чинии се трупаха в мивката на кухненския бокс, купчината мръсни дрехи беше заринала онова, което преди време беше канапе, телевизорът изобщо не се изключваше и ниската стъклена масичка беше затрупана с празни бутилки насред нарязани списания, изсъхнали парчета пица и пепелници, пълни със стари кафеникави фасове от цигари с марихуана.

— Агата! — кресна Ортанс.

И понеже Агата продължаваше да се спотайва в леглото си, Ортанс изригна яростна обвинителна тирада срещу немарливостта на съквартирантката си, ритайки вратата на стаята й:

— Така не може да продължава повече! Ти си отвратителна! В твоята стая си прави кочина, но не и в общите помещения! Цял час чистих банята, навсякъде е пълно с косми, мивката е запушена, тубите с паста за зъби са отворени и текат, в мивката имаше стар тампон, къде си расла ти и кой те е възпитавал? Не живееш сама! Предупреждавам те, ще си търся друго жилище, не издържам вече!

Най-ужасното е, си каза Ортанс наум, че не мога да се махна. В договора наемът се води на двете ни, два месеца са предплатени, пък и къде ще отида. Тя е наясно, тази мърла, неспособна за нищо, освен да гладува, за да си влиза в дънките и да си върти задника пред дъртаците, дето им текат лигите, като я гледат как се фръцка.

С отвращение погледна ниската масичка, отиде да вземе найлонов чувал и напъха в него всичко струпано по плота и под него. Запуши си носа, затвори торбата и я хвърли на площадката пред вратата, докато дойде време да я изнесе до контейнера. Дано пък реагира, когато й се наложи да порови из боклука, за да си измъкне обратно дънките. Не бе съвсем сигурно, промърмори тя на себе си, по-скоро ще си купи други с парите на някой от олигавените старчоци с мафиотски мутри, които пушат пури в хола, докато анемичната си лепи изкуствените мигли пред огледалото в банята. Откъде ги изравя тези дъртаци? Само като ги видиш как се мъкнат, навлекли палта от камилска вълна с вдигнати яки, ти идва да хукнеш презглава и да се скриеш в някоя дупка. Тия типове, дето се влачат тука вечер, ме карат да настръхвам от ужас. Ако продължава така, ще свърши в някой публичен дом в Кайро.

— Чуваш ли какво ти говоря, тъпачко?

Тя нададе ухо. Агата не помръдна.

Сложи си гумени ръкавици, взе гъба, „Доместос“, който се саморекламираше, че убивал всички микроби, премахвал всички петна, и се зае да чисти и търка из основи жилището. Гари щеше да мине да я вземе след час и беше изключено да го посрещне в тази кочина.

Дебелият мокет беше наръсен с парчета чипс, химикалки, фиби, използвани хартиени кърпички, шарени дражета. Прахосмукачката се запъна на някакъв гребен, но го глътна, без да се задави. Ортанс кимна доволна: поне едно нещо, което да работи. Когато имам достатъчно пари, ще си наема апартамент сама, измърмори тя, сражавайки се със залепнала на мокета дъвка. Когато имам достатъчно пари, ще си наема прислужница да ми чисти, когато имам достатъчно пари…

Нямаш пари, затова млъквай и чисти, се скара тихо на себе си.

Майка й плащаше за апартамента, училището, режийните, местния данък, дрехите, телефона, обедния сандвич, който изяждаше на някоя пейка в парка. Всъщност майка й плащаше всичко. А в Лондон нищо не беше безплатно. Две лири сутрешният портокалов сок, десет обедният сандвич, хиляда и двеста лири за двустайния апартамент с хол. В хубав квартал, естествено. Нотинг Хил, Ройъл Бъроу оф Челси & Кенсингтън. Сигурно родителите на Агата имаха пари или я издържаха дядовците с палтата от камилска вълна. Не можеше да разбере. Тя вдиша мириса на почистващия препарат и направи гримаса. Ще воня на „Доместос“. Това чудо прониква и през ръкавиците.

Обърна се към стаята на Агата и отново запрати силен шут във вратата.

— Не съм ти слугиня! Набий си го в главата!

— Too bad! — отговори онази. — И си закъсняла. Отгледана съм в къща, в която имах две слугини на разположение, затваряй си човката, беднячко!

Ортанс се втренчи смаяна в затворената врата. Беднячка! Беше се осмелила да я нарече беднячка!

Какъв ли дявол ме накара да избера нея, точно нея между толкова много други? Сигурно очите ми са били залепнали? Тя даваше вид, че е от сой. Надута, самоуверена, забързана, лъскава, наконтена с „Прада“, „Вюитон“, „Ермес“. Търсеше просторен апартамент в някой от изисканите квартали. Парадираше със средства и излъчваше самочувствие на открехнато момиче. Директно се обърна към нея с въпроса: „Ти къде живееш в Париж?“, за да разбере дали щеше да й пасне. Ортанс отговори: „Ла Мюет“, и тя потвърди: „Окей, ставаш!“. Сякаш й правеше услуга. Бинго, баровката налапа въдицата, реши Ортанс. Помисли, че ако се закачи за нея, ще може да се възползва от парите й, от познанствата й. Единственото нещо, което спечелих от нея, е възможността да влизам в „Куку Клъб“, без да вися отвън на опашката. Голям удар, няма що! Каква съм наивница и смотанячка! Излъгах се като мома от прованса, пристигнала в столицата, сплетена на две плитки и с карирана престилчица.

Гари живееше в голям апартамент при Грийн Парк точно зад Бъкингамския дворец, но беше непреклонен: не желаеше съквартиранти. „Сто и петдесет квадрата само за теб, не е справедливо!“ — гневеше се Ортанс. „Може, но това е положението. Имам нужда от тишина, от пространство, имам нужда да чета, да слушам музиката, която харесвам, да размишлявам, да се движа напред-назад на воля, не искам да ме дразниш и истината е, че ти, Ортанс, заемаш много място.“ — „Ще бъда незабележима, няма да излизам от стаята си!“ „Не — беше отсякъл Гари. — Не настоявай или ще заприличаш на досадните момичета, които ненавиждам.“

Ортанс млъкна. Изключено бе да прилича на когото и да е, тя беше уникална и полагаше усилия да си остане такава. Изключено бе да изгуби приятелството на Гари. Та той беше най-желаният млад ерген в Лондон, не ще и дума. Във вените му течеше кралска кръв, никой не подозираше тайната, но тя, за разлика от останалите я знаеше. Беше чула майка й да говори за това с Шърли. И прочее и тем подобни, и to make a long story short, тоест казано с две думи, Гари беше внук на кралицата. Баба му живееше в Бъкингам. Той ходеше там съвсем свободно и познаваше всяко кътче. Получаваше покани за приеми, за откривания на заведения, изложби, обеди, вечери, студени бюфети и т.н. Поканите се трупаха на масичка в антрето, той разсеяно преглеждаше купчината. Продължаваше да носи същото черно поло, същото провиснало сако, същия безформен панталон, същите отвратителни патъци. Не му пукаше как изглежда. Не му пукаше за черната коса, за големите зелени очи, за всички подробности, на които тя наблягаше, за да изтъкне достойнствата му. Той ненавиждаше да излиза, за да е пред очите на всички. Тя искаше той да се съгласи да я взима с него.

— Важно е да създам контакти, Гари, без познанства съм просто никой, а ти познаваш всички в Лондон.

— Грешка, груба грешка! Майка ми познава всички, не аз. Аз трябва да покажа на какво съм способен, обаче, повярвай ми, нямам никакво желание да се доказвам. На деветнайсет години съм, аз съм това, което съм, опитвам се да се усъвършенствам, това си е работа. Живея според разбиранията си и така ми е добре. И ти не си тази, която ще ме накара да се променя, sorry!

— Но за теб е достатъчно да се появиш и доказателствата стават излишни, отпадат — тропаше с крак Ортанс, изнервена от липсата на суетност у Гари. — На теб не ти струва нищо, а за мен може да се окаже от изключителна важност! Не бъди егоист. Помисли и за мен!

— No way.

Той не поддаваше. Колкото и да му мънкаше и да го врънкаше, той не й обръщаше никакво внимание и си слагаше слушалките на ушите. Искаше да стане музикант, философ или поет. Ходеше на уроци по пиано, по философия, по драматично изкуство, по литература. Гледаше стари филми, хрупайки екологичен чипс, записваше мислите си в тетрадки на квадратчета и се упражняваше да имитира скокливата походка на катеричките в Хайд Парк. Понякога подскачаше в просторния си хол, оголил издадени напред зъби и свил пръсти като куки.

— Гари! Не ставай смешен!

— Аз съм прекрасен катеричок! Царят на катериците с лъскава козина!

Имитираше катерица, декламираше откъси от Оскар Уайлд или Шатобриан, диалози от филмите „Белязания“[3] или от „Децата на рая“[4]. „Ако всички богати искат да бъдат обичани, тогава какво ще остане за бедните?“ Той се изтягаше в един фотьойл, принадлежал на Джордж V, и размишляваше върху красотата на фразата, хванал брадичката си с ръка.

Ортанс признаваше, че е очарователен, блестящ, оригинален.

Той беше против потребителското общество. Беше се примирил с мобилните телефони, но странеше от модните аксесоари на новите технологии. Когато си купуваше дрехи, вземаше само по една дори ако ризите например бяха на промоция и вървяха по две за цената на една.

— Вземи си още една, щом е гратис! — настояваше Ортанс.

— Имам само едно тяло, Ортанс!

Освен всичко друго е и красив, каза си тя и пак подуши ръкавиците.

Висок, красив, от кралско потекло, всичко това на сто и петдесет квадрата с изглед към Грийн Парк. Без капка усилие. Каква несправедливост.

Тя мина с прахосмукачката по ръкохватките на стария кожен фотьойл, помисли си: има, разбира се, мъже, които тичат подире ми, обаче са грозни. Или ниски. Мразя ниските мъже. Те са най-проклетата, най-вкиснатата и най-злопаметната категория. Дребният мъж е лош човек. Не може да прости на света заради ниския си ръст. Гари може да е флегматичен, нехаен, но е прекрасен. Още повече че не е обременен с грижи за безрадостната действителност. Освободен е от подобно задължение. Впрочем това им харесвам на парите: правят те независим от реалността.

Когато имам пари, ще бъда независима от реалността.

Тя се наведе над прахосмукачката и се взря смаяна, слисана: в мокета щъкаха животинки. Цяла колония хлебарки. Тя разроши тъканта, притисна маркуча върху мърдащите насекоми и мислено си представи ужасния им край. Така им се пада! После ще хвърля торбата в огъня, за да съм сигурна, че са пукнали. Представи си ги как пращят в пламъците с разкривени крачета, разтопена обвивка, спечени бели дробове. При тази мисъл се усмихна и продължи да чисти, разтапяйки се от наслада. С удоволствие бих изсмукала и Агата заедно с хлебарките. Бих я удушила с чорапогащниците, които захвърля където й падне. Ще се задушава бавно, езикът й ще увисне, огромен, кошмарен, лилав, ще се гърчи, ще умолява…

— Скъпа моя Ортанс — й бе заявил един ден Гари, докато вървяха надолу по „Оксфорд Стрийт“, — би трябвало да отидеш на психоаналитик, ти си чудовище.

— Защото казвам каквото мисля?

— Защото се осмеляваш да мислиш това, което мислиш!

— Изключено, ще взема да изгубя художествената си дарба. Не желая да ставам нормална, искам да бъда гениална невротичка като Шанел! Да не мислиш, че тя е ходила на психоаналитик!

— Нямам представа, но ще поровя из литературата.

— Имам недостатъци и си ги зная, разбирам ги и си прощавам. Точка, край. Ако не хитруваш със себе си, имаш отговор за всичко. Само онези, които си измислят разни истории, лягат на кушетката на психоаналитиците, аз съм момиче, което си носи отговорността за постъпките си и се обича. Намирам, че съм чудесна, красива, интелигентна, талантлива. Няма смисъл да правя усилия, за да се харесвам на околните.

— Точно това имах предвид: ти си чудовище.

— Искам да ти кажа нещо, Гари, нагледала съм се как майка ми се оставяше да я прецакват, затова съм си дала обещание да прецакам целия свят, преди някой да докосне и един-единствен косъм на главата ми.

— Майка ти е светица и не заслужава да има дъщеря като теб.

— Светица, която ме накара да изпитвам ужас от добротата и милосърдието! Тя изигра ролята на психоаналитик, обаче наопаки: усилваше всичките ми неврози! Впрочем и за това благодаря, защото докато човек отстоява своята различност, пълната си противоположност и необремененост от разните добри чувства и намерения, точно тогава успява.

— В кое успява, Ортанс?

— Да върви напред, не губи време, освобождава се, властва, прави каквото пожелае, печели много пари. Като мадмоазел Шанел, нали ти казвам. Едва когато успея, ще мога да си позволя да бъда човечна. Това ще ми бъде един вид хоби, приятно занимание.

— Ще бъде прекалено късно. Ще останеш сама, без приятели.

— Лесно ти е на теб да говориш така. Роден си с цял комплект златни лъжички в устата. Аз обаче трябва да бачкам, да се потя, да се изкривя от бачкане…

— Нямаш много мазоли по ръцете, като те гледам!

— Мазолите при мен са в душата.

— Тоест имаш душа? Приятно ми е да го науча.

Тя млъкна, дълбоко обидена. Разбира се, че имам душа. Просто не я размахвам, не парадирам с нея. Когато Зое й се бе обадила да й съобщи, че са получили картичка от баща им, сърцето й се сви. И когато с треперлив гласец я бе попитала: следващия път при идването ми в Лондон ще може ли да остана да спя при теб, тя бе казала: да, Зое, да. Ето ти доказателство, че има душа, нали?

Емоциите са чиста загуба на време. Човек не се научава на нищо, плачейки. Днес по телевизията всички плачат за нищо, за дреболии. Отвратително ми е. Ето така отглеждаме цели поколения, които непрекъснато искат да им се помага, безработни, озлобени. Цяла държава като Франция, където всеки хленчи, оплаква се и се преструва на жертва. Тя не понасяше жертвите. С Гари можеше да си говори. Нямаше нужда да се преструва, да се прави на филиал на Червения кръст. Той рядко беше съгласен с нея, но я слушаше и отговаряше.

Тя огледа хола. Идеален ред, приятен мирис на чисто, Гари можеше да влезе, без да се подхлъзне на някоя прашка или на остатъци от гуакамоле.

Погледна се в огледалото: тя също изглеждаше идеално.

Протегна дългите си крака, огледа ги и доволна хвана последния брой на „Харпърс Базар“. „Сто идеи за красота от звездите, професионалните козметички и приятелките“. Попрехвърли го, установи, че няма какво ново да научи, и мина към следващата статия: дънки, да, но какви? Прозявка. Колко стотин пъти беше чела подобни текстове. Модните редакторки заслужаваха дърпане на уши. Един ден ще й се примолват за интервю. Един ден ще създаде своя марка. Миналата неделя на битака в Камдън Маркет си беше купила дънки „Карл Лагерфелд“. Находка, за която продавачът твърдеше, че били истински. Почти нови, похвали ги той, любимият модел на Линда Еванджелиста. Отсега нататък ще е моят любим модел! — възкликна тя, въодушевена от двойно по-ниската цена. Запази си рекламата за недорасляците, на мен не ми е притрябвала! Разбира се, ще се наложи да ги натъкмя по мой вкус, да ги превърна в акцент: щеше да ги носи с дебели плетени три четвърти чорапи отгоре, с вталено сако, с дълъг вълнен шал, небрежно вързан и пуснат свободно.

В този момент Агата се появи на вратата на стаята си, надигна бутилка ликьор „Мари Бризар“ и отпи направо от нея. Вървеше като сомнамбул, оригна се, тръшна се на канапето, затърси с поглед дрехите си, разтърка очи и удари още една яка глътка, за да се разсъни. Не си беше направила труда да си почисти грима и тушът за мигли бе потекъл по безкръвните й страни.

— Ау! Каква чистота! Да не си минала целия апартамент с парочистачка?

— Предпочитам да не задълбаваме по въпроса, защото има опасност да те размажа.

— А може ли да разбера къде са ми нещата?

— За купчината парцали на пода ли става дума?

Гладуващата бледолика кимна.

— В чувала за смет. Навън на площадката. При фасовете, боклуците от мокета и остатъците от пица.

Гладуващата се разкрещя:

— Това ли направи, наистина ли?

— И ще продължавам, докато не се научиш на ред.

— Любимите ми дънки! Дизайнерски, за двеста трийсет и пет лири!

— И откъде имаш толкова пари, анемична тъпачко?

— Забранявам ти да ми говориш така!

— Казвам каквото мисля и дори се въздържам. Въртят ми се много по-оскърбителни епитети, но не ги изричам, защото съм възпитана.

— Ще си платиш! Ще доведа Карлос и той ще ти разкаже играта!

— Мургавият ти обожател? Извинявай, но той ми стига до брадичката, при положение че се покатери на стола!

— Хили се, хили се… Няма да се хилиш толкова, когато ти откъсне зърната на циците с клещи!

— Боже, колко се уплаших! Треперя от страх!

Агата се заклатушка към входната врата, за да си прибере дънките. Гари стоеше на площадката и тъкмо щеше да позвъни. Влезе, направи няколко крачки, взе списанието „Харпърс Базар“ и го мушна в джоба си.

— Да не си започнал да четеш женски списания? — провикна се Ортанс.

— Не бива да подценявам женското в себе си…

Ортанс хвърли поглед към съквартирантката си, която пълзеше на четири крака да измъкне дънките от чувала с боклука и квичеше като ужасено прасе.

— Хайде, изчезваме… — нареди Ортанс и грабна чантата си.

На стълбището се разминаха с въпросния Карлос, метър и петдесет и осем, седемдесет кила, с боядисана гарвановочерна коса и физиономия с упорити младежки пъпки. Той ги изгледа.

— Какво му има? Да не иска да му дам снимката си? — попита Гари и се обърна да го стрелне с очи.

Двамата мъже се изгледаха предизвикателно.

Ортанс хвана Гари под ръка и го повлече надолу.

— Не му обръщай внимание! Той е един от лигльовците, които се навъртат край нея.

— Пак ли се скарахте?

Тя се закова на място, обърна се към него, извади възможно най-умоляващия поглед от репертоара си и с гальовен глас попита:

— Какво ще кажеш, ако се преместя да жи…

— Не! Ортанс! И дума да не става! Оправяй се със съквартирантката си, аз ще си живея вкъщи на спокойствие и сам!

— Тя ме заплаши, че ще ми откъсне зърната на гърдите с клещи!

— Май си попаднала на по-корава от теб. Очертава се интересен мач! Ще ми запазиш ли място на първия ред?

— С пуканки или без?

Гари се разсмя. Тази девойка наистина си я биваше, имаше бърз отговор на всичко. Още не се бе родил този, който щеше да й затвори устата или ще я накара да сведе поглед. Едва не каза: добре, съгласен съм, ела да живееш при мен, но се спря навреме.

— С пуканки, но сладки! С много захар!

Край леглото се търкаляха дрехите им, които бяха съблекли набързо, преди да скочат в огромното легло, заело половината стая. На завесите бяха щамповани червени сърца, подът беше застлан с изкуствен розов мокет и над леглото се спускаше прозрачен воал, наподобяващ средновековен балдахин.

Къде съм? — учуди се Филип Дюпен и се огледа изненадан. Кафяво плюшено мече с липсващо стъклено око, което му придаваше много печален вид, нахвърлени безразборно бродирани възглавнички, едната от които призоваваше Won’t you be my sweetheart? I’m so lonely, картички с котета в акробатични пози, постер с Роби Уилямс, изплезил език като лошо момче, ветрило от снимки на момичета, които си изпращаха въздушни целувки.

Боже мой! На колко ли е години? Снощи му се беше сторила към двайсет и осем или трийсетгодишна. Сега, като разглеждаше стените, вече не беше толкова сигурен. Не си спомняше много ясно как я беше заговорил. В ума му се въртяха откъси от разговора. Винаги едни и същи. Само момичето или кръчмата се сменяха.

— Can I buy you a beer?

— Sure.

Бяха изпили една, две, три на бара, следейки с едно око екрана на телевизора, някакъв футболен мач. Манчестър и Ливърпул. Запалянковците ревяха, удряха чашите върху бара. Носеха тениски на своите отбори и се ръчкаха в ребрата при всеки подвиг на любимците си. Зад бара младеж в бяла риза се мяташе насам-натам и предаваше с крясък поръчките на друг, който сякаш беше залепен за кранчетата на машината за бира.

Тя имаше много тънка руса коса, бледа кожа, тъмно червило на устните, което оставяше следи по чашата. Беше направила кървавочервен фестон по ръба. Мацката обръщаше бирите. Припалваше цигарите една от друга. Беше чел във вестника тревожна статия за нарасналия брой на бременните пушачки, които пушели, за да родят малки бебета и раждането да мине по-безболезнено. Погледна корема й: беше съвсем плосък, направо вдлъбнат. Не беше бременна.

Пошепна й:

— Fancy a shag?

— Sure. My place or your place?[5]

Той предпочиташе да отиде при нея. Вкъщи бяха Александър и Ани, жената, която се грижеше за него.

Сега си прекарвам времето да се събуждам в непознати стаи до непознати тела. Сякаш съм пилот на самолет, който сменя хотела и партньорките всяка вечер. Всъщност все едно съм във вихъра на пубертета. Скоро ще гледам заедно с Александър „Боб Спондж“[6] и ще заучавам наизуст репликите на Калмара.

Искаше да се прибере, за да види спящия си син. Александър преживяваше период на пълна промяна, на самоутвърждаване. Много бързо свикна с английския начин на живот. Пиеше мляко, хапваше кексчета, научи се безопасно да пресича улицата, самостоятелно ползваше метрото и автобуса. Посещаваше френското училище, но се беше превърнал в истински малък британец. Филип дори наложи френския вкъщи, за да не забрави Александър майчиния си език. Взе му френска гувернантка. Ани беше бретонка от Брест. Широкоплещеста, около петдесетте. Очевидно Александър се разбираше с нея. Синът му го придружаваше из музеите, задаваше въпроси, когато не му беше ясно, питаше го как човек разбира преди другите дали рисунката е хубава, или не? Защото Пикасо например, след като започнал да рисува всичко по странния си начин, много хора били на мнение, че това е грозно. Сега са на обратното мнение, смятат, че е красиво… Как се получава така? Някои от въпросите му бяха по-философски: дали човек обича, за да живее, или живее, за да обича? Или пък от орнитологията: „Татко, пингвините заразяват ли се със СПИН?“.

Единствено майка му беше за него тема табу. Когато отиваха да я посетят в клиниката, той сядаше на стол и с ръце на коленете гледаше в една точка. Веднъж Филип ги остави насаме, защото помисли, че с присъствието си им пречи да си говорят.

На връщане в колата Александър му каза: „Друг път не ме оставяй сам с мама, татко. Тя ме плаши. Наистина ме плаши. Хем е тук, хем не е тук, очите й са празни. — След което веднага добави с професионален тон на лекар, докато си закопчаваше колана: — Много е отслабнала, не намираш ли?“

Той разполагаше с много време, за да се грижи за сина си, и го оползотворяваше максимално. Беше запазил ръководството на адвокатската си фирма в Париж, но задълженията му се изчерпваха с контрола на работата. Получаваше дивиденти, които не бяха за пренебрегване, напротив, но вече не бе принуден да се подчинява на разни досадни задължения, които само допреди година го тормозеха, например да ходи всеки ден в кантората. Случваше се да поема някои по-заплетени дела, когато му искаха мнение. Понякога намираше клиенти, което не му беше неприятно, и той проследяваше как тръгват нещата. После ги прехвърляше на сътрудниците си. Някой ден щеше отново да му дойде желание за работа, за борба.

За момента нямаше особени желания. Скъсването с Ирис беше белязано с насилие и същевременно го освободи. Беше се откъснал от нея малко по малко, беше се оставил да плува по течението, докато свикне с мисълта, че повече няма да живее с нея, а при срещата на Ирис и Габор Минар в нюйоркския „Уолдорф Астория“ беше изпитал силна болка, както когато отлепваш рязко пластир от рана. Болезнено, но неизбежно. Беше помислил, че жена му ще се хвърли в чуждите обятия пред очите му, сякаш той не съществуваше. Мисълта отекна болезнено в душата му. Но същевременно се беше почувствал освободен. Друго чувство, смесица от презрение и съжаление, бе изместило любовта му към Ирис. Обичал съм само образ, несъмнено много красив образ, но и аз също бях само реклама. Реклама на успеха. Мъж, изпълнен със самоувереност, надменност, целеустременост. Мъж, който гордо върви напред, горд от успеха си. Мъж, който се беше изградил от нищото.

Изпод пластира изникна съвсем различен човек, освободен от привидното, от преструвките, от светските изяви. Мъж, когото опознаваше постепенно, който го объркваше понякога. Каква беше ролята на Жозефин в появата на този мъж? — се питаше той. Беше изиграла определена роля, той бе убеден. По нейния си начин, дискретно и незабележимо. Жозефин беше като морски въздух, в който се отварят докрай белите ти дробове. Той си спомняше целувката им в парижкия му кабинет. Беше я хванал за китката и я бе придърпал към себе си…

Реши да се установи в Лондон. Да изостави парижките си навици и да си направи равносметка в чуждия град. Там си беше създал приятели, по-точно познанства, членуваше в един клуб. Родителите му живееха наблизо. Париж беше на три часа път. Той често отскачаше дотам. Водеше Александър при Ирис. Не се обаждаше на Жозефин. Не бе дошъл моментът. Намирам се в странен период. В очакване съм. В мъртва точка. Нищо не зная. Трябва отново да се уча на всичко.

Той вдигна от себе си натежалата от съня ръка и стана. Потърси часовника си, който бе оставил на мокета. Седем и половина. Трябваше да си тръгва.

Как се казваше тя? Деби, Доти, Доли, Дейзи?

Обу си боксерките, облече си ризата и посегна за панталона си, а момичето се обърна, замижа и вдигна ръка, за да се предпази от светлината.

— Колко е часът?

— Шест.

— Ама то си е направо посред нощ!

Той долови в дъха й миризмата на снощната бира и се отдръпна.

— Трябва да си вървя, имам… хм… имам дете, което ме чака, и…

— И жена?

— Хм… да.

Тя се врътна и гушна възглавницата с две ръце.

— Деби…

— Доти.

— Доти… не бъди тъжна.

— Не съм тъжна.

— Напротив. По гърба ти виждам, че си тъжна.

— Не съм…

— Наистина се налага да си тръгвам.

— Така ли се отнасяш с всички жени, Еди?

— Филип.

— Купуваш ги с пет бири, чукаш ги и после чао, без дори да им кажеш едно благодаря!

— Да речем, че в този момент не съм особено изискан, права си. Важното е, че не искам да те наскърбявам.

— Не се получава!

— Деби, знаеш…

— Доти!

— Двамата бяхме съгласни, не съм те изнасилил, нали?

— Няма значение. Не може да се изнижеш като крадец, след като си направи кефа. Не е любезно за този, който остава.

— Наистина ми се налага да тръгвам.

— Как тогава да не се чувствам унизена, я ми кажи? Опропастяваш ми целия ден! А може да ми държа влага и за утре!

Тя продължаваше да му говори с гръб към него, хапейки възглавницата.

— Какво да направя за теб? Нуждаеш ли се от пари, от съвети, от внимание?

— Изпарявай се, тъпако! Не съм нито курва, нито загубенячка! Аз съм счетоводителка във фирмата „Харви и Фридли“.

— Окей. Поне се постарах.

— Какво се постара! — изрева момичето, чието име така и не успя да запомни. — Постара се да се държиш човешки в продължение на две минути и половина? Не става.

— Слушай, ъъ…

— Доти.

— Взехме такси, прекарахме заедно една нощ, нека не драматизираме. Не за пръв път си водиш някого, когото си свалила на бара…

— Но днес имам рожден ден! И отново ще съм сама както винаги!

Той я прегърна. Тя го отблъсна. Той я притисна към себе си. Тя му се опъна с всички сили.

— Честит рожден ден… — прошепна той.

— Доти. Честит рожден ден, Доти.

— Честит рожден ден, Доти.

Той се поколеба дали да не я попита на колко е години, но се уплаши от отговора. Залюля я, без да продума. Тя се отпусна в прегръдката му.

— Извинявай — каза той, — окей? Наистина извинявай.

Тя се обърна и го погледна недоверчиво. Изглеждаше искрен. И тъжен. Тя сви рамене и се отдръпна. Той я погали по косата.

— Жаден съм — заяви. — Ти не си ли? Снощи много пихме…

Тя не отговори. Гледаше, без да помръдне, червените сърца на пердетата. Той отиде в кухнята. Върна се с намазана с мармалад филийка, на която бе закрепил пет кибритени клечки. Запали ги една по една и затананика: „Happy birthday…“.

— Доти — промълви тя, загледана с блеснали насълзени очи в горящите клечки.

— Happy birthday, sweet Dottie, happy birthday to you…

Тя ги духна, той свали часовника „Картие“, подарък от Ирис за Коледа, закопча го на китката на Доти, която се вцепени и гледаше с изненада.

— Ти май наистина си различен…

Нямаше да й поиска телефона. Нямаше да й каже: ще ти се обадя, пак ще се видим. Щеше да е подло. Повече нямаше да я види. Тя беше права: надеждата е много силна отрова. Той много добре го знаеше, защото не преставаше да се надява.

Взе си сакото, шала. Тя го изгледа да си тръгва, без да пророни нито дума.

Затръшна вратата и излезе навън. Вдигна поглед към небето, присвил очи. Дали същото небе стига до Париж? По това време тя сигурно спи, дали е получила бялата камелия, която й изпратих? Дали я е сложила на балкона си?

А не, така нямаше да я забрави. Не мислеше за нея по няколко дни, след което отсъствието й започваше да го човърка. Достатъчно бе нещичко съвсем дребно, за да го подсети. Сив облак, бяла камелия.

Един камион се изравни с него и спря. Започна да ръми. Почти недоловимо. Той вдигна яката на палтото си и реши да се прибере пеша.

Блез Паскал казва: „Има страсти, които стягат душата и я парализират, има и такива, които я извисяват и тя прелива“. Откакто Марсел Гробз заживя със секретарката си Жозиан Ламбер и напусна Анриет, тя бе обладана от страст, която стягаше душата й: жаждата за мъст. Мислеше само как да си върне стократно на Марсел за унижението, на което я бе подложил. Живееше, за да може един ден да му натрие носа: ти ме лиши от положението ми, отне ми удобствата, оскверни светилището ми и затова те наказвам, Марсел, натиквам те в калта, теб и твоята уличница. Ще ви останат само очите, за да плачете, и ще видите как скъпото ви синче расте, облечено в дрипи, лишено от огромните надежди, които лелеехте за бъдещето му, докато аз ще танцувам върху купчина злато и ще ви размажа с презрението си.

Тя изгаряше от желание да нарани Марсел Гробз, да го бележи с нажежено желязо като стока, която й бе принадлежала, но й я бяха отнели. Той дръзна — задушаваше се тя от гняв, — посмя! Беше я лишил от правата й, от привилегиите й, от пожизнената рента, която си бе осигурила, омъжвайки се за него, тази отвратителна свиня, чиято единствена привлекателна черта бе прекрасното му огромно състояние. Измами я с хитро скроен административен фокус, докато тя си въобразяваше, че си е извоювала непоклатим брачен договор, който й гарантираше безоблачен живот до сетния дъх. Беше ограбил нейното съкровище. Огромната купчина злато, която тя не изпускаше от поглед, както майка, която бди над детето си.

Забрави добротата, щедростта му, адските унижения, на които го подлагаше — отнасяше се към него като към жалък натрапник, който не заслужаваше да диша същия въздух като нея и да сяда на нейната маса. Забравяше, че за да го унижи, го тормозеше да си служи с три различни вилици според етикета, да носи възтесен панталон, стриктно да прилага правилата на невъобразимо сложния висш синтаксис. Забравяше, че го беше изритала от семейното ложе, че го беше натикала в едно килерче, в което едва имаше място за легло и нощно шкафче, помнеше само едно: този нещастник, този наглец се осмели да се разбунтува и да изчезне с нейните пари.

Мъст! Мъст! — крещеше цялото й същество от мига, в който отвореше сутрин очи. Започваше да обикаля запуснатия си апартамент, установяваше липсата на огромните скъпи букети, доставяни от елитни цветарски фирми, на иконома, който съставяше ежедневното меню, на жената, която се грижеше за гардероба й, на прислугата, която й носеше закуската в леглото, на шофьора, който я разхождаше из Париж; край на ежедневните посещения при скъпия шивач, педикюриста, маникюристката, масажиста, коафьора. Беше разорена. Вчера в магазина на площад „Вандом“ тъкмо се канеше да плати за гривната на часовника си „Картие“, и краката й омекнаха, та се наложи да седне при вида на сумата, която й искаха. Беше престанала да купува козметика от марковите парфюмерии, пазаруваше от аптеката, обличаше се с конфекция от „Зара“, беше се отказала от бележниците с марка „Ермес“ и от шампанското блан дьо блан „Рюинар“. Всеки ден й стоварваше нови лишения.

Марсел Гробз плащаше наема на апартамента, отпусна й издръжка, но все не можеше да задоволи лакомията на Анриет, свикнала на разкошен живот от времето, когато трябваше само да отвори чековата си книжка, за да получи каквото си пожелае. Мекото поскръцване на златната й писалка по бялата хартия… Последният модел чанта „Вюитон“, безчет кашмирени шалове, нежни акварели за уморените й очи, бели трюфели от меката на лукса „Едиар“, две места на първия ред в зала „Плейел“, едно за дамската й чанта, другото за нея. Ненавиждаше изневярата. Парите на Марсел Гробз бяха магическата думичка, с която беше прекалила, и те й бяха отнети внезапно като на бебе, на което внезапно му издърпват биберона точно когато блажено смуче.

Вече нямаше пукната пара, беше нищо. Другата беше получила всичко.

Другата. Сънуваше кошмари всяка нощ, когато се събудеше, нощницата й беше подгизнала от пот. Гневът я задушаваше. Пресушаваше на един дъх голяма чаша вода, за да се пребори с яростта, която стягаше гърдите й. Тя посрещаше бледата зора на новия ден, предъвквайки плановете си за реванш, които непрекъснато допълваше и разкрасяваше. Жозиан Ламбер, ще те размажа, и теб, и сина ти, съскаше тя, потънала в меките възглавници. Добре поне, че й бе оставил матрака и спалното бельо! Иначе щеше да се принуди да спи на възглавници от евтината верига магазини „Монопри“.

Трябваше да сложи край на това безобразие. За нов брак не можеше да мисли, на шейсет и осем години нямаше да тръгне да съблазнява мъжете с бледите останки от повехналите си прелести, единственият изход оставаше да предприеме акция за възстановяване на правата си. Акция с добре обмислено и добре изпипано отмъщение.

Какво да бъде то? Идеята още не се бе избистрила в главата й.

За да си поуспокои нервите, обикаляше около жилищната кооперация на съперницата си, следеше я, когато излизаше да разхожда наследника в луксозната му английска количка, бухнала от дантели и завивки от най-фина вълна; зад нея на почтително разстояние Жил шофираше лимузината, в случай че узурпаторката се умореше. Тя се задушаваше от ярост, но търчеше по петите на щастливата майка, плетейки мотовили, скрита, както си въобразяваше, под неизменната си широка барета.

Беше обмисляла дори нападение със сярна киселина. Да залее майката и синчето, да ги ослепи, да ги обезобрази. Този план я въодушевяваше, широка усмивка разцъфтяваше на сухото й лице, набрашнено с белезникава пудра, тя изпадаше в дива радост. Осведоми се как да си набави киселина, проведе цяло разследване относно последиците от подобен акт; идеята я обсеби за известно време, но впоследствие се отказа от нея. Марсел Гробз щеше да я обвини и жестокият му гняв щеше да я унищожи.

Отмъщението трябваше да бъде тайно, анонимно, безшумно.

Реши да проучи вражеския терен. Опита се да подкупи младата прислужница, която работеше у Марсел, да я накара да си развърже езика относно приятели, познати, семейството на господарката й. Тя знаеше как да говори с персонала, да се поставя на тяхното ниво, да възприема техните становища, да подклажда въображаемите им страхове, ласкаеше ги, преувеличаваше, афишираше доброжелателство, подхранваше мечтите им, преструваше се на приятелка, само и само да изкопчи нужната информация: дали тая Жозиан няма любовник?

— О, не… Госпожата не би допуснала подобно нещо — изчерви се прислужничката. — Тя е чудесна. И е толкова пряма. Когато има нещо на сърце, веднага го казва. Не е от потайните хора…

А сестра, недостоен брат, който да идва, за да я врънка за пари зад гърба на дъртия дебел богаташ? След като пъхна в джоба на мантата си сгънатите на четири банкноти, младата прислужница каза: не вярвам, госпожа Жозиан изглежда много влюбена, господинът и той, те се изяждат с целувки и да не беше Младши да ги надзирава, щяха по цял ден да се търкалят в кухнята, в антрето, в хола; ако това е доказателство за обич, съвсем сигурно е, че се обичат страхотно. Двамата са залепени като сиамски близнаци.

Разгневена, Анриет тропна с крак.

— Защото се отъркват един в друг? Отвратително!

— О, не, госпожо, напротив, много е умилително! Само да можехте да ги видите! Действа обнадеждаващо; откакто работя у тях, започнах да вярвам в любовта.

Анриет си тръгна отвратена, демонстративно запушила нос.

След което реши да пробва от портиерката да докопа сведения, които, използвани по подходящ начин, биха й свършили работа, но се отказа. Не се виждаше в ролята на похитителка на деца, нито как плаща на някого, който да премахне майката.

Все още не бяха официално разведени с Марсел, тя създаваше хиляди пречки, затруднения, отлагаше насрочената фатална дата, на която той щеше да си възвърне свободата и можеше да встъпи в законен брак. Това беше единственият й коз: тя все още беше омъжена и нямаше скоро да се причисли към разведените. Законът я закриляше.

Налагаше се да кове желязото уверено и изкусно. Марсел не беше глупак. Можеше да бъде безмилостен. Беше го виждала в действие. Мачкаше опасните противници широко и невинно усмихнат, истинско дете. Объркваше противника с хитри увъртания.

Ще открия, ще открия непременно, убеждаваше се тя всеки ден, докато подтичваше по авеню „Де Терн“, авеню „Дьо Ваграм“, авеню „Ниел“, авеню „Фош“ подир детето, което ненавиждаше. Тези разходки я изтощаваха. Съперницата й, по-млада и по-пъргава, буташе количката с лекота. Тя се прибираше вкъщи с изранени до кръв стъпала и потъваше в размишления, докато разперените й пръсти киснеха в леген с подсолена вода. Винаги съм се оправяла и сега няма да се оставя този дърт перверзник да ме унищожи.

Случваше й се в ранни зори, когато дрезгавината на новия ден прозираше през пердетата, да си позволи един върховен лукс, защото за нея бе изключителна рядкост: да си поплаче. Тя проливаше оскъдни студени сълзи, размишлявайки върху живота си, който би трябвало да е ведър и сладък, ако нещастието не я бе взело на мушка. На мушка, повтаряше тя, разтърсена от гневни ридания. Действително нямах късмет, животът е лотария и на мен се падна непечеливш билет. Да не говорим за дъщерите ми, злобно се захили тя, седнала в леглото. Едната неблагодарна и посредствена, другата фриволна и разглезена, изпусна под носа си своя шанс в живота в желанието да се прави на госпожа Дьо Севине[7]. Колко нелепо! За какво й бе нужно да се преструва на преуспяла писателка? На нея, дето имаше всичко. Богат съпруг, чудесен апартамент, къща в Довил, толкова пари, че можеше да ги хвърля на вятъра. И повярвайте ми, добави тя, сякаш се обръщаше към въображаема приятелка, седнала в другия край на леглото, тя само това и правеше, хвърляше парите си на вятъра! Защо й беше притрябвало да влиза в чужда кожа, да лелее химери, да се преструва на писателка. Сега чезне в клиниката. Не я посещавам: действа ми потискащо! Пък и клиниката е толкова далече, а общественият транспорт, Боже мой! Чудя се как може хората всеки ден да се наблъскват в тези конски вагони като за скотове. Не, не и аз, мерси!

Един ден, докато разпитваше младата прислужница за отношенията между Марсел и неговата курва — така наричаше Жозиан в монолозите си, — научи, че след няколко дни Жозефин била поканена на вечеря. Поговориха си за предстоящото събитие. Жозефин при врага! Тя можеше да се превърне в нейния троянски кон. Беше абсолютно наложително да се сдобри с нея. Толкова е глупава, толкова е наивна, няма да се досети за нищо.

Решимостта й се засили, когато веднъж, докато чакаше светофара да светне зелено, за да продължи следенето, с изненада видя колата на Марсел да спира до нея.

— Ей, дъртата — провикна се Жил, шофьорът, — разхождаме се, проветряваме се, а? Преоткриваме удоволствието от ходенето пеша?

Тя извърна глава, загледа се нагоре в дърветата, съсредоточи се към кестените, които разпукваха кафеникавите си обвивки. Обичаше захаросани кестени. Купуваше си от луксозната сладкарница „Фошон“. Съвсем беше забравила, че кестени растат по дърветата.

Той натисна клаксона, за да я върне към действителността, и продължи:

— Да не би да си търсим повод да правим мръсно на шефа, преследвайки хубавицата му и сина му? Да не си мислите, че не ви забелязах още от момента, в който им се лепнахте?

За щастие наблизо нямаше никой, който да чуе тези странни думи. Тя го прониза с поглед. Той се възползва, за да й пусне накрая убийствена стрела:

— Съветвам ви бързичко да изчезнете от хоризонта, защото ще кажа на шефа и може да останете на сухо без месечния чек!

От този ден Анриет прекрати преследването. Трябваше на всяка цена да открие начин да напакости, таен, невидим начин. Отмъщение от разстояние, при което тя да остане в сянка.

Нямаше да допусне скръбта да я убие, тя щеше да убие скръбта.

Жозефин се увери, че медальонът си беше на мястото, излезе и дръпна вратата. Беше си припомнила правилата за сигурност, създадени от Хилдегард от Бинген, за да се предпази от злини: да носи в торбичка на шията мощи на светеца покровител или коса, частици от нокти, от кожа на покойник, който е бил глава на семейството. Тя сложи кичура от косата на Антоан в медальона и го закачи на врата си. Беше убедена, че Антоан (във вид на пощенска пратка) я бе спасил, предпазвайки я от убиеца, следователно можеше да я предпази от ново нападение, в случай че убиецът продължава да броди наоколо. Не й пукаше дали ще я помислят за луда!

Всъщност вярванията в чудотворната закрила на светите мощи са просъществували достатъчно дълго във Франция, за да бъдат убедителни. Фактът, че живея в епоха на разума и науката, не означава, че нямам право да вярвам в свръхестественото. В средновековието чудесата, светците, проявленията на отвъдното са били ежедневие. Стигнало се дотам, че през XII век приписват лечителски способности на някакво куче от енорията Шатийон сюр Шаларон. Името му било Гинфор, ще рече, Голямкутсуз. Стопанинът му го пребил до смърт, една селянка го погребала тайно и всеки път, когато минавала през полянката, слагала цветя на гроба на горкия пес. Един ден занесла петнайсетмесечния си син, който имал висока температура и гнойни пъпки по лицето, оставила го до гроба, докато отиде да набере полски цветя, както правела винаги. Когато се върнала, детето с чисто, сякаш току-що измито личице, гукало и радостно пляскало с ръчички, било се отървало като по вълшебство от болестта, която го измъчвала. Селянката разказала случката на всички и начаса я провъзгласили за чудо. Жените от селото придобили навика всеки път, когато някое дете се разболявало, да ходят на поклонение на гроба на кучето. По обратния път пеели възхвала за свръхестествените качества на кучето. Скоро започнали да прииждат отвсякъде и да оставят болните дечица на гроба на Голямкутсуз. Въздигнали го в ранг на светец. Свети Голямкутсуз, лай за нас. Молели се на гроба му, направили му олтар, оставяли му дарове. Работата така се раздула, че през 1250 Етиен дьо Бурбон от Доминиканския орден забранил тези суеверни практики, обаче поклоненията продължили чак до XX век.

Беше решила да поработи в библиотеката и в шест и половина да отиде до училището на Зое за традиционната родителска среща. Няма да забравиш, нали, мамо? Няма да се отвееш в някоя кула, опиянена от аромата на лилия? Тя се бе усмихнала и бе обещала да отиде навреме.

Та сега седеше във влака на метрото по посока на движението, извърната към прозореца. Размишляваше за организацията на работата си, за книгите, които да изпише от библиотеката, читателските фишове за попълване, сандвича и кафето, което щеше да изпие на крак на бара в някое кафене. Трябваше да направи проучване за облеклото на девойките. Носиите бяха различни за различните краища и по облеклото веднага можеше да се определи откъде е жената. Селската девойка носела дреха с качулка и колан, на който окачвали малки торбички, тъй като в средновековието дрехите нямали джобове. Върху нея обличали нещо като палто, обикновено подплатено с катерича кожа, която била изключително пухкава и мека, защото я вземали от коремчето на животното. В наши дни има опасност да ви издерат очите и да ви откъснат ушите, ако носите дреха от катерички!

Тя обърна глава и хвърли бърз поглед към седналия до нея мъж, потънал в някакви записки за електричество. Лекция за трифазния ток. Опита се да разчете написаното. Невъобразима плетеница от сини кръгчета и червени стрелки, квадратни корени, деления. Подчертано с червено заглавие гласеше: „Какво представлява идеалният трансформатор?“. Жозефин се усмихна. Беше прочела: „Какво представлява идеалният мъж?“. Историята й с Лука беше на доизживяване. Вече не ходеше да преспива там: беше взел брат си при себе си. Виторио бил все по-нервен и неспокоен. Лука се тревожеше за психическото му състояние. Не искам да го оставя сам, а и не ми се ще да го пратя в болница. Нарочил ви е за враг. Трябва да му докажа, че държа само на него. От друга страна, издателят му беше изтеглил датата на публикация на книгата за сълзите и трябваше да нанася поправките по текста. Той й се обаждаше, говореше за филми, за изложби, които щяха да посетят заедно, но така и не й определяше среща. Избягва ме. Един въпрос не й даваше мира: какво бе искал да й каже онази вечер, когато не дойде на срещата? „Трябва да говоря с вас, много е важно…“ Дали е било за насилничеството на брат му? Да не би Виторио да е заплашвал, че ще й посегне? Или да не би пък да е нападнал самия него?

Помежду им изникна необяснима неловкост, след като му разказа за нападението, на което бе станала жертва. Започна да мисли, че щеше да е по-добре да го беше премълчала. Да не му беше досаждала с проблемите си. Но веднага се поправи и се смъмри: как ли пък не, Жо, стига си се подценявала! Ти си прекрасен човек! Трябва да се упражнявам в подобни мисли. Аз съм прекрасен човек и заслужавам да живея. Не съм парче пластилин.

Лука представляваше загадка също като лекцията за трифазния ток на седящия до нея. Имам нужда от указание със стрелки, за да го разбера и да го уцеля право в сърцето.

Насреща й двама студенти преглеждаха обявите, търсеха си квартира и възклицаваха във връзка с високите наеми.

Имаха вид на почтени младежи. На Жозефин й се прииска да ги покани да се нанесат при нея, тя имаше слугинска стая на шестия етаж, но се въздържа. Последния път, когато се поддаде на великодушието, се принуди да изтърпи присъствието на госпожа Бартийе и сина й Макс: видя се в чудо, докато успя най-сетне да се освободи от тях. Нямаше новини от двамата Бартийе. При станция Паси влакът на метрото минаваше отгоре. Най обичаше тази отсечка, когато влакът излизаше от земните недра и се устремяваше към висините. Тя отново се обърна към прозореца в очакване на светлината. Внезапно изплуваха пероните, облени в слънчева светлина. Тя присви очи. Гледката неизменно я заварваше неподготвена.

Насрещният влак спря до техния. Тя погледна седналите наблизо пътници. Наблюдаваше ги, приписваше им някакъв техен живот, любовни преживявания, съжаления. Опитваше се да отгатне двойките, да разчете отделни думи по движенията на устните. Погледът й се плъзна по първата госпожа, едра жена с палто на големи карета, която бърчеше вежди. Не можеше да се каже, че каретата подхождат за едър човек, а и тези вежди! Слагам я в категорията на старите моми. Един ден годеникът й е изчезнал и тя го чака да й дойде, скрила точилката зад гърба си. После дойде ред на друга жена, много слаба, със светлозелена очна линия. Сигурно решаваше кръстословица, защото смучеше върха на молив, наведена над вестник. Не носеше брачна халка, ноктите й бяха лакирани в червено и Жозефин реши, че е компютърен специалист, неомъжена, без деца и не мие чинии. В събота вечер обикаля дискотеките, танцува до три през нощта и се прибира вкъщи сама. До нея, седнал гърбом, имаше някакъв мъж с отпуснати рамене, червен пуловер с поло яка, сиво поизносено сако, което му беше широко. Една жена понечи да седне и той се смести, за да й направи място. Тя зърна лицето му и се вцепени. Антоан! Беше Антоан. Не гледаше към нея, зареял поглед в нищото, но беше той. Тя заудря с всичка сила по стъклото, извика: Антоан! Антоан! — надигна се от седалката, заблъска стъклото, мъжът обърна глава, изгледа я учудено, махна с ръка. Сякаш се почувства неудобно и я помоли да се успокои.

Антоан!

Дясната му буза беше пресечена от голям белег и дясното му око беше затворено.

Антоан?

Вече не беше толкова сигурна.

Вратите се затвориха. Влакът потегли. Жозефин се отпусна на седалката, извила докрай врат, за да се опита да зърне още веднъж човека, който приличаше на Антоан.

Не е възможно. Ако беше жив, щеше да дойде да ни види. Няма адреса ни, пошушна гласецът на Зое. Е, не е кой знае колко сложно да се открие даден адрес! Аз как получих пратката. Ще го вземе от Анриет!

Но тя не можеше да го понася, отвърна гласецът на Зое.

Младежът прелисти страницата на лекцията за трифазния ток. Студентите заградиха с кръгче с червен маркер някакъв апартамент на улица „Гласиер“. Две стаи, седемстотин евро. Мъж, който се качи на станция Паси, прелистваше списание за вили и извънградски къщи. Финансиране и данъчни въпроси. Носеше бяла риза, сив костюм на светлосини райета и връзка на сини точки. Мъжът, който й заприлича на Антоан, беше с червено поло. Антоан мразеше пуловерите с висока подвита яка. Антоан мразеше червения цвят. Според него бил цвят за тираджии.

Тя прекара следобеда в библиотеката, но работата й не вървеше. Трудно й беше да се съсредоточи. Пред очите й отново изплуваха пътниците от метрото, дебелата жена с каретата, дребната жена със зелената очна линия… Антоан с червеното поло. Тя тръскаше глава и се мъчеше да вникне в текстовете. Света Хилдегард от Бинген, закриляй ме, кажи ми, че не съм луда. Защо се е върнал да ме тормози?

В шест без четвърт подреди писанията си, книгите и пое с метрото по обратния маршрут. На станция Паси потърси с поглед мъжа с червеното поло. Може да е станал клошар и да живее в метрото. Избрал си е шеста линия, защото метрото излиза над земята, защото в този район Париж е като изглед от цветна картичка, защото може да се любува на бляскавата Айфелова кула. Нощем спи, увит в старо палто под арката на метрото, където излиза на повърхността. Много хора намират подслон там. Не знае къде живея. Броди като бездомник. Може да си е загубил паметта.

В шест и половина влезе в прогимназията на Зое. Всеки учител приемаше в отделна стая, пред вратата на която се редяха родителите, за да поговорят за проблемите и подвизите на детето си.

Тя записа на лист имената на преподавателите, номера на класната стая и часа, определен за разговор с нея. Застана на опашката за първата си среща — с учителката по английски мис Пентъл.

Вратата беше отворена и мис Пентъл чакаше, седнала на бюрото си. Пред нея имаше отворена тетрадка с оценките на учениците и бележки за поведението им. Родителите имаха на разположение пет минути за разговор, някои обаче бяха разтревожени и не спазваха графика в желанието си да защитят наследника. През това време другите родители, на опашка пред вратата на класната стая, въздишаха дълбоко, хвърляйки нетърпеливи погледи на часовниците си. Нерядко се стигаше до размяна на остри думи и до разправии. Беше виждала как достолепни татковци се превръщаха в побеснели кресльовци, които си разменяха колоритни обиди.

Докато чакаха реда си, някои четяха вестник, майки си бъбреха, разменяха си адреси за частни уроци, занимания през ваканцията, телефони на детегледачки. Други бяха лепнали на ухото си мобилни телефони, а имаше и такива, които пробваха да се прередят, с което предизвикваха буря от негодувания.

Тя зърна съседа си господин Льофлок-Пинел да излиза от една класна стая. Той дискретно й махна приятелски. Тя му отвърна с усмивка. Беше сам, без жена си. Дойде нейният ред при учителката по английски. Мис Пентъл я увери, че всичко е наред, нивото на Зое било много добро, имала отлично произношение, изразявала се с лекота на езика на Шекспир, поведението й било безупречно. Нямала никакви забележки за Зое. Жозефин се изчерви от леещите се комплименти и като ставаше, бутна стола, който се прекатури с шум.

Същите сценки се разиграха и при преподавателите по математика, по испански, по история и география, по естествознание, тя обикаляше от стая в стая и жънеше похвали и лаври. Всички я поздравяваха за нейната бляскава, весела, остроумна и съвестна дъщеря. Също и чудесна като приятел. Избрали я да помага на ученик, закъсал с материала. Жозефин приемаше тези похвали като одобрение за самата нея. И тя обичаше усилието, съвършенството, прецизността. Грейнала от щастие, радостно се упъти за последната среща, срещата с госпожа Бертие.

Господин Льофлок-Пинел чакаше пред вратата. Този път я поздрави по-хладно. Беше се облегнал на касата на отворената врата и потропваше с показалец по дървото, изнервящ жест, който очевидно подразни госпожа Бертие, защото тя вдигна глава и помоли с изморен глас:

— Бихте ли спрели, ако обичате?

На стола до нейния се кипреше бузестата зелена плетена шапка.

— Няма да стане по-бързо, само ме разсейвате — заяви госпожа Бертие.

Господин Льофлок-Пинел почука по циферблата на часовника си, за да й покаже, че закъснява. Тя кимна, разпери ръце в знак на безсилие и се наклони към майка с изтерзан вид, отпуснати рамене, прибрани навътре стъпала и потънали в ръкавите на палтото китки. За момент господин Льофлок-Пинел престана да тактува, след което отново затропа по вратата със свит показалец.

— Господин Льофлок-Пинел — каза госпожа Бертие, хвърлила поглед на списъка с имената на родителите, — ще ви бъда признателна да изчакате търпеливо реда си.

— Аз ще ви бъда признателен, ако спазвате разписанието. Вече имате трийсет и пет минути закъснение! Не мога да подмина с мълчание този факт.

— Отделям колкото време ми е необходимо.

— Какъв преподавател сте вие, след като не знаете, че точността е израз на любезност, на каквато сте длъжна да научите подрастващите?

— Какъв родител сте вие, след като сте неспособен да изслушате другите и да се приспособите? — отвърна госпожа Бертие. — Тук не е банка, тук обучаваме деца.

— Вие не сте човекът, който ще ме учи на каквото и да било!

— Жалко — усмихна се госпожа Бертие, — бих се заела с вас и нямаше да си вирите толкова носа!

Той настръхна, сякаш го беше жегнала.

— Винаги става все същото — подметна към Жозефин. — Първите разговори вървят по график, после започват да се трупат закъснения. Никаква дисциплина! А тя всеки път нарочно ме бави и ме кара да чакам! Въобразява си, че не се досещам, но не на мен тия! — повиши тон, за да го чува госпожа Бертие. — Знаете ли, че замъкна децата на вечерно представление в „Комеди Франсез“, и то насред седмицата, знаете, нали?

Госпожа Бертие беше завела класа на представление на „Сид“. Зое остана възхитена. Оттогава беше разлюбила „Клетниците“, вървеше по коридора и с трагичен тон декламираше строфите на Пиер Корней, възпяващи величието на човешкия дух.

Жозефин едва се сдържаше да не се разсмее при вида на голобрадия дон Диего, облечен в розова пижама.

— И си легнаха чак в полунощ. Скандално. Децата се нуждаят от сън. От съня зависи тяхното душевно равновесие, умственото им развитие.

Той говореше все по-разпалено. Към него се присъедини майката на друг ученик, която раздухваше гнева му с допълнения.

— На всичко отгоре ни поиска по осем евро на дете! — изврещя тя.

— Като си помисля само къде отиват данъците ни! — възкликна един татко.

— Това е театър на държавна издръжка — измърмори майката. — Можеха да пуснат безплатно учениците от прогимназията и от гимназията.

— Абсолютно! — продължи да раздува друга, присъединявайки се към недоволните. — В тая жалка страна трябва да си беден, за да имат грижата за теб!

— А вие защо мълчите? — обърна се засегнат Льофлок-Пинел към Жозефин, която не се обаждаше.

Тя се изчерви и си пусна косата над пламналите си уши. Госпожа Бертие стана и затвори вратата с рязък жест. Родителите се спогледаха изненадани.

— Тя ми затвори под носа! — възкликна Льофлок-Пинел пребледнял и се втренчи във вратата.

— Нали ви казвам, преподавателите вече ги вземат от предградията! — заяви една от майките и изкриви устни.

— Когато елитът се разпада, нещата съвсем се объркват! — измърмори един татко. — Горката Франция!

Жозефин би дала какво ли не, за да не е тук. Тя се замисли как да организира измъкването.

— Докато чакам, ще отида да видя… хм… преподавателя по физическо!

Една майка я изгледа преценяващо и Жозефин видя в погледа й презрението на генерала към дезертьора. Тя се оттегли. Пред всички класни стаи имаше по някой изнервен баща или възмутена майка, които споменаваха Жюл Фери, родоначалника на безплатното и впоследствие задължително начално и средно образование. Един баща заплашваше да говори с министъра, който му бил близък. В порив на солидарност с преподавателите Жозефин реши да ги облекчи до известна степен, като си спести посещенията при последните двама от списъка.

Докладва резултатите на Зое, подчертавайки доброто мнение на учителите за нея, разказа й за разправиите, на които бе станала свидетел.

— Ти си запазила спокойствие, защото си била доволна — отбеляза Зое. — Може би другите родители имат доста проблеми с децата си, затова са били изнервени…

— Те смесват всичко накуп. Вината не е в преподавателите. — И се зае да разтребва. Зое я прегърна с двете ръце през кръста. — Много се гордея с теб, обич моя — прошепна Жозефин.

Зое отвърна на нежността й и се притисна към нея.

— Кога ли ще се върне татко, как мислиш? — въздъхна тя след малко.

Жозефин се стресна. Съвсем бе забравила за човека, когото видя в метрото.

Тя прегърна още по-силно Зое. Пред очите й се появи пак червеното поло. Белязаната буза, затвореното око. Прошепна: не зная, не зная.

На следващата сутрин, когато разнасяше пощата, Ифижени каза на Жозефин, че в храстите на близкия парк Паси някаква жена била намушкана с нож през нощта. До тялото открили шапка, странна на вид бадемовозелена шапка… Съвсем същата като вашата, госпожо Кортес!

Втора част

Рецептата бе направо мечта, ако можеше да й се вярва: „Лесна, на разумна цена, време за подготовка на продуктите и готвене: 3 часа“. В коледната вечер Жозефин се занимаваше с пуйката. Пуйка с плънка от истински кестени, а не онези дълбоко замразени пюрета, които залепват за небцето. Пресен — кестенът е нежен и ароматен; замразен е безвкусен и тричав. За гарнитура беше предвидила няколко вида пюрета: от моркови, ряпа, целина. Ордьоври, салата, богат асортимент сирена от „Бартелеми“, гастронома за корсикански специалитети и сирена на улица „Гренел“, и торта — традиционното коледно пънче, украсено с гъбки и джуджета, измайсторени от целувчено тесто.

Какво ми става? Всичко ми е криво и досадно. Вкисната съм, а като си помисля само какво удоволствие ми доставяше да правя коледната пуйка. Всяка съставка събужда у мен спомени от детството: покатерена на стола, гледам как баща ми свещенодейства, препасан с широка престилка, на която със сини конци е избродирано „Аз съм шефът и всички ми се подчиняват“. Запазих тази престилка и сега аз съм я препасала, прокарвам пръсти по релефните букви, сякаш препрочитам миналото си, написано с брайлова азбука.

Тя отново погледна безцветната пуйка върху мазната амбалажната хартия. С прибрани до тялото криле, издут корем, кожа, осеяна тук-там с черни точки, тя безцеремонно излагаше на показ жалката си голота на оскубана птица. До нея беше приготвила голям нож с бляскаво острие.

Госпожа Бертие беше намушкана с нож. Четирийсет и седем удара право в сърцето. Бяха я намерили просната по гръб на земята с разтворени крака. Викнаха Жозефин в участъка. Полицаят беше свързал двете нападения. Едни и същи обстоятелства, един и същ начин на действие. Наложи се отново да обяснява как обувката на Антоан я бе спасила, понеже държеше пакета притиснат до гърдите си. Капитан Галоа, която я бе приела първия път, сега я слушаше, стиснала устни. Жозефин четеше мислите й: „спасил я патък“.

— Вие сте същинско чудо — й заяви жената в униформа, клатейки глава, сякаш не можеше да повярва на разказа й. — Госпожа Бертие е била удряна с невероятна жестокост. Дълбочината на порезните рани е между десет и дванайсет сантиметра. Мъжът е силен, много сръчно борави с ножа, не е аматьор.

Слушайки тези потресаващи думи, Жозефин стисна между бедрата си плътно прилепени длани, за да спре обхваналото я неудържимо треперене.

— Подметката на обувката трябва да е била много дебела — заяви униформената, сякаш да убеди самата себе си. — Удрял е в сърцето. Също както беше във вашия случай.

Беше я помолила да донесе пакета от Антоан, за да го проучат.

— Познавахте ли госпожа Бертие?

— Беше класна на дъщеря ми. Една вечер си тръгнахме заедно от училището. Бях отишла да говоря с нея във връзка със Зое.

— Да сте говорили за нещо, което да ви е направило по-особено впечатление?

Жозефин се усмихна. Щеше да отбележи една комична подробност. Капитанът можеше да си помисли, че го прави нарочно или че не се отнася с необходимата сериозност към случая.

— Да. Имахме еднакви шапки. Странни, леко екстравагантни шапки на три ката, не смеех да нося моята и тя ме окуражи… Опасявах се да не се набивам прекалено в очите на околните.

Жената се наведе и взе някаква снимка.

— За тази шапка ли става дума?

— Да. Вечерта, когато бях нападната, я носех — прошепна Жозефин, без да откъсва очи от кокетната шапка… — Изгубих я в парка… Не събрах смелост да се върна да я потърся.

— Нещо друго да ви е направило впечатление?

Жозефин се поколеба, сети се за още една смешна подробност… и добави:

— Тя не обичаше Моцартовата „Малка нощна музика“, според нея била отегчителна мелодийка. Малцина биха заявили открито подобно нещо. Доста досаден рефрен всъщност.

Полицайката я изгледа с раздразнение и презрение.

— Добре — каза накрая. — Бъдете на разположение, ще ви повикаме отново, ако изникне нещо допълнително.

Да чертаеш вероятности, да правиш предположения, да отсяваш възможното от невъзможното, в това се състоеше работата на следователя, която едва започваше. Жозефин не можеше повече да им бъде от полза. Дошло бе време служителите в криминалния отдел да подхванат нещата. Една подробност — зелена шапка на три ката — беше свързващият елемент между двете нападения. Убиецът не бе оставил никаква следа, никакви отпечатъци.

Да чертаеш пътища, да установиш границата, която не трябва да бъде прекрачвана, да престанеш да мислиш за госпожа Бертие, за убиеца. Може би живее в квартала? Може би е искал да ме намушка мен с тази жестокост срещу госпожа Бертие? Беше се провалил, направил е нов опит и е сбъркал жертвата. Видял е шапката, решил е, че съм аз, еднакви на ръст, на външен вид… Стоп! — рече си Жозефин. Стоп! Ще провалиш празника. Шърли, Гари и Ортанс бяха пристигнали предния ден от Лондон, а тази вечер Филип и Александър също щяха да дойдат на вечерята.

Да си изплета нещо като пашкул, в който да се свия. Същото чувство, както когато чета лекции. Работата ме умиротворява. Мобилизира ума ми, не му позволява да се разпилява в мрачни мисли. И готвенето, и то я връщаше към любимите й научни изследвания. Нищо ново не сме измислили, разсъждаваше Жозефин, докато белеше кестените и дереше пръстите си с грубата им обвивка. Бързото хранене го е имало и в средновековието. Не всеки е разполагал със собствена кухня, понеже градските жилища са били много тесни. Ергените и вдовците са се хранели навън. Имало е гостилничари или нещо като фурнаджии, „месопекари“, които изнасяли маси пред дюкяните си, отрупани с наденички, банички с кълцано месо и самуни хляб за вкъщи. Прадядовците на нашите „Макдоналдс“. Готварството представлявало много важна част от ежедневния живот. Пазарите били добре снабдени със зехтин от остров Майорка, шарани и раци от река Марна, хляб от Корбей, масло от Нормандия, сланина от Ванту, всякакви продукти прииждали отвред в парижките хали. В богаташките домове имало „майстор готвач“, който размахвал черпака от мястото, където седял, и разпределял от високо задачите на помощниците си. Не изпускал от поглед момчетата, които тайно вкусвали от храната. Готвачите имали колоритни прякори: Мека круша, Лакомник, Плакнигърне, Поривятър. Рецептите се пишели съобразно с часословите и молитвите. Месата се печели от „вечерня до нощните молитви“, месните равиоли били готови след две Отче наш, за бута били нужни три Аве Мария. В кухните чирачетата мрънкали молитви, без да изпускат от поглед къкрещите гозби и разпалените фурни, опитвали яденето и отново прехвърляли молитвената броеница. Висшата аристокрация използвала позлатени блюда и храненето се превърнало в истински церемониал. Готвачите се стараели да приготвят приятни за окото ястия, оцветявали ги: розово заешко задушено, бяла торта, фин винен сос с канела и всевъзможни подправки към пържената риба.

Цветовете възбуждали апетита, белите ястия били предназначени за болните, понеже трябвало да приемат леки храни, които да не им отварят апетита. Ястията менели облика си според сезона: есенната шкембе чорба била кафява, лятната — жълта. Италианският сос „лазурносиньо“ бил върхът на финеса. И за да се хареса на сътрапезниците, готвачът украсявал желираните ястия с гербове, с нарови зърна или цветчета от виолетки. Извайвал всякакви „замаскирани ястия“, достойни за филмите на ужасите. Моделирал невероятни животни, създавал анекдотични картини, съчетавайки половинки от различни животни. Петелът с шлем бил рицар с петльова глава, възседнал прасенце сукалче. Леките ястия между печеното и десертите също намигвали весело на сътрапезниците: в баницата слагали птици, поднасяйки ястието, повдигали капака на дълбоката тава и пернатите излитали, стряскайки очарованата компания. Трябва да опитам и аз някой ден, си каза Жо с усмивка.

Тревогите й се стопяваха в мига, в който се върнеше в XII век. Във времето на Хилдегард от Бинген. Колоритна дама е била Хилдегард, интересувала се е от всичко: растения, храна, музика, медицина, душевни вълнения, които се отразяват на тялото, усилват го или го отслабват според това дали човек е весел или тревожен! „Ако човек действа по желанията на душата, постъпва добре, ако действа, подчинявайки се на плътта, постъпва зле.“

„За плънката. Забърквате кестените със сместа, накълцания черен дроб и сърце, добавяте мащерка, сол, чер пипер.“ Да се заема отново с дисертацията си. Засега нямам идея за нов роман. Нямам идея, а нямам и настроение. Да не губя вяра: все някой ден ще дойде идеята за нова история, ще ме поведе за ръка и ще седна да пиша.

Имам време, си каза тя, съсредоточавайки се в беленето на кестените, внимаваше да не си издере пръстите с твърдата кора. Казва се „пуйка с кестени“, но всъщност се пълни с белезникавата им вътрешност, а те са толкова красиви отвън с този цвят в меко кафяво. Важен е детайлът, той служи за ориентир, придава образ и цвят, излъчва мирис, създава атмосфера. Като сглобим детайлите, създаваме история, дори бих казала, историята с главно И. С проучване на скромните къщурки на селяните са пресъздадени цели периоди от средновековния бит. Така научаваме много повече, отколкото от проучването на замъците. Тя се сети за старите глинени гърненца, в дъното на които намерили частици от карамелизирана захар. В манастира Клюни открили истинска канализация, клозети, помещения като нашите бани, в които монасите си правели тоалета.

Господин и госпожа Ван ден Брок дойдоха да я посетят, след като бяха научили за смъртта на госпожа Бертие. Звъннаха на вратата, двамата заедно, застанали с тържествен вид като истукани. Тя закръглена и импулсивна, той слаб и сериозен. Очите й шареха във всички посоки и тя упорито се опитваше да ги задържи върху нещо; той мръщеше вежди и размахваше дългите си пръсти като монах фармацевт. Представляваха странна двойка, все едно Дракула и Снежанка. Изглеждаха като нематериални същества. Да се чудиш как са успели да създадат деца. Поради някаква грешка той кацнал отгоре й, присвил дългите си остри пръсти, за да не я одраска. Две недодялани водни кончета, които се съешават в синевата. Трябва да пазим децата, горещеше се тя, щом напада жени, може да посегне и на малките. Съгласна съм, но какво да се направи? Какво да се направи? Тя тръскаше кръглата си главица с кацнало на върха рехаво кокче, от което стърчаха две тънки игли за коса. Предложиха бащите да правят обиколки вечер. Жозефин се усмихна, не разполагала с подобен артикул, и тъй като те очевидно не схванаха, тя допълни: искам да кажа: баща — нямам съпруг. Те направиха кратка пауза, докато асимилират остроумието, и продължиха: не бива да се надяваме на полицията, това не им е приоритет, предградията горят, та не им е до изисканите квартали… Тонът се бе извисил в края на изречението, леко заядлив, измествайки нотката на загриженост и отговорност, която се усети в началото.

Жозефин помоли за извинение заради невъзможността да се включи в опълчението, но добави, че няма да се поддаде на страха. Отсега нататък ще бъде нащрек, вечер ще ходи да взема Зое от училище, но няма да се поддаде на паниката. Предложи да организират дежурства и да вземат децата от училище, бездруго всички деца от кооперацията са в едно и също училище. Решиха да обсъдят отново предложението след празниците.

— Ще кажа на Ерве Льофлок-Пинел да мине да ви види, той е много разтревожен — заяви господин Ван ден Брок с мъжествен тон. — Жена му не смее да излиза от къщи. Дори не отваря вратата на портиерката.

— Впрочем не ви ли се струва странно, че портиерката си сменя цвета на косата на всеки три седмици? Нямаше ли някакво гадже, което… — притеснено каза госпожа Ван ден Брок.

— Което е излязло скоро от затвора и се е въоръжило с голям нож? — попита Жозефин. — Не, не вярвам, Ифижени да има нещо общо с това!

— Доколкото разбрах, говори се, че приятелят й имал търкания с правосъдието…

Тръгнаха си с обещанието да й изпратят Ерве Льофлок-Пинел при първия удобен случай.

Дотук добре, излиза, че съм в състояние да разведря всички съседи, въздъхна Жо, затваряйки вратата след тях. Каква ирония, мен ме нападнаха, а аз ги успокоявам! Добре направих, че го запазих в тайна, защото иначе щях да се превърна в забележителност и щяха да ми подхвърлят фъстъчки пред вратата.

На първия етаж живееше семейство Пинарели, всъщност бяха само двама, майка и син. Той беше на около петдесет, тя — към осемдесетте. Синът беше висок, слаб, с боядисана черна коса. Приличаше на Антъни Пъркинс в прочутия филм „Психо“ на Хичкок, само че по-възрастен. Имаше странна усмивка, крайчетата на устните му се повдигаха, сякаш подозираше човека срещу себе си и се стараеше да го избегне. Не ходеше на работа, понеже трябваше да прави компания на майка си. Всяка сутрин двамата отиваха на пазар. Пристъпваха ситно и се държаха за ръка. Той теглеше пазарската количка като хрътка на каишка, тя стискаше в ръка списъка с покупките. Дъртата беше деспотична личност. Не си поплюваше и подхвърляше остри забележки; има такива старци, които си въобразяват, че възрастта им позволява да са нелюбезни. Жозефин им държеше вратата долу широко отворена. Те не й благодаряха, подминаваха, без да я поздравят, сякаш бяха кралски особи, на които им отварят път с военни почести.

Тя не познаваше останалите обитатели — от вход Б в същия двор. Те бяха по-многобройни от живущите във вход А, където имаше по един апартамент на етаж. Във вход Б бяха по три апартамента на плоча. Ифижени й бе разказала за непримиримата вражда между вход Б и вход А, защото обитателите на А били по-богати. Събранията били често повод за яростни сблъсъци. Заяждали се за всяко нещо, наричали се с всякакви имена. Вход А неизменно излизал победител за голямо съжаление на вход Б, чиито обитатели се оказвали притиснати с все нови плащания и ремонти, на които винаги се опъвали и отказвали да поемат разноските. Погледът й спря на големия стенен часовник от ИКЕА: шест и половина! Ортанс, Гари и Шърли щяха да се приберат всеки момент. Бяха излезли за последните покупки. Зое се бе затворила в стаята си. Подготвяше подаръците, които бе избрала. Откакто англичаните се бяха върнали, къщата постоянно се огласяше от смях и тупурдия. Телефонът не спря да звъни. Пристигнаха снощи. Жозефин ги разведе из апартамента, горда с просторното жилище, в което можеше да ги приеме. Ортанс отвори вратата на стаята си и се хвърли на леглото с разперени ръце, home sweet home!, извика тя и Жозефин се трогна от възклицанието. Шърли пожела едно уиски, а Гари, разположил се на канапето със слушалки на ушите, се осведоми „какво ще ядем тази вечер, Жо, какви вкуснотии си направила?“. Тряскаха се врати, нечий глас се извисяваше, от всяка стая звучеше музика. Жозефин установи, че това, което не й харесваше досега, беше, че е прекалено голям за нея и Зое. Гръмогласните смехове, виковете, разтворените куфари го превърнаха в уютно местенце.

Голямата тенджера с подсолена вода чакаше на печката, за да пусне в нея обелените кестени. Шетането в кухнята винаги й даваше разни идеи. Като например да тича край езерото в Булонския лес. Преди да стигне до езерото, ситнеше, наблюдаваше играчите на петанк, вперили ревностни погледи в топките, велосипедистите, другите бягащи, заобикаляше кучешките мръсотии, скачаше право в локвите. Най обичаше подскоците в коловозите, пълни с дъждовна вода. Но единствено когато беше сама и никой нямаше да й хвърли недоволен поглед. Обичаше плясъка на маратонките във водата, пръските. В мига, в който стигнеше до „своя маршрут“, както тя високопарно го беше кръстила, ускоряваше крачка. Правеше обиколка около езерото за двайсетина минути, след което спираше задъхана и започваше упражнения, за да избегне болките в мускулите и ставите на другия ден. Всяка сутрин в десет излизаше от къщи и всяка сутрин в десет и двайсет се разминаваше с един мъж, който също като нея обикаляше езерото. Ходейки. С ръце в джобовете, заврял нос в морскосиньото си късо палто, нахлупил ниско до очите плетена вълнена шапка, с черни очила, омотан в дълъг шал. Все едно беше опакован с бинт. Беше го кръстила „невидимия“. Крачеше сковано, с подчертано старание. Сякаш се придържаше към точно определени лекарски предписания: една-две обиколки на езерото дневно, за предпочитане сутрин, с изпънати рамене, дишайте дълбоко. Случи се да се разминат един-два пъти, когато най-вероятно е ускорявал крачка, а тя е добавила още една обиколка. Трябва вече да има петнайсет дни, откакто тичам, откакто го срещам, а той продължава да ме игнорира. Дори не си прави труда да кимне, че ме е забелязал. Той е блед, слаб. Може да се е подложил на лечение за наркозависимост. Или да е преживял любовна мъка, или автомобилна катастрофа и да има изгаряния трета степен. Той е опасен рецидивист, успял да избяга. В главата й се въртяха хиляди предположения. Защо този самотен мъж упорито обикаляше езерото всеки ден между десет и единайсет часа? В походката му личеше почти свирепа решителност, сякаш с напрегнати мускули се бе вкопчил в живота или се опитваше да надвие някого.

От тенджерата пръсна вряла вода. Тя извика и намали огъня. Изсипа част от кестените и продължи да бели останалите.

„Оставете да поврят трийсет минути и обелете кафявата ципа, докато са още горещи.“

Татко цепваше леко кестените, правеше малко кръстче на кората, за да се белят по-лесно. Винаги той готвеше коледната пуйка.

Малко преди да почине, беше записал рецептата си на един лист. Отдолу беше добавил: „Човекът, който обича дъщеря си и обича да готви“. Беше написал дъщеря си. Не дъщерите си. За пръв път обърна внимание на тази подробност. Въпреки че на всяка Коледа изваждаше листа. Аз му бях на сърце. Сигурно се е плашел от Ирис. Аз сядах на коленете му и той пускаше любимите си плочи, Лео Фере, Жак Брел, Жорж Брасенс. Ирис ни поглеждаше, минавайки по коридора, и свиваше рамене.

Дали Филип може да готви? Тя потърси с очи хартиена носна кърпичка и почеса върха на носа си с белачката. Филип. Сърцето й започваше да бие ускорено, щом се сетеше за него. Forget me not, не ме забравяйте, това бяха последните му думи на перона, юни месец. Оттогава не се бяха виждали. Когато разбра, че двамата с Александър щяха да бъдат сами на Коледа, ги покани.

Да чертаеш пътища, да разграничаваш възможното от невъзможното, да се дистанцираш и да не нарушаваш дистанцията. Ще бъде по-лесно, ако създам правила. Харесвам правилата, аз съм жена, която се подчинява на законите. Също както се спира на червен светофар. В живота трябва да си определяме граници. Разстояния между нас и околните. За да оцелеем. Да се научим да се познаваме. Да разпозная неясното чувство, което ме влече към него, и да го подчиня. Когато той се доближи, очертанията се размиват, всичко пламва.

„Пуснете фурната на долно печене. Загрейте я до седма степен в продължение на двайсет минути.“ Отношенията ни се развиха, без да осъзная. От невидима станах достойна за обич, различна, специална, желана, забранена. Аз от своя страна осъзнах, че мъжът, пред когото се вцепенявах от притеснение, бе всъщност достъпен, приятен, внимателен, привлекателен, опасен. Удивителната градация на чувствата ни доведе, без да си дадем сметка, до ръба на пропастта. Бялата камелия на балкона е последната граница, която преминахме. Когато я поливам, си мисля за него. Изпращам му въздушна целувка. Той не го знае, никога няма да му кажа.

Ще ме сметне за глупачка със сигурност. Виторио непрекъснато го повтаря на Лука. Днес ще се срещаш ли с твоята глупачка? Какво ще готви за Коледа смотаната глупачка? Ще ходи ли да целува краката на папата във Ватикана? Благославя ли хляба, преди да го изяде? Пръска ли се със светена вода, преди да се чука? Не би трябвало Лука да ми предава тези приказки. Наранява ме. Твърди, че Виторио става все по-объркан, все по-тревожен. Споменал за лифтинг, но нямал достатъчно пари. Изкрънкай от твоята глупачка, предлага той, напълни се с мангизи от онова долнопробно романче. Защото глупачките, както всички знаем, са супернаивни. И твърдиш, че тя е писателка? Лука въздишаше: виждам ви по-рядко, но не е по моя вина, той се нуждае от мен.

В три медни тенджери се варяха морковите, ряпата, целината за пюретата. Скоро кестените щяха да се сварят. За ордьовър имаше пастет от чер дроб. И прозирни резени океанска пушена сьомга. Зое беше луда по океанската сьомга. Тя имаше страхотен усет и безпогрешен вкус и само при вида на месото — дали е бледо, или е яркорозово — определяше дали рибата е вкусна, става или не става. Застанала пред щанда, бърчеше нос, предупреждаваше „тази не, мамо, от рибарник е, където са били сгъчкани една до друга, без пространство, оставени да се хранят с мръсотиите си“. Зое обичаше миризмите, разгадаваше различните вкусове, препъваше се, уточнявайки някой цвят, имитирайки някой звук, притваряше очи и създаваше дворци на вкуса, примлясквайки с език. Харесваше зимата и обрисуваше с думи различните видове студ. Режещ студ, мокър студ, сив и надвиснал студ, който ще донесе сняг, тихо примъкващ се студ, който те отвежда до камината. „Обичам студа, мамо, той стопля сърцето ми.“ Подаръците й сигурно са творения от парчета картон, вълнени конци, плат, карфици, лепило, кламери, пайети. Изпод пръстите й излизаха чудни кукли, картини, подвижни играчки. За разлика от Ортанс тя не харесваше готовите купени неща. Дъщеря ми е момиче от минала епоха. Тя не харесва промените, тя обича всяка година на празниците да има същото меню, да украсяваме елхата със същите топки, същите гирлянди, да слушаме същите коледни песни. Спазвам традицията заради нея. Децата не обичат да се нарушават навиците им. От сантименталност, от желание за спокойствие. В коледното пънче, от което отхапва предпазливо, преди да забие здраво зъби в отреденото й парче, тя търси да долови вкуса на всички предишни коледни пънчета, а може би вкуса, който са имали онези, дето е похапвала в компанията на баща си, когато бяхме всички заедно. Къде ли ще прекара коледната нощ човекът, когото зърнах в метрото? Възможно ли е наистина да е бил Антоан? Наистина да има белег на бузата и едното му око да е затворено? Ако е жив и ни търси, сигурно се навърта край нашия блок в Курбвоа. Там има нова портиерка, която не ни познава. Името ми го няма в телефонния указател.

Зое беше помолила да сложат допълнителен стол на масата в коледната вечер.

— Ще видиш, мамо, ще бъде изненада, коледна изненада.

— Ще ни доведе някой бездомник! — беше прогнозирала Ортанс. — Ако го направи, аз изчезвам!

Очите на Шърли искряха от сдържан смях.

— Ако не Зое, майка ти ще го стори! — каза й тя.

— Не мога да празнувам, когато навън има толкова…

— Престани, мамо, престани! — извика Ортанс. — Бях забравила, че се връщам при Майка Тереза! А защо не цяло сиропиталище сладки негърчета?

„Добавете към плънката изварата и сините сливи. Разбъркайте. Напълнете пуйката със сместа.“ Това най-много обичах като малка. Тъпчех пуйката с гъстата и ухаеща плънка. Коремът на птицата се издуваше, питах татко: мислиш ли, че може да се пръсне? Ирис и мама се мръщеха, татко избухваше в гръмогласен смях. Ирис няма да е тук довечера, нито Анриет. Няма да е като предишните Коледи с клончето имел, закачено над вратата, с бисерната огърлица от три низа на Анриет върху черната й рокля, с виолетовата кадифена панделка, с която Ирис завързваше косата си и заради която Анриет неизменно възкликваше: „Не бива да го казвам пред малката, но никога не съм виждала други такива сини очи! А зъбите! А кожата!“. Тя се разсмиваше, сякаш беше открила сапфирена огърлица в тънка прозрачна хартия. А аз? Аз се чувствах грозна, уверена бях, че никой никога няма да ме погледне. Тази рана така и не зарасна.

„Зашийте отвора с дебел конец. Намажете пуйката с масло или маргарин. Овкусете със сол и чер пипер. Сложете я да се пече в сгорещената фурна. След около четирийсет и пет минути намалете огъня. Оставете да се пече един час. По време на печенето често поливайте със соса от тавата.“

След смъртта на Люсиен Плисоние коледите бяха тъжни, мястото на главата на семейството оставаше празно, после дойде Марсел със саката си на шотландски карета и лъскавите вратовръзки от полиестер. Блюдата им се пълнеха с неговите дарове. Ирис ги приемаше със снизхождение, сякаш благоволяваше да му прости, че е седнал на мястото на баща й, Жозефин се колебаеше дали да не му се хвърли на врата, като виждаше неодобрителните гримаси на майка си и сестра си. Тази вечер Марсел Гробз щеше да отпразнува първата си Коледа заедно с Жозиан и сина си. Съвсем скоро ще отиде да го вида. Ще се чувства като предателка спрямо майка си и сестра си, все едно е преминала във вражеския лагер, но й беше безразлично.

На вратата се звънна. Кратко и ясно. Жозефин погледна часовника си. Седем часът. Сигурно си бяха забравили ключовете.

Беше господин Льофлок-Пинел. Идваше предварително да поднесе извинения за шума, който сигурно щяха да вдигнат довечера: двамата с жена му били поканили близки и роднини. Беше със смокинг, папийонка, бяла риза с фини плисета, широк пояс от черен сатен. Косата му беше пригладена и разделена на път като прецизно разчертана френска градина.

— Не се извинявайте! — усмихна се Жозефин, регистрирайки метафората наум и установявайки, че лично тя предпочита небрежния чар на английските паркове. — Възможно е и ние да се окажем доста шумни…

Реши, че може би е редно да му предложи чаша шампанско. Поколеба се, но тъй като той не си тръгваше, го покани да влезе.

— Не бих искал да ви отнемам от времето… — рече той, но буквално я следваше по петите.

Тя се обърса в кърпата и му протегна леко омазнената си ръка.

— Имате ли нещо против да влезем в кухнята? Метнала съм пуйката във фурната.

Той я последва и каза развеселен:

— Значи влизам във вашата светая светих! За мен е огромна чест…

Стори й се, че се канеше да добави още нещо, но замълча. Тя извади бутилка шампанско от хладилника и му я подаде да я отвори. Пожелаха си весела Коледа и много успешна нова година. Доста е привлекателен все пак въпреки косата, разчертана на лехи и алеи, реши тя. Как ли изглежда жена му? Не съм я виждала досега.

— Бих искал да ви попитам — тихо каза той, — дъщеря ви… хм… Как реагира на случилото се с госпожа Бертие?

— Беше шокирана. Говорихме си надълго и нашироко.

— Защото Гаетан изобщо не отвори уста.

Изглеждаше притеснен.

— А другите ви деца? — попита Жозефин.

— Шарл-Анри, най-големият, не я познаваше, той вече е в гимназията, а Домисий не беше нейна ученичка… Тревожа се за Гаетан. И понеже е в същия клас с дъщеря ви… Може да са говорили на тази тема.

— Тя не ми е споменавала.

— Чух, че са ви викали в участъка.

— Да. Нападнаха ме преди време.

— По същия начин ли?

— О, не! Не беше нищо в сравнение с клетата госпожа Бертие…

— Комисарят ми каза съвсем друго. Помолих за среща и той ме прие.

— Нали знаете, в полицията доста преувеличават.

— Не ми се вярва. — Каза го строго, сякаш искаше да я разобличи: „Смятам, че лъжете“.

— Във всеки случай не е важно, не съм умряла. Тук съм и пия шампанско с вас!

— Не бих искал да нападне децата ни — продължи господин Льофлок-Пинел. — Няма да е лошо да помолим да ни изпратят някой полицай да пази входа на кооперацията за повече сигурност.

— Денонощно ли имате предвид?

— Не зная. Затова дойдох, за да говоря с вас.

— Защо ще направят подобно нещо само за нашата кооперация?

— Защото сте били нападната. Защо да го премълчаваме?

— Не съм убедена, че става дума за същия човек. Опасявам се от прибързани действия, от смесване на различни случаи…

— Госпожо Кортес…

— Можете да ме наричате Жозефин.

— Аз… не… предпочитам госпожа Кортес.

— Както желаете…

Бяха прекъснати от Шърли, която се прибра, следвана от Гари и Ортанс, натоварени с пакети, със зачервени носове и бузи от студа. Пляскаха с ръце в ръкавици, духаха на пръстите си, бутаха се, искаха и на тях да им налее шампанско. Жозефин ги представи. Ерве Льофлок-Пинел поздрави с поклон Шърли и Ортанс.

— Приятно ми е да се запознаем — каза той на Ортанс. — Майка ви често говори за вас.

Виж ти, пък аз да не зная, си каза Жозефин, никога не сме споменавали Ортанс. Голямата й дъщеря го дари с най-прекрасната си усмивка. Внезапно Жозефин осъзна, че Ерве Льофлок-Пинел бе разгадал характера на дъщеря й: Ортанс бе поласкана и щеше да му припише всевъзможни качества.

— Доколкото разбрах, учите мода?

Откъде ли е разбрал? — учуди се Жозефин.

— Да. В Лондон.

— Ако мога да помогна с нещо, кажете, познавам много хора от тези среди. В Париж, Лондон, Ню Йорк.

— Много благодаря. Няма да го забравя, бъдете сигурен! Освен това съвсем скоро трябва да се поогледам и да си намеря място за стажуване. Може ли да ми дадете номер, на който да ви позвъня?

Смаяна, Жозефин наблюдаваше как Ортанс ловко оплиташе в мрежите си Льофлок-Пинел, как се въртеше край него, бърбореше сладко, кимаше, записваше си номера на мобилния му телефон, благодареше му за любезно предложената помощ. Поговориха още малко за живота в Лондон, за предимството да говориш двата езика. Ортанс обясняваше как работи, донесе голямата тетрадка, в която събираше парчетата плат, които й харесваха, показа рисунките, които правеше, вдъхновена от разнообразните десени, материи, от случайни силуети на непознати от улицата.

— Всичко, което нарисуваш, трябва да си способен да го сътвориш, това е основният принцип в нашето училище.

Ерве Льофлок-Пинел задаваше въпроси, на които Ортанс отговаряше, без да бърза. Шърли и Жозефин се оказаха в ролята на статисти. След като той си тръгна, Ортанс възкликна:

— Тъкмо мъж за теб, мамо!

— Женен и баща на три деца!

— Какво от това? Можеш да спиш с него, без жена му да разбере, нали така? И без да го обсъждаш с изповедника си!

— Ортанс! — възнегодува Жозефин.

— Много е хубаво това шампанско. От коя година е? — осведоми се Шърли, за да разведри обстановката.

— Не зная! Сигурно пише на етикета.

Жозефин отговори разсеяно. Подмятанията на Ортанс за съседа не й се нравеха. Не бива да й позволявам, тя трябва да осъзнае, че любовта е нещо значимо, че човек не може да тръгне с първия срещнат.

— А ти, миличка, ти… влюбена ли си сега?

Ортанс пийна глътка шампанско и въздъхна:

— Най-после да си дойдем на думата! Back home! Пак високопарните приказки. Искаш да разбереш дали съм срещнала някой красив, богат и умен мъж, в когото съм лудо влюбена?

Жозефин кимна с надежда.

— Не — отвърна Ортанс след кратка пауза, за да засили напрежението. — Обаче… — тя протегна чашата към майка си, за да я напълни: — Обаче… Запознах се с един тип. Красив… Ама красив ти казвам!

— А, така ли? — попита Жозефин с изтънял глас.

Шърли следеше размяната на реплики между майката и дъщерята и кротко се молеше: „Не си мечтай, мила моя Жо, никога няма да излезеш на глава с дъщеря си!“. Гари се задоволяваше с ролята на наблюдател в очакване на сблъсъка, който се очертаваше жесток за сантименталната майка, каквато беше Жозефин.

— И колко продължи?

— Две седмици. Вкопчени един в друг, изживяхме страхотна неразривна страст…

— И после?… — не се предаде Жозефин.

— После вече нищо не ми трепваше. Край! Съвсем нищо! Пълна загуба на интерес. Представи си, един ден си вдигна крачола на панталона и какво да видя, носеше бели чорапки. Бели чорапки на космати прасци… да си повърнеш червата!

— Господи! Как може да говориш така за любовта! — въздъхна Жозефин.

— Но това не е любов, мамо!

— Сега — обясни Шърли — те първо се чукат и след това се влюбват.

Ортанс се прозя:

— Влюбените мъже са толкова досадни!

— Няма да изживея неразривна страст с Ерве Льофлок-Пинел — измърмори Жозефин с мисълта, че момичето й се присмива.

— На бас — провикна се Ортанс. — Той е точно твоят тип. Да беше видяла само колко внимателно те следеше с поглед. Очите му блестяха. Опипваше те, без да те докосва, беше… омайващо!

Шърли долови неудобството, в което се гърчеше Жозефин. Реши да сложи край на подигравките на тема, която приятелката й очевидно приемаше на сериозно. Какво се е случило, че до такава степен е загубила чувството си за хумор? Може би се чувства истински привлечена от този мъж, който, my God, is really good looking.

— Не зная как го прави мама, но винаги е заобиколена от привлекателни мъже — заключи Ортанс, опитвайки се да разведри обстановката с комплимент.

— Благодаря, скъпа — отговори Жозефин и се насили да се усмихне при създалото се импровизирано примирие. — А ти, Гари? Ти сантиментален тип ли си, или си консуматор като Ортанс?

— Ще те разочаровам, Жо, но точно в този момент преследвам ненаситните мръсници. Задълбочавам познанията си за мръсниците, следователно…

— Разбрах. Аз явно съм единствената глупачка, но това не е нищо ново.

— Не бе! Ти не си единствената! — подхвърли Ортанс. — Да не забравяме красавеца Лука. Всъщност къде е той? Не го ли покани тази вечер?

— Ще посреща Коледа с брат си.

— Трябваше да поканиш и брат му! Видях го на снимка в интернет. Агенция „Сафир“ в пасаж „Вивиен“. Ужасно е красив Виторио Джамбели! Тъмнокос, отровен, загадъчен. Ще го схрускам!

Ново позвъняване прекъсна разговора. На вратата се появи Филип с кашон шампанско, по петите му вървеше Александър, мрачен, безмълвен, сякаш не беше на себе си.

— Шампанско за всички! — провикна се Филип.

Ортанс радостно подскочи. „Рьодерер“ розе, любимото ми шампанско! Филип направи знак на Жозефин и остана в антрето под претекст да окачи палтото на Александър и своето.

— Започваме веднага с раздаването на подаръците! Идваме направо от клиниката, беше ужасно преживяване!

— Масата е сложена. Пуйката е почти опечена, може да седнем на масата след двайсетина минути. Като хапнем, ще раздаваме подаръците.

— Не! Първо подаръците. Да се поразсее. Ще вечеряме после.

— Добре — отвърна тя, изненадана от заповедния му тон.

— Зое няма ли я?

— В стаята си е, ще отида да я повикам…

— А ти как си?

Той я хвана за ръката и я притегли към себе си.

Тя усети топлината на тялото му под леко влажното вълнено сако и крайчетата на ушите й пламнаха. Добре, добре съм, отговори припряно, имаш ли нещо против да поддържаш огъня в камината, докато облека някаква рокля и си дръпна един гребен. Редеше думите в скоропоговорка, за да прикрие смущението си. Той сложи пръст на устните й за миг, който й се стори безкраен, изгледа я и неохотно я пусна.

Огънят пращеше в камината и хвърляше отблясъци по коледните подаръци, натрупани направо на паркета. Оформиха се два лагера: възрастните, преизпълнени с радостта да подаряват, с тайната надежда, че са направили сполучлив избор, и младото поколение, преливащо от желание да види осъществени лелеяните в нощния мрак мечти. Лекото безпокойство на едните се допълваше от тревожното очакване на другите, притеснени от мисълта дали ще им се наложи да прикриват разочарованието си, или радост ще заискри в очите им.

Жозефин ненавиждаше ритуала с подаръците. Всеки път чувстваше как я залива чувство на необяснимо отчаяние, което й доказваше за сетен път, че е неспособна да обича както трябва, убеждаваше я завинаги, че отново изразява любовта си по незадоволителен начин. Искаше й се да роди планина, а неизменно се оказваше, че се е пръкнала мишка. Убедена съм, че Гари разбира какво чувствам, си каза Жозефин, срещайки внимателния му поглед, който сякаш й казваше: „Хайде, Жо, усмихни се, Коледа е, не разваляй празника с тази многострадална физиономия“. „Толкова ли чак се вижда?“ — отвърна Жозефин, вдигала учудено вежди. Гари кимна. „Окей, ще се постарая“ — отвърна тя и кимна на свой ред.

Обърна се към Шърли, заета да обяснява на Филип в какво се състои акцията й в английските училища срещу наднорменото тегло на подрастващите.

— По вина на търговците на захар всеки ден по света имаме осем хиляди и седемстотин смъртни случая! Само за Европа това означава всяка година нови четиристотин хиляди деца, страдащи от затлъстяване! Не стига че в миналото са причинявали смъртта на робите по захарните плантации, сега нападат децата ни с тази захар!

Филип я прекъсна с жест:

— Не прекаляваш ли мъничко?

— Те са навсякъде! Инсталират машини за газирани напитки и шоколадови десерти в училищата, развалят им зъбите, тъпчат ги с мазнини! Всичко това, за да си пълнят джобовете, естествено. Не смяташ ли, че е скандално? Би трябвало да се посветиш на тази кауза. Имаш син и проблемът те засяга.

— Наистина ли го вярваш? — попита Филип, поглеждайки към Александър.

Синът ми изглежда много по-застрашен да си докара заболяване от притеснение, отколкото от прекалена употреба на захар, помисли той.

За Александър това беше първата Коледа без майка му.

За него беше първата Коледа без Ирис, жена му.

Първата ергенска Коледа и за двамата.

Двама мъже без жената, която дълго време бе властвала над тях. Тръгнаха си от клиниката в пълно мълчание. Поеха по чакълената алея с ръце в джобовете, вперили очи в заскрежената земя. Двама безпризорни от сиропиталище. За малко да се хванат за ръка, но се въздържаха. Изпънати и достойни в мъката си.

— Шест смъртни случая всяка минута, Филип! Само това ли имаш да ми кажеш? — погледът на Шърли се плъзна към кльощавия Александър. — Прав си, далече е от опасността! Добре, приключвам с тази тема! Не стана ли дума за подаръци?

Александър сякаш не забелязваше лъскавия куп пакети пред себе си. Погледът му се рееше в празното пространство, останал в друга стая, празна и мрачна, в която беше онемялата му майка, само кожа и кости, със скръстени на гърдите ръце, които не бе разтворила дори да си вземе довиждане с него. „Приятно прекарване — процеди тя през зъби. — Помислете за мен, ако имате малко време и възможност.“ Александър си тръгна с целувката, която тя така и не поиска от него. Загледан в танцуващия огън, се мъчеше да открие причината за студенината на майка си. Защо никога не ме е обичала? Може би човек не е длъжен да обича детето си? Тази мисъл отвори пропаст в душата му и той усети нещо като световъртеж.

— Жозефин — провикна се Шърли, — какво чакаме, а не отваряме подаръците?

Жозефин плесна с ръце и обяви, че по изключение ще си разменят подаръците преди полунощ. Зое и Александър щяха да се редуват в ролята на Дядо Коледа и да вадят от купчината украсените с панделки пакети. Прозвуча „Тиха нощ, свята нощ…“, забули с празничен воал потайната тъга на вечерта. Зое затвори очи и мушна ръка напосоки в купа.

— За Ортанс от мама — издекламира тя, поглеждайки надписа върху продълговат плик, и прочете кратката бележка: — „Весела Коледа, мило мое, любимо момиченце.“

Ортанс се втурна, грабна плика и го отвори със смътно притеснение. Коледна картичка или поучително писъмце с обяснение, че животът в Лондон и образованието струват скъпо, че това само по себе си коства доста голямо усилие от страна на майка, та може да си позволи единствено символичен подарък? Напрегнатото изражение на лицето й се смени, сякаш изтрито от вълна на огромно удоволствие: „Бон за целодневно пазаруване за нас двете, обич моя“. Тя се хвърли на врата на майка си.

— О! Мерси, мамо! Как се сети?

Толкова добре те познавам, едва се сдържа да не контрира Жозефин. Зная, че единственото нещо, с което можем да избегнем за кратко дрязгите и сблъсъците, е шеметното обикаляне по магазините и лудото харчене. Тя не го каза, развълнувана от целувката на дъщеря си.

— Ще ходим ли където поискам? През целия ден? — продължи да разпитва смаяна Ортанс.

Жозефин кимна. Бе отгатнала, въпреки че й докривя. Как да изрази другояче любовта към дъщеря си? Кой я бе направил толкова алчна, толкова преситена, че единствено мисълта да харчи цял ден можеше да изтръгне от нея знак за нежност? Животът, който й налагах, или трудното време, в което живеем? Не може да се оправдаваме само с времето и другите. И аз имам своята отговорност. Вината ми тръгва от първата проявена от мен небрежност, от неспособността ми да я утеша, да я разбера, от неспособността, която замазах с обещание за подарък, за пазаруване, очарована от самоуверената елегантност, с която носеше роклята, изисканото горнище, очертало бюста, плътно прилепналите дънки на дългите й крака, а самата тя щастлива приема даровете, които полагам в нозете й. Преклонението ми пред красотата й, която искам да гиздя и пременявам, за да прикрия житейските рани. По-лесно е да реализираш този мираж, отколкото да дадеш съвет, да дариш присъствие, помощ за душата, които съм неспособна да осигуря, защото съм заплетена в собствените си несполуки. И двете плащаме за моята небрежност, любима, красавице моя, безумна обич моя.

Тя я задържа за миг в прегръдката си, пошепна й на ухо:

— Любима моя, красавице моя, безумна моя обич.

— И аз те обичам, мамо — измънка Ортанс задъхана.

Жозефин не вярваше да я лъже. Почувства силен прилив на радост, изправи рамене, това й върна апетита и желанията. Животът й е прекрасен, щом Ортанс я обича, и бе готова да напише двайсет хиляди чека само за да чуе как дъщеря й шепне, че я обича.

Раздаването на подаръците продължаваше, Зое и Александър се редуваха, четейки на висок глас пожеланията. Из хола хвърчаха хартии, преди да станат на пепел в камината, по пода падаха накъдрени лъскави лентички, скъсани етикети полепваха по скъсаните опаковъчни хартии. Гари слагаше дърва в камината, Ортанс късаше със зъби възлите на пакетите, Зое разтреперана отваряше торбичките с изненади. Шърли получи красиви ботуши и събраните съчинения на Оскар Уайлд на английски, Филип — дълъг светлосин кашмирен шал и кутия пури, Жозефин — пълна колекция на дискове с изпълненията на Глен Гулд и айпод. „Ама аз не мога да си служа с такова нещо!“ „Ще ти покажа!“ — обеща Филип и я прегърна през раменете. Ръцете на Зое бяха препълнени, тя едва успя да събере своите подаръци и да ги отнесе в стаята си, Александър се усмихваше с възхита и възвърнал изострената си наблюдателност, той се осведоми на висок глас: „Защо кълвачите не ги боли глава?“.

Всички присъстващи се разсмяха и понеже Зое не искаше да остане по-назад, включи се и тя:

— Мислите ли, че ако говориш дълго, ама много дълго с някого, накрая преставаш да забелязваш големия му нос?

— Защо питаш? — обърна се към нея Жозефин.

— Защото вчера следобед в мазето толкова дълго досаждах на Пол Мерсон, че ме покани да отида на концерта на групата в неделя в „Коломб“! — тя направи пирует и дълбоко се поклони в очакване на аплодисментите.

Следобедната тъга се беше стопила. Филип гръмна бутилка шампанско и се осведоми докъде е стигнало печенето на пуйката.

— Боже мили, пуйката! — стресна се Жозефин, отмествайки поглед от закръглените румени бузи на дъщеря си, превърнала се в балерина.

Зое преливаше от щастие! Тя знаеше колко много държи дъщеря й на отношенията си с Пол Мерсон. Жозефин бе попаднала на негова снимка в тефтерчето й. За пръв път Зое криеше снимка на момче. Тя се втурна в кухнята, отвори фурната, провери докъде е стигнало печенето и установи: на пуйката й трябваше още време, докато се опече, така че усили фурната.

Застанала пред печката с бялата престилка на кръста, присвила очи в старанието си да полива птицата, без да разлива соса в нажежената фурна, тя внезапно долови зад гърба си нечие присъствие. Обърна се с лъжицата в ръка и се озова в прегръдката на Филип.

— Радвам се отново да те видя, Жо. Колко време мина…

Тя вдигна глава към него и се изчерви. Той я притисна до гърдите си.

— Последния път — си спомни той — беше дошла да придружиш Зое, когато ги водих двамата с Александър в Евиан…

— Да, беше ги записал на уроци по езда…

— Стояхме двамата на перона…

— Беше топъл юнски ден и под високия стъклен покрив на гарата подухваше приятен лек ветрец.

— Беше началото на лятната ваканция и първите отпускари тръгваха на почивка. Още една учебна година приключи, си мислех… дали да не поканя Жозефин да ни придружи?

— Децата отидоха да купят напитки…

— Ти беше с велурено сако, бяла тениска, шал на карета, златисти обици и лешникови очи.

— Ти попита „добре ли си“, аз отговорих „да“!

— И ужасно много ми се прииска да те целуна.

Тя вдигна глава и го погледна в очите.

— Но не се… — започна той.

— Не.

— Казахме си, че не бива.

— …

— Че е забранено.

Тя кимна.

— И бяхме прави.

— Да — прошепна тя и понечи да се отдръпне.

— Забранено е.

— Напълно.

Той отново я притисна до себе си, погали косата й, тихо каза:

— Благодаря, Жо, за това семейно събиране.

Устните му докоснаха нейните. Тя се олюля, извърна глава.

— Филип, знаеш ли… мисля си, че не… не би трябвало да…

Той изправи гръб, погледна я, сякаш не разбираше какво му говори, сбърчи нос и възкликна:

— Надушваш ли това, което надушвам аз, Жозефин? Да не би плънката да се е изляла в тавата? Ще е неприятно да дъвчем сухо изкорубено пиле!

Жозефин се обърна и отвори вратичката на фурната. Беше прав: пуйката бавно се изпразваше. Кафеникавата плънка, карамелизирана по краищата, напираше да изтече. Почуди се как да предотврати кръвоизлива, а Филип сложи ръката си върху нейната и двамата, бутайки с лъжицата, с безкрайно предпазливи движения успяха да напъхат обратно в корема на пуйката прелялата плънка.

— Вкусно ли е? Опита ли? — попита Филип във врата на Жозефин.

Тя тръсна отрицателно глава.

— Беше ли оставила сливите да киснат?

— Да.

— Във вода с малко коняк?

— Да.

— Добре тогава.

Той шепнеше във врата й, а тя чувстваше как думите се отпечатват в кожата й.

Все така с ръка върху нейната, той я насочи към ухаещата плънка, гребна мъничко от кълцаното месо, кестените, сливите, изварата и бавно, бавно вдигна пълната лъжица, над която се виеше пара, към устните им, които се допряха. Затворили очи, опитаха фината плънка, която се топеше в устата. Въздъхнаха и устните им се сляха в дълга, нежна и вкусна целувка.

— Може би трябва още малко сол — изкоментира Филип.

— Филип… — поде умолително Жозефин и го отблъсна. — Не бива да…

Той я притисна здраво, усмихна се. От крайчеца на устата му беше потекъл малко сок и на нея и се прииска да го опита.

— Разсмиваш ме!

— Защо?

— Ти си най-смешната жена, която някога съм срещал!

— Аз?

— Да, и същевременно толкова невероятно сериозна, че ми става смешно и ми се приисква да те накарам да се разсмееш…

И отново същите думи, които излизаха от устните му като пара.

— Филип!

— Впрочем плънката е много вкусна, Жозефин…

Той отново гребна с лъжицата и й я поднесе, приведен сякаш да каже: „Може ли да опитам и аз?“. Устните му отново се допряха до нейните, докоснаха ги съвсем леко, нежни, плътни устни с дъх на сини сливи и фин коняк, и тя осъзна, пронизана от внезапно предчувствие за щастие, че повече няма да взема никакви решения, че е прекрачила границата, която си бе обещала никога да не преминава. В някакъв момент, си каза тя, трябва да разберем, че границите не държат другите на разстояние, не ни предпазват от изкушенията и проблемите, те всъщност ни затварят вътре в себе си, откъсват ни от живота. И тогава избираме или да изсъхнем и да останем затворени в границите, или да се изпълним с хиляди удоволствия и да прекрачим границите.

— Чувам те как мислиш, Жо. Престани да се изповядваш пред съвестта си!

— Но…

— Престани, иначе ще започна да си мисля, че се целувам с монахиня!

Съществуват обаче граници, които са много опасни за преминаване, граници, които в никакъв случай не бива да прекрачваме, а сега аз правя точно това. Боже мой, колко е прекрасно да усещаш как те прегръщат здрави мъжки ръце.

— Защото… — плахо продума тя. — Струва ми се, че…

— Жозефин! Целуни ме!

Той я притисна силно, запушвайки устата й, сякаш искаше да я захапе. Целувката му беше заповедническа, груба, той я бутна към горещата вратичка на фурната, тя се опита да се отскубне, той отново я притисна, насила разтвори устните й, езикът му се мушна, завъртя се, сякаш да потърси плънката, която беше омесила с пръстите си, все едно облизваше пръстите й, вкусът на сливи изпълни устата му заедно със слюнката, Филип, простена тя, о, Филип, придърпа го, притисна устните му със своите. Откакто, Жо, откакто… той хвана бялата престилка, мачкаше я, запретваше я, продължаваше да притиска Жозефин към остъклената вратичка на фурната, проникваше в устата й, завираше се в шията й, разтваряше бялата й блуза, галеше пламналата й кожа, докосваше с пръсти гърдите й, притискаше уста до всяко местенце от кожата й, до което стигаше през блузата, през престилката, край на мъчителното му очакване ден след ден толкова дни.

Стреснаха се от избухнал гръмогласен смях в хола.

— Чакай! — пошушна Жозефин, отдръпна се. — Филип, не бива да…

— Не ми пука, ако знаеш само колко не ми пука!

— Не бива да започваме пак…

— Да не започваме? — извика той.

— Искам да кажа…

— Жозефин! Прегърни ме, изобщо не съм казал, че трябва да прекъсваме.

Каза го съвсем друг глас, съвсем друг мъж. Мъж, когото не познаваше. Тя се отпусна, обзета от непознато досега безгрижие. Той беше прав. Не й пукаше. Просто имаше желание да го направи отново. Това ли било да се целуваш? Както го описваха в книгите: земята се разтваря, планините се разцепват, отиваш на смърт с цвете в устните, тази сила, която я повдигаше от земята и я караше да забрави сестра си, двете си дъщери оттатък в хола, скитника с белега от метрото, тъжния поглед на Лука и я запращаше в обятията на един мъж. Но на кой мъж! Съпруга на Ирис! Тя се отдръпна, той я притисна отново, затвори я в прегръдката си, долепи я до себе си, от върха на пръстите на краката до шията, сякаш я закова завинаги и окончателно към себе си, шепнейки: „А сега край на приказките, тишина!“.

Застанала на вратата на кухнята с подаръците, които отиваше да прибере, ги гледаше Зое. Постоя, погледа майка си в прегръдката на чичо си, после с наведена глава безшумно продължи към своята стая.

— Сега пък кого чакаме? — възропта Шърли. — Имам чувството, че тази вечер сме на представление с фокусници, по някое време всички изчезват!

Филип и Жозефин се върнаха от кухнята с обяснението, че спасявали пуйката от изсушаване. Вълнението им контрастираше с тяхната резервираност от началото на вечерта и Шърли ги изгледа с интерес.

— Чакаме Зое и загадъчния й гост! — въздъхна Ортанс. — Така и не разбрахме кой е той.

Тя провери мимоходом в огледалото над скрина как изглежда, придърпа кичур и го зави зад ухото си, направи лека гримаса и отново го пусна отпред. Добре направи, че не се подстрига. Косата й беше гъста, бляскава, с медни отблясъци, които подчертаваха още по-ярко зелените й очи. Поредната идея на онова нищожество Агата, която следва буквално наставленията на модните списания! Къде ли посреща Коледа тази тъпачка? В ски курорта Вал д’Изер с родителите си или в някой лондонски нощен клуб с приятелите си с вид на убийци? Ще им забраня да припарват до апартамента. Повече не мога да понасям мътните им погледи. Дори Гари, и него го зяпат.

— Може да е някой от съседите — предположи Шърли. — Разбрала е, че някой е сам тази вечер, и е решила да го покани.

— Не виждам кой може да е — прехвърли набързо в ума си съседите Жозефин. — Семейство Ван ден Брок посрещат всички заедно, Льофлок-Пинел и те, онези Мерсон…

— Льофлок-Пинел? — повтори Филип. — Познавам един Льофлок-Пинел, банкер. Ерве, май така се казваше.

— Много красив мъж — намеси се Ортанс, — изпива мама с очи!

— А, така ли… — обърна се той към Жозефин, пламнала от смущение. — Да не ти се увърта?

— Не! Ортанс говори глупости!

— Това би означавало само едно: че има вкус! — рече Филип с усмивка. — Но ако става въпрос за този, когото познавам, той не си пада много по свалките.

— Говори ми на вие, не желае да се обръща към мен на малко име, нарича ме госпожа Кортес! Далеч сме от всякакви близости и игрички на съблазняване!

— Вероятно става въпрос за същия човек — заяви Филип. — Банкер, хубав мъж, строг, женен за млада жена от отлично семейство, баща й има търговска банка, чието ръководство е поверил на зет си…

— Нея никога не съм я виждала — обясни Жозефин.

— Руса, безлична, дискретна, рядко отваря уста, оставила е всичко на него. Мисля, че имат три деца. Ако не греша, изгубиха едно, първото си дете, бутна го кола. Беше на девет месеца. Майка му го оставила на земята в бебешкото столче, докато си търсела ключовете на колата в чантата на паркинга, и една кола го отнесла.

— Господи! — възкликна Жозефин. — Разбирам защо е напълно смазана. Горката!

— Беше ужасно. Никой от сътрудниците му не се осмели да отвори уста, той ги покосяваше с поглед, ако дръзнеха да му изкажат съболезнованията си!

— За малко да се срещнете, той намина за кратко точно преди да дойдете с Александър.

— Навремето сме работили заедно по разни сделки. Мнителен е, труден характер, но същевременно е обаятелен, културен, изискан. Помежду си го наричахме Двуликия.

— Все едно е двойно лепящо тиксо — засмя се Жозефин.

— Страшен мозък. Висшето училище за държавна администрация, Политехниката, Минно-геоложкия институт — мисля, че ги е завършил всичките. Преподавал е четири години в „Харвард“. От Масачузетския технологически са му предлагали назначение. Слушахме с респект, когато вземеше думата…

— И какво от това! Той ни е съсед и зяпа мама! Нов сериал, който не е за изпускане — провикна се Ортанс.

— Ама къде изчезна Зое? Аз съм гладен — заяви Гари. — Хубаво мирише, Жо!

— Тя отиде да подреди подаръците в стаята си — обясни Шърли.

— Ще донеса сьомгата и пастета от гъши дроб, това ще я примами — каза Жозефин. — Вие сядайте на масата, сложила съм картичка с името на всяко място.

— Ще дойда с теб, сега е мой ред да изчезна! — заяви Шърли.

Двете отидоха в кухнята. Шърли затвори вратата и насочила пръст към Жозефин, изкомандва:

— Веднага ми разкажи всичко! Защото пресъхналата пуйка е само претекст!

Жозефин се изчерви, грабна чиния, за да сложи пресния гъши пастет.

— Той ме целуна!

— А, най-после! Чудех се какво чака!

— Той ми е зет! Да не си забравила?

— Добре ли беше? Защото ужасно много се забавихте. Чудехме се какво толкова правите.

— Беше хубаво, Шърли, ужасно хубаво! Досега не съм си представяла колко хубаво може да е! Това било значи целувката! Треперех цялата, от главата до петите. Лепната за горещата печка.

— Време беше, нали?

— Подигравай се!

— Ни най-малко! Максимално уважение за пламенната истинска целувка.

С натопен във вряла вода нож Жозефин отлепи пастета от опаковката, сложи го върху чинията, нареди около него малко желе и листа от зелена салата и попита:

— И сега какво?

— Ами с препечени филийки…

— Не, идиотко! С Филип какво да правя?

— В безизходица си! Deep, deep shit! Welcome в клуба на невъзможната любов!

— Предпочитам да съм в някой друг клуб! Шърли, сериозно… какво да правя?

— Да сложиш сьомгата в чиния, да опечеш филийки, да отвориш бутилка хубаво вино, да сложиш масло в красива масленица, да нарежеш лимон за сьомгата… Не си мисли, че ще се отървеш така бързо и лесно!

— Много ти благодаря, страхотно ми помагаш! Запалила ми се е главата, двете полукълба на мозъка ми се борят отчаяно за надмощие, дясното ме поздравява, най-накрая се престраши, позна страстта, лявото вика: внимание, опасност! Вземи се в ръце!

— Зная всичко наизуст.

Бузите на Жозефин пламнаха.

— Харесва ми да ме целува, искам да го прави непрекъснато. О, Шърли! Толкова е хубаво! Иска ми се да няма край.

— Охо, опасността вече се очертава.

— Мислиш ли, че ще страдам?

— Истинското сладострастие често върви ръка за ръка с голямото страдание.

— А ти си специалистка по въпроса…

— Да, аз съм специалистка.

Жозефин постоя замислена, след което погледът й падна на дръжката на фурната и тя я погали с въздишка.

— Толкова съм щастлива, Шърли, толкова щастлива! Дори това голямо щастие да продължи само десет минути и половина. Някои хора, сигурна съм, не могат да се похвалят и с толкова щастие през целия си живот!

— Какви късметлии! Покажи ми ги, за да се постарая да не ги срещам!

— Аз съм богата с десет и половина минути голямо, огромно щастие! Ще ми е достатъчно да си прожектирам непрекъснато филма с тази целувка. Ще си наглася така: текст, стоп, връщане, целувка в забавен каданс, стоп, връщане, забавен каданс, стоп, връщане, целувка в забавен каданс…

— Ще прекарваш страхотни вечери! — изсмя се Шърли.

Жозефин, подпряна на печката, замечтана, увила ръце около себе си, сякаш люлееше някаква мечта. Шърли я разтърси.

— Какво ще кажеш да празнуваме? Сигурно всички се чудят какво правим.

В хола останалите чакаха Зое.

Ортанс прелистваше томчето на Оскар Уайлд, четеше пасажи на глас, Гари ръчкаше огъня. Александър душеше пурите на баща си с укорителна гримаса.

— „Красотата е в очите на този, който гледа“ — изрецитира Ортанс.

— Very thoughtful indeed[8] — изкоментира Гари.

— „Съществуват две категории жени: грозни и гримирани, майките правят изключение!“

— Пропуснал е мръсниците! — изръмжа Гари.

— „На младини смятах, че в живота най-важното са парите. Сега, когато съм вече стар, съм убеден в това.“

Гари се пошегува с Ортанс:

— Не е зле… тъкмо за теб!

Тя се престори, че не е чула, и продължи:

— „Две са житейските трагедии: едната е да нямаш това, което желаеш, другата — да го имаш.“

— Не е вярно! — извика Филип.

— Вярно е и още как! — опроверга го Шърли. — Желанието се подхранва само когато е неудовлетворено. Единствено отдалечеността го поддържа живо.

— Аз пък зная какво подхранва моето желание — прошепна Филип.

Жозефин и Филип седяха на канапето до камината. Той скришом хвана ръката й. Тя пламна, умолявайки го с поглед да я пусне. Той не се подчини и леко я погали, разтвори дланта й и докосна нежно всеки пръст. Жозефин не можеше да издърпа ръката си, без останалите да забележат, затова продължи да седи неподвижно, горещата й длан в ръката на Филип, слушаше разсеяно афоризмите на Оскар Уайлд, внимаваше да се смее заедно с аудиторията, но все ставаше със секунда закъснение, което привлече вниманието на околните.

— Мамо, да не си пила, какво ти става? — възкликна Ортанс.

Точно в този миг се появи Зое и тържествено обяви:

— Всички по местата си! Гася осветлението…

Присъстващите се запътиха към масата, всеки търсеше името си до чинията и заеха отредените им места. Обърнаха се към Зое, която ги наблюдаваше с ръце зад гърба си.

— Затворете очи и никой да не шмекерува.

Подчиниха се единодушно. Ортанс направи опит да види какво става, но Зое угаси осветлението и тя едва успя да зърне тромав квадратен силует, който се плъзгаше към масата, подкрепян от Зое. Какво е намислила пак? Сигурно някой дърт изкуфелник, който на всичко отгоре не се държи на краката си. Загадъчният гост, който ни пробутва, ще да е някой болник. Страхотна изненада, няма що! Ще повръща или ще му се пукне кръвоносен съд. Ще се наложи да викаме линейка, пожарна, честита Коледа!

— Ортанс! Не гледай! Затвори очи!

Тя се подчини, напрегна слух. Тътрещият се мъж издаваше шум, сякаш стъпваше върху амбалажна хартия. Със сигурност е бос, увил е краката си с вестници. Някакъв клошар! Домъкнала ни е бездомник! Тя стисна носа си. Бедняците вонят. Сетне го пусна, за да определи на какво смърди. Не надуши нищо подозрително. Зое вероятно го е накарала да си вземе душ; затова чакахме толкова дълго. Лек мирис на прясно лепило погъделичка ноздрите й. И отново долови същия полъх от леко докосване в тъмното, сякаш котка се отърква в мебелите. Тя пусна гневна въздишка и се примири.

Поканила е някой клошар, реши Филип, някой от възрастните нещастници, които посрещат Коледа на тротоара под кашоните си. Нямам нищо против. Всеки може да изпадне дотам. Вчера, докато чакаше такси пред Северната гара, се беше разминал с един колега, който се подпираше на бастун. Хрущялът на дясното му коляно се износил и не можел да стъпва. Отказвал да се оперира. Знаеш как е, Филип, спираш за месец, два и отпадаш от състезанието; я ме погледни мен, отвърна Филип, станаха пет месеца, откакто нищо не върша, и не се притеснявам. Радвам се на живота, това е, си помисли Филип, докато го наблюдаваше как се отдалечава с куцукане. Купувам произведения на изкуството и съм щастлив. Целувам единствената жена на света, която нямам право да целувам. Почувства отново вкуса на целувката й на устните си, все така наситен и възпламеняващ. С връхчето на езика потърси от плънката, смукна малко арманяк. Усмихваше се блажено в мрака. Следващия път, когато имам пътуване до Ню Йорк, ще я взема с мен. Ще живеем щастливо далече от чуждите погледи, ще пълним очите си с красота, ще обикаляме търговете за произведения на изкуството. Оборотът от продажбите за последните две седмици в Ню Йорк е стигнал до милиард и триста милиона долара, което се равнява приблизително на бюджета за откупки на център „Помпиду“ за двеста и петдесет години. Няма да е никак зле да си направя частен музей, в който да изложа придобивките си. Ще науча Александър да купува картини. Оня ден на търга в „Кристис“ щастливият купувач на скулптурата на американеца Джеф Кунс „Тролът от Кейп Код“ се оказа десетгодишно хлапе, седнало между татко си, строителен магнат, и майка си, прочута психиатърка. За да задоволят каприза на детето, дадоха триста петдесет и две хиляди долара, но изглеждаха страшно горди от избора! Александър, Жозефин, Ню Йорк, произведения на изкуството с лопата да ги ринеш, щастието поникна като нещо мъничко, което не съществуваше преди целувката с вкус на пуйка, а вече изпълваше цялото пространство.

— Сега ще светна лампите и вече можете да отворите очи — обяви Зое.

Присъстващите ахнаха. На празния стол седеше… Антоан. Негова снимка в естествен ръст, залепена върху стиропор.

— Представям ви татко — обяви Зое с блеснали очи.

Те се взираха объркано във фигурата и погледите им се местеха от него към нея и обратно. Сякаш очакваха, че Антоан ще се съживи.

— Смяташе, че ще може да си дойде за Коледа, но най-вероятно нещо му е попречило. Затова реших, че ще е добре да бъде заедно с нас тази вечер, защото Коледа без татко не е истинска Коледа. Никой не може да ми замени моя татко. Никой. Затова искам да вдигнем всички чаши за негово здраве, да му кажем, че го очакваме и че искаме по-скоро да се върне при нас.

Сигурно си беше научила текста наизуст, защото го издекламира на един дъх, без да изпуска от поглед фигурата на баща си, облечен в ловджийски костюм.

— А, щях да забравя! Не е много елегантен като за коледно тържество, но сметна, че ще проявите разбиране… след всичко, което е преживял, за него елегантността е на заден план. Защото е преживял невероятни приключения!

Антоан носеше бежова спортна риза, бял шал, панталон в маскировъчен десен. Ръкавите му бяха навити и откриваха загорели от слънцето ръце със светли косми. Усмихваше се. Светлокестенявата му коса, късо подстригана, слънчевият загар на лицето, дръзкият блясък в очите му придаваха безстрашен вид на ловец на едри хищници. С левия крак беше стъпил върху антилопа, но не се виждаше добре, понеже кракът му и животното бяха скрити под покривката. Жозефин позна снимката: беше правена точно преди да напусне „Гънман“, когато бъдещето му изглеждаше безоблачно, когато още не ставаше дума за сливания и уволнения. Ефектът беше смайващ; всички останаха с впечатлението, че Антоан наистина се бе настанил сред сътрапезниците.

Александър се дръпна уплашен и се стовари на пода, повлече с падането си и Антоан, който загуби равновесие и падна.

— Мамо, няма ли да го целунеш? — попита Зое, вдигна баща си и го настани отново пред чинията му.

Жозефин поклати отрицателно глава, вцепенена от уплаха. Какво става тук! Наистина ли е жив? Дали не се е срещал тайно със Зое, без да разбера? Дали цялата тази нелепа сценка не е негова идея, или е само нейна? Тя седеше, без да помръдне, срещу мукавения Антоан, мъчейки се да проумее.

Филип и Шърли се спогледаха, едва потискаха лудото желание да прихнат, хапейки бузи отвътре. Идеята оперетният ловец да се изтъпани на масата, за да им развали празника, се вписва идеално в стила му, заядливо отбеляза Шърли наум, той, който ставаше вир-вода, ако се наложеше да каже две думи пред публика!

— Не е много гостоприемно, мамо. В коледната вечер трябва да целунеш съпруга си. В края на краищата все още сте женени.

— Зое… моля те — измънка Жозефин.

Ортанс не сваляше поглед от фигурата на баща си и подръпваше кичур от косата си.

— Какво искаш да ни кажеш с това, Зое? Римейк на „Нашествениците“ ли правиш, или „Завръщането на татенцето“?

— След като татко все още не може да бъде заедно с нас, ми хрумна да му отредя място на празничната трапеза и настоявам всички да пият за негово здраве!

— Плосък татко, ето какво е това! Така наричат този колаж в Щатите и ти отлично го знаеш, Зое!

Зое стоеше, без да мигне.

— Не си го е измислила, прочела е за него в някое английско списание — продължи Ортанс. — Flat Daddy! Идеята идва от Америка. За пръв път я е приложила съпруга на военен, изпратен в Ирак, като видяла, че когато се върнал в отпуск, четиригодишната му дъщеричка не го познала. После семействата на мъжете от Националната гвардия също прибягнали до него и така Плосък татко се прочул. Сега всяко семейство на военен, изпратен на мисия в чужбина, получава по пощата един Flat Daddy, ако, разбира се, изрази подобно желание. Така че идеята на Зое никак не е оригинална! Просто е решила да ни скапе празника.

— Не съм! Исках само и той да е тук заедно с нас.

Ортанс скочи като натегната пружина.

— Какво искаш: да ни накараш да се чувстваме виновни? Да покажеш, че ти единствена не си го забравила? Че го обичаш истински? Сечено! Не се получи. Защото татко е мъртъв. От шест месеца! Изял го е крокодил! Не ти го казахме, защото те щадяхме, но такава е истината!

— Не е вярно! — кресна Зое, притиснала ушите си с длани. — Не го е изял никакъв крокодил, нали ни изпрати картичка!

— Някаква си стара мухлясала картичка, която е прашасвала по пощенските рафтове кой знае откога!

— Не е вярно! Изобщо не е вярно! Беше от татко и той ни съобщаваше разни новини! Ти си смрадлива гадина, която иска всички да умрат и само тя да остане на Земята! Гадина! Проклета гадина! — разкрещя се тя неистово и избухна в ридания.

Ортанс се тръшна на стола, махвайки с ръка, сякаш искаше да каже: „Не мога повече, баста!“. Жозефин се разплака, хвърли салфетката си и напусна масата.

— Гениално, Зое! — разфуча се Ортанс. — Защо не ни предложиш и други изненади, за да стане още по-весело? Защото направо си умряхме от смях!

Гари, Шърли и Филип наблюдаваха сцената в неловко мълчание.

Александър местеше поглед от един към друг, опитваше се напразно да разбере. Антоан бил мъртъв? Сгризкал го крокодил? Като на кино? Гъшият пастет смени цвета си и порозовя, препечените филийки омекнаха, сьомгата се покри с фини водни капчици. От кухнята замириса на изгоряло.

— Пуйката! — извика Филип. — Забравили сме да угасим фурната!

В същия миг Жозефин се появи, препасана с голямата бяла престилка.

— Пуйката е изгоряла — обяви тя с гримаса.

Гари въздъхна разочаровано.

— Стана единайсет часа, а още не сме вечеряли. Семейство Кортес, писна ни от вашите психодрами! Никога повече няма да посрещам Коледа с вас!

— И каква стана тя? Намираме се в състояние на война, така ли? — осведоми се Шърли.

— Ура! Победа! — кресна Зое, грабна Плосък татко и пое с маршова стъпка към стаята си.

Гари придърпа към себе си платото със сьомгата, сложи два тънки резена в чинията си, взе си и от гъшия пастет.

— Съжалявам — заяви той с пълна уста, — започвам да ям, преди да ни сервират още някой номер. Ще го понеса по-леко на пълен корем!

Александър последва примера му и си взе направо с ръка. Филип извърна глава. Моментът не беше подходящ да дава на сина си уроци по етикеция. Отпусната на стола, Жозефин гледаше безизразно масата и прокарваше пръсти по избродирания девиз върху престилката: Аз съм шефът и всички ми се подчиняват.

Филип предложи да пропуснат изгорялата пуйка и да минат директно на сирената и на тортата.

— Започвайте без мен. Отивам да видя Зое — заяви Жозефин, надигайки се от стола.

— Пак започна играта на фокус-мокус-изпарятус! — каза Шърли. — Малко гъши пастет ще ми дойде добре, преди да се превърна в призрак!

Милен Корбие метна чантата си „Ермес“ — истинска, купена от Париж, а не имитация, каквито се продаваха под път и над път — на големия червен кожен фотьойл в антрето и огледа обстановката с поглед, изпълнен със задоволство. Прошепна: колко е красиво! Ама колко е красиво само! И е мое! А най-важното, купено е с МОИТЕ пари!

Беше в Шанхай едва от шест месеца и не си бе губила времето. Апартаментът беше живото доказателство. Просторен, с големи прозорци с богато надиплени кремави завеси, дървена ламперия по стените, която й напомняше къщата на нейното детство, когато чиракуваше в един фризьорски салон и живееше при баба си в Лон льо Соние, градче, което се гордееше, че е родното място на Руже дьо Лил, автора на „Марсилезата“. Лон льо Соние, престой две минути. Лон льо Соние, скука безкрай.

Апартаментът беше просторно таванско ателие, разделено с високи паравани, и с щори на прозорците. Стените бяха боядисани в цвят яйчена черупка. „Супер шик!“ — каза тя на висок глас и цъкна с език. Говореше си сама, понеже нямаше с кого да сподели удоволствието си. Стигаше й това, че живееше сама, а сама и безмълвна й идваше в повече! Особено сега, по време на празници. Коледа, Нова година, щеше да ги посрещне сама в компанията на пластмасовата си елха, която поръча по интернет. И малката ясла под елхата. Баба й я беше подарила преди отпътуването й за Китай. „Не забравяй да си казваш молитвите пред малкия Иисус всяка вечер! Той ще те пази.“

До момента малкият Иисус изпълняваше задължението си без грешка. Нямаше никакви забележки към Него. Малко компания от време на време, малко нежност щяха да й се отразят добре, но засега не бяха сред приоритетите й. Тя въздъхна: човек не може да има всичко, зная. Избра Шанхай, успя да осъществи плановете си и се окуражаваше, казваше си, че се налага празниците и веселбите да бъдат отложени за по-нататък. Когато стане истински богата. Много богата. Засега нещата са окей, богата е. Има прекрасен апартамент, личен шофьор на пълен работен ден (50 евро на месец!), но все още се колебаеше дали да си купи домашен любимец. Пет хиляди евро годишен данък, ако е по-голям от чихуахуа. Тя искаше истинско куче, рунтаво и космато, с влажна муцуна, я не миниатюрен модел, който да пъхне в дамската си чанта заедно с пудриерата. В тази страна появата на всеки нов обитател изисква да се бръкнеш. Ако искаш да имаш второ дете, плащаш данък, равен на петгодишна заплата! Засега тя се задоволяваше да си говори сама или да гледа телевизия. Ако самотата стане непоносима, ще си взема златна рибка. Това е позволено. Дори я смятат за талисман. За начало златна рибка, после ще направя състояние и после… Или да си купя костенурка. И костенурките носят щастие. Двойка прекрасни костенурки. Ще ме гледат с опулените си очи, имат и рогче на носа. Разправят, че били много обичливи… да, но когато са уплашени, отделят задушливи газове!

В яслата бе наредила магарето и вола, овцете и овчарите, селяни с наръчи дърва. Иисус и родителите му още не бяха дошли. Тази нощ точно в дванайсет часа тя щеше да сложи малкия Иисус, увит в пелените, на сламеното му ложе, да си каже молитвата, да си вземе бутилка хубаво шампанско и да си легне пред телевизора.

От антрето виждаше стаята си, голямото легло от ковано желязо с бяла кувертюра отгоре и с балдахин, паркета от широки светли летви, излъсканите с восък мебели, големите лачени лампи. Имаше вкуса и усета на хората, които се раждат с чувство към изисканите материи, цветове, пропорции. Беше ровила в списания за подредба на дома. За всичко останало се оказа достатъчно да плаща колкото й искаха. Всичко бе възможно. И като казвам всичко, имам предвид ВСИЧКО. Най-трудното нещо да им дадеш, те ще го изкопират до последния детайл. Раз, два и всичко е тип-топ! Възпроизвеждат дори почти невидимите следи от червеи, прояли дървесината на мебелите, за да имитират патината на годините.

Беше изминала доста път от мизерната си гарсониера в Курбвоа. „Да, мизерна, мила моя! Нека наричаме нещата с истинските им имена!“ — заяви театрално и се врътна с обувките на висок ток с предизвикателна чупка в кръста, същински победител тореадор. Мебелиран със старите мебели, които хората изхвърляха, тесен кухненски бокс без проветрение, отворен към единствената стая, която й служеше за хол-трапезария-спалня-гардероб. Покривка на леглото от бяло пике, нахвърлени отгоре възглавнички, от трохите, които се бяха натъпкали по шевовете започваше да я сърби, щом си легнеше вечер. А когато разпънеше дъската за гладене, с върха на ютията докосваше телевизионния говорител, който представяше новините. Привет, Патрик! — поздравяваше тя, плъзгайки ютията по яката на престилката си. Дори си беше измислила шегичка по този повод: „Отлично познавам Патрик Поавр д’Арвор, всяка вечер му гладя адамовата ябълка!“. Носеше се спретнато и кокетно, всяка вечер гладеше престилката си. Дори да нямаш кой знае какви дрехи, не означава, че трябва да приличаш на парцалана, твърдеше тя, докато той изреждаше поредната порция нещастия и бедствия, сполетели света през деня.

Беше гадно време! Тя дебнеше с четири очи всеки бакшиш, за да скърпи месеца и да изкара с мизерната заплата. Прескачаше вечерята, за да пази линия и портмонето от харчове. Не вдигаше телефона, когато на дисплея се изписваше номера на банката, и припадаше при вида на всеки плик с изписан адреса с печатни букви. И това ако е живот! Стигнала бе дотам сериозно да обмисля възможността да проституира един-два пъти седмично, само и само да оцелее. Имаше приятелки, които се пускаха на лов по интернет. Беше се подковала психически, така поне ти си решаваш, избираш си клиента, глезотиите, продължителността на срещата, заплащането. Ти си си шеф. Със собствена малка фирма. Няма кой да те изнудва. Прас-прас, ни чул, ни видял. А имаше ли друг начин да се справи? Откъде пари за наем, данъци, местни такси, осигуровки, таксата за телевизора, сметките за газ, ток, телефон с грошовете, които изкарваше? Чувстваше как погледите на мъжете шарят по деколтето й. Лигите им капеха. Тя ги наричаше псета Рантанплан като четириногия герой от комиксите за Лъки Люк. Почти беше готова да се огъне пред разпален Рантанплан с дебел портфейл, когато се появи Антоан Кортес.

В ролята на спасител. Антоан Кортес, безупречният и безстрашен рицар, който й разказваше за Африка, за големите хищници, за ловджийски биваци, за нощни стрелби, за печалби и преуспяване, дъвчейки парчето киш, затоплено в микровълновата печка, преди да я обладае на кувертюрата от бяло пике.

След това дойде Африка. Фермата за крокодили в Килифи, между Момбаса и Малинди. Върховната тръпка. Плажовете с белия пясък. Крокодилите. Крокодилите. Изумителните планове. Къщата с прислугата. Нищо не пипваш, просто сядаш на масата! Дъщерите на Антоан им гостуваха. Бяха сладки. Най-вече Зое, по-малката. Тя й шиеше дрехи, направи й цял гардероб, навиваше косата й на букли, истинска кукличка. Отначало по-голямата се държеше с нея високомерно, но тя успя да я прикотка. Когато бяха при тях, нещата вървяха. Дори много добре. Беше луда по малките. Едва се сдържаше да не ги задуши с целувки. Особено Ортанс, която не понасяше да навлизат в личното й пространство. Водеше ги на плажа на пикник, носеше кошницата, препълнена с любимите им сандвичи, с прясно изцедени сокове, със сочни манго и ананаси. Играеха на карти, сервираха си, надвикваха се до прегракване. Припомни си за месото от лос със сладки картофи, което буквално се беше карамелизирало на дъното на тенджерата и се оказа невъзможно да го остържат, направо бетон! Ортанс кръсти злополучното ястие „уапити“. Кога ще готвим пак „уапити“? — внезапно се провикваше тя вкъщи. Ще те помоля да не го споменаваш пред баща ти, той и без това твърди, че съм кръгла нула в готвенето, настоя Милен, ще си остане наша малка тайна, нали? Добре, но какво печеля, беше отвърнала Ортанс. Ще ти залепя изкуствени мигли да ти покажа как очите ти да станат големи като на сърна и ще ти направя френски маникюр. Ортанс протегна ръце.

През останалото време… По цели дни не пипваш нищо, освен да четеш списания и да си правиш ноктите. Чакаш Антоан, легнала в хамака. Антоан, който бачкаше, обезверения Антоан, Антоан, който искаше да запрати всичко по дяволите. Трудностите заради онези гадни животни, които отказваха да се размножават и изяждаха гледачите. Господин Уей, който заплашваше Антоан. Антоан, който не искаше да работи повече. Антоан, който беше започнал да пие. Тя се отегчаваше в хамака. Ако продължавам да си пиля ноктите, скоро ще ми останат чуканчета вместо ръце! Аз не съм научена на безделие! Гореше от желание да работи, да печели пари. Той се подиграваше, наливаше се. Тогава тя взе нещата в свои ръце. Седнала на бюрото му, водеше счетоводството, записваше цифрите в голямата тетрадка, проследяваше приходите, отчисленията, печалбите, беше се научила как се прави бизнес. Имитираше почерка на Антоан, ченгелчетата на „м“-то дълги и тесни, „о“-то сплескано, остро „с“ в края на думите. Подписваше се като него. Драс, готово! Господин Уей така и не се усети. До трагичния ден, в който…

Тя махна с ръка, за да прогони ужасния спомен. Жестоко, жестоко, забрави го, миличка. Тя потръпна, тръсна глава. Посегна към ниската масичка, взе си цигара. Запали я, дръпна. Беше нововъведение. Противопоказно за кожата на лицето. Беше кръстила козметичната си линия „Бел дьо Пари“ и картонената кутийка на фон дьо тена „Лис дьо Франс“ беше красиво украсена с релефна бяла лилия.

Рекордни продажби! Продуктът, който избелва, заглажда, заличава несъвършенствата и гримира, четири в едно! Когато живееше в „Кроко Парк“ и си блъскаше ума с какво да се занимава, й хрумна идеята за козметичните продукти. Красотата беше нейната сфера. Беше кокетна и обичаше изобразителното изкуство. Особено Реноар с неговите дебели розовобузести жени. Те впечатляваха, неслучайно от тях тръгва импресионизмът и все още се говори за тях. Беше споделила плановете си с Антоан, а той само сви рамене. Тогава спомена пред господин Уей, той й предложи да му предостави своя „бизнес план“. Господи, какво ли е това чудо? — се беше втрещила тя.

За начало направи проучване сред китайките, които работеха в „Кроко Парк“. Беше прочела в интернет, че така правят чуждестранните предприятия, които желаят да лансират продукт в Китай. Говориш с клиента, запознаваш се с потребителските му навици. Проектанти от „Дженерал Мотърс“ бяха ходили до провинция Гуанджоу и се бяха срещали с евентуални купувачи на камионетки в собствените им стопанства. Седнали на тротоара, бяха обсъждали какво се харесва и какво не се харесва в колите, които произвеждат. Тя последва примера на „Дженерал Мотърс“. Поговори с китайките на лош английски и разбра, че козметичният продукт, за който мечтаят, е за избелване на кожата. White, white, повтаряха те и докосваха страните си. Бяха готови да дадат цялата си заплата за опаковка белило. Хрумна й гениална идея: крем, който съчетава ефекта на фон дьо тена и избелва кожата. С малко амоняк, съвсем мъничко. Не беше много сигурна за ефекта върху кожата, но затова пък се харчеше много. И господин Уей прие да й стане партньор.

Тук всичко беше прекалено лесно. Човек можеше да произвежда каквото си поиска, нужно бе само да обясни добре желанието си и нещата тръгваха! Поточната линия започваше да бълва продукция. Себестойност, продажна цена, печалба, how much, счетоводството тръгваше. Нямаше нужда от договори. Един тест и ако е положителен, започваше производството.

Господин Уей беше изпробвал продукта при заводски работнички. Количествата били изчерпани за нула време. Беше решил на първо време в провинцията и след това по интернет. Беше й обяснил, присвил очи като цепки на касичка, че седемстотин и петдесет милиона китайци живеят в провинцията, че доходите на глава от населението непрекъснато растели, че те били тяхната цел. След което даде пример с „Уахаха“, най-големия производител на безалкохолни напитки в страната, който се разраснал, тръгвайки от селата. Маркетинговата политика на „Уахаха“ се изразявала в това, че било нарисувано логото й по селските стени. Милен затвори очи, представяйки си стените на кирпичените селски къщи, украсени с кралски лилии, и се развълнува при мисълта за Луи XVI. Все едно го възкачваше отново на трона.

Транснационалните компании имат голямо предизвикателство, що се отнася до търговията в селските райони на Китай, бе настоял господин Уей. Не трябва да мислим единствено и само за градовете, както правят западните търговци.

Тя му вярваше. Той бе поел грижата за производствената част, тя — за създаването на продуктите. Трийсет и пет процента за всеки, останалото за посредниците. За да рекламират продукта ни. Трябва да им пуснем. Така стават нещата при нас, обясняваше той с гъгнещия си глас. Понякога се обръщаше към него с някой въпрос. Тогава той се прокашляше силно, укорително, сякаш й забраняваше да навлиза в негови води. Налага се да проявя предпазливост, си мислеше тя, не бива да слагам всички яйца само в една кошница. Марсел Гробз й бе помогнал. Пак ще го потърся, човек никога не е достатъчно предпазлив в бизнеса. Не трябва обаче да се карам с Уей, тъй като ми помага да инвестирам парите си със завидна печалба. Накара ме да си купя акции от застрахователното дружество „Чайна Лайф“, които се котираха почти двойно по-високо след първото им излизане на борсата! Аз самата никога нямаше да се сетя.

Обаче идеи не й липсваха. Сутринта, когато ставаше от сън, изведнъж й дойде невероятен проблясък: мобилен телефон с червило и фон дьо тен. Отпред клавиатурата с цифрите, отзад кутийка с гримове. Не е ли гениално, а? Ще взема да я патентовам тази идея. Ще трябва да вляза във връзка с адвоката на Марсел Гробз. Добър ден, аз съм дъщерята на Айнщайн и на вълшебницата на козметиката Есте Лаудер! Оставаше само да пошушне някоя и друга дума на хитрия мандарин.

Той летеше утре за Килифи. Щеше да говори с него след завръщането му. Беше назначил нов управител в „Кроко Парк“. Някакъв брутален холандец, на когото не му пукаше, че крокодилите изяждат гледачите. Крокодилите били започнали да се съешават. Той ги оставил да гладуват, за да събуди нагона им, да ги насъска, и те се нахвърляли един срещу друг. Истинска кървава баня, но по-силните надделели и успели да подчинят колонията. Женските се оставяли да ги заплодят, без много да се дърпат. „Те чувстват кой е господарят и подвиват опашка“, се хвалел той на господин Уей по телефона, който се почесваше по ташаците, разчекнал крака. И той иска да ми покаже кой командва, си помисли Милен и направи усилие да се усмихне.

Трябваше да му даде едно писмо, за да го пусне в пощата. Тя стана, отиде до разкошното си писалище от плавей. Отгоре стояха на видно място снимките на Ортанс и на Зое, отвори чекмедже, извади папка. Правеше ксерокопие на всяко писмо, за да не се повтаря. Въздъхна. Загриза капачето на химикалката. Трябваше много да внимава за правописни грешки. Затова не пишеше дълги писма.

— За кога си ги поканил? — попита Жозиан, когато излезе от банята, разтривайки кръста си.

От две седмици насам си беше развалила съня. Вратът й беше като гипсиран и гърбът я болеше, сякаш в него се забиваха ножове — като в цирка, когато се целеха с нож по жива мишена.

— Дванайсет и половина! И Филип ще дойде с тях. И Александър. И някаква си Шърли със сина си Гари. Идват всички! В гърдите ми клокочи върховно щастие. Ще те представя официално, малка моя кралице. Този първи януари ще бъде велик ден, казвам ти!

— Сигурен ли си, че идеята си заслужава?

— Престани да мърмориш! Жозефин предложи да се съберем на обяд. Покани ни у тях, но си помислих, че ще се чувстваш по-свободно, ако ние ги поканим вкъщи. Помисли за Младши. Той има нужда от семейство.

— Те не са неговото семейство!

— Ама понеже ние си нямаме, ще вземем назаем семейството на другите!

Жозиан сновеше около леглото, облечена в ефирния си пеньоар, и протягаше врат като жираф с артрит на гръбнака.

— Семействата излязоха от мода, вече никой няма такова нещо… — измърмори тя.

Той не я чуваше, зает да пресъздава света, своя Нов свят.

— Познават ме от времето, когато бях потискан, гонен, унижаван от Клечката за зъби. Сега ще вляза в ролята на краля слънце в Огледалната зала! Хей, селяндури, вижте, ето моя палат, моите слуги, моя малък Принц! Жено, донеси ми напудрената перука и обувките с катарами!

Той се тръшна на леглото, разперил ръце, пешовете на бялата риза стигаха до бедрата му на рижав гигант. Марсел Гробз. Голямо кълбо светли косми, пухкави издатини, розова плът, осеяна със старчески петна, лице, озарено от очи с цвят на тъмен синчец, живи и пъргави като острие на сабя.

Жозиан се отпусна на леглото до него. Беше прясно избръснат, напарфюмиран. Прилежно подреден на стола го очакваше сив костюм от алпака, синя вратовръзка и подходящи копчета за ръкавели.

— Правиш се на хубав…

— Чувствам се хубав, Душко. Различно е!

Тя облегна глава на рамото му.

— Преди не се ли чувстваше хубав?

— Преди бях грозен жабок! Направо се чудя как си ме забелязала…

Истината бе, че нейният Марсел не приличаше на гръцки бог. Отначало, да си признае с ръка на сърцето, бе привлечена много повече от мангизите му, отколкото от личния му чар, но скоро неговата жизненост и щедрост я трогнаха и тя му стана любовница, преди да се превърне в жената на живота му и майка на детето му.

— Не съм се взирала в подробностите, заплюх си те, без да придирям!

— Така е прието да се говори за грозниците! Прословутият чар на грозните! Но не ми дреме, сега съм вече великият везир…

— Още по-секси от велик везир…

— Престани, Душко, възбуждаш ме! Погледни слипа ми! Щръкнал като мачтата на кораб, който нехае за бурята! Ако си легнем, има опасност дълго да се залежим!

В леглото проявяваше неутолим апетит. Този мъж беше създаден, за да яде, да пие, да се смее, да се наслаждава на секса, да се катери по планините, да сади баобаби, да слага в джоба си гръмотевици, да прегръща светкавици. Като си помисля само как Анриет се беше стремила да го превърне в напудрен пудел! Пак я беше сънувала. Как си позволява да се появява в съня ми?

— Нещо ново за Клечката за зъби?… — осведоми се тя предпазливо.

— Все същото. Не желае да се развежда. Иска майка си и баща си, но аз няма да се огъна… Говориш ми за нея, за да клюмна ли?

— Споменавам я, защото ми се явява нощем!

— Аха, ясно! Ето защо си без настроение напоследък…

— Чувствам се тъжна като провиснал сам чорап на въжето. Нямам желание за нищо.

— Дори за мен?

— Дори за теб, вълчо!

Мачтата се сгромоляса изведнъж.

— Сериозно ли говориш?

— Влача се като пребита, нямам апетит, не ям…

— Сигурно е сериозно!

— Боли ме гърбът. Все едно някой ме мушка с нож.

— Имаш ишиас. Това е от бременността, скапала ти е кокалите.

— Иска ми се само едно: да седна и да плача. Дори Младши не може да ме разчувства.

— Затова се мръщи. Вижда ми се кисел.

— Сигурно се отегчава. Преди владеех положението. Возех го на влакчето, препускахме по леда, танцувах френч канкан, развявах муселинени поли…

— И сега си на сухо! Ходи ли на доктор?

— Не.

— А с госпожа Сюзан видя ли се?

— Също не!

Марсел Гробз се надигна разтревожен. Положението беше сериозно, щом и госпожа Сюзан беше нежелана. Госпожа Сюзан беше предсказала подписването на договора с китайците, преместването в големия апартамент, раждането на Младши, отпадането на Анриет и дори смъртта на близък, изчезнал в острозъбата паст на някакво чудовище. Госпожа Сюзан затваряше очи и виждаше. Окото лъже, твърдеше тя, човек вижда по-ясно със затворени очи, истинското виждане идва отвътре. Никога не грешеше и когато не виждаше нищо, го казваше. За да е сигурна, че ще запази дарбата си неопетнена, не искаше пари.

Печелеше си хляба като педикюристка. Човъркаше хорските крака, премахваше умрелите кожни клетки, въртеше майсторски пемзата, режеше мазоли, преслушваше органите, почукваше, натискаше тук и там и докато пръстите й сновяха по ходилата и кокалчетата, тя нахълтваше в душите и тълкуваше съдбата. С едно натискане на свода на ходилото стигаше до жизненоважни органи и разбулваше добротата или низостта на човека, чийто крак държеше. Диагностицираше светлите флуиди на щедрите сърца, синята пъпка на интригантите, язвителната жлъчка на проклетите, жълтеникавата лимфа на ревността, бъбречните камъни на скъперника, червения съсирек на сластолюбеца. Приведена над трите клиновидни кости, тя проникваше в душата и четеше бъдещето. Пръстите й шаваха нагоре-надолу, тя мрънкаше някакви несвързани изречения. Трябваше да наостриш слух, за да доловиш прорицанието. Когато беше важно, тя се поклащаше надясно-наляво и повтаряше в кресчендо предписанието на гласа, който идваше от висините и й шепнеше в ухото. Така Жозиан беше научила, че ще се сдобие със син, „хубаво снажно момче с огнена глава, сребърни слова, платинен ум, от устата му ще тече злато и здравите му мишци ще разклатят колоните на храма. Не бива да му се противоречи, защото мъжът ще се надигне много скоро от бебешките пелени“.

Случваше се също, след като е прибрала клещичките, пиличките, четките за полиране, мехлемите и маслата, да стане и да каже: „Мисля, че няма да се върна, душата ви е много грозна, от вас лъха воня на сяра и на гнило, същински труп“. Размекнат на кушетката от разните процедури, клиентът негодуваше и наблягаше на неопетнената си белота. „Не настоявайте — добавяше госпожа Сюзан, — покайте се, поправете се и тогава може би ще дойда да ви размачкам ходилата.“

Един път месечно госпожа Сюзан пристигаше с куфарчето и острата си физиономия на лечителка на душите. След някоя финансова непочтеност или извъртян гаден номер Марсел отказваше да положи стъпало в ръката на непогрешимата ясновидка, защото най-важното за него бе да запази ненакърнено нейното уважение. В тези случаи госпожа Сюзан му обясняваше, че в безмилостния свят, в който се движим, понякога се налага да прибегнем до оръжията, с които си служи конкуренцията, и ако не ощетяваме по-слабите, измамата ще ни бъде простена.

— Все едно съм изгребана отвътре — продължи Жозиан. — Не съм на себе си. Раздвоена съм. Виждаш ме пред теб, но всъщност ме няма.

Марсел Гробз слушаше и не вярваше на ушите си. Никога Душката не беше приказвала такива работи.

— Да не си изпаднала в депресия?

— Възможно е. Не бях чувала дори за такава болест. Подобно нещо не беше за хора като нас.

Той беше озадачен. Сложи ръка на челото на Жозиан и поклати глава. Нямаше температура.

— Може би е лека анемия? Ходи ли на изследвания?

Жозиан изкриви уста отрицателно.

— Ми да, ще трябва да започнеш оттам…

Жозиан се усмихна. Изглеждаше обезпокоен добродушният й дебеланко.

Разтревоженото му изражение й напомни, че тя беше вечните му снегове. Достатъчно беше да го погледне, за да се успокои.

— Я ми кажи, Марсел, ти все още ли ме обичаш като Дева Мария, която би пъхнал в леглото си?

— Съмняваш ли се, Душко? Продължаваш ли да се съмняваш?

— Не. Но ми е приятно да го чувам… Щото, след като непрекъснато сме заедно, може да започнем леко да си омръзваме.

— Искаш ли да ти кажа нещо, Душко, няма ден, чуваш ли, няма ден, в който, отваряйки очи, най-напред да не отправя благодарности там горе за огромното щастие, което ми бе дадено да те срещна.

Седяха на леглото, облегнати един на друг. И обсъждаха странната болест, която беше връхлетяла Жозиан, тази слабост, която я обземаше и от която й секваше всякакво желание, апетит, стремеж, всичко, което я поддържаше жива и бодра от детските години.

Обедът мина много сполучливо. Младши бе настанен на централното място на високо си бебешко столче като на трон в замък. Държеше шишето с биберона и удряше с него по столчето, за да изрази желанията си. Обичаше масата да е добре наредена, чашите, чиниите и приборите да са си на мястото и ако случайно някой от сътрапезниците объркаше нещо, той блъскаше с шишето си по стола, докато виновникът поправеше грешката си. По смръщените му вежди се виждаше, че се мъчи да следи разговора. Толкова силно се напъваше, че беше почервенял от напрежение.

— Според мен сега се наака — пошушна Зое на Ортанс.

Марсел беше сложил подарък в чинията на всеки. По двеста евро за всяко дете. Ортанс, Гари и Зое хлъцнаха при вида на едрата банкнота, сгъната на две в плика. За малко Зое да попита: „Истинска ли е?“. Ортанс преглътна и стана от масата, за да разцелува Марсел и Жозиан. Гари гледаше объркано майка си и се чудеше дали не трябва да откаже подаръка. Шърли му направи знак да си мълчи, за да не обиди Марсел.

Филип получи бутилка „Шато Шевал Блан“ класа „А“, Сент Емилион, реколта 1947 година. Той леко въртеше бутилката, докато Марсел декламираше тирадата, научена наизуст от магазина, който го снабдяваше с вино: „Красив червен цвят, изискано, елегантно, гъвкаво, структурирано. Гроздето е отгледано на леко камениста песъчлива почва, която събира слънчевата топлина през деня и нощем я излъчва, за да не мръзнат лозите“. Развеселен, Филип се поклони и му обеща да я изпият заедно на десетия рожден ден на Младши.

Младши изрази съгласието си, като се оригна звучно.

В чиниите на Жозефин и на Шърли беше сложил по една гривна от бяло злато, украсена с трийсет брилянта, а в чинията на Жозиан — обици със сиви култивирани таитянски перли, оградени с диаманти. Шърли заяви, че не може да приеме такъв подарък. За нищо на света. Марсел я предупреди, че ще напусне масата, ако тя не приеме подаръка му. Щял да се почувства дълбоко обиден. Тя настоя, той не отстъпи, тя се заинати, той не искаше и дума да чуе, тя продължи да упорства, той вироглаво държеше на своето.

— Обожавам да се правя на Дядо Коледа, чувалът му е препълнен с подаръци и затова трябва да ги раздавам от време на време!

Жозиан замислено галеше обиците.

— Прекаляваш, мили вълчо! Ще заприличам на грамаден лъскав камък!

Жозефин прошепна:

— Марсел, ти си луд!

— Луд от щастие, Жо. Не можеш да разбереш какъв подарък ми направихте, като приехте да дойдете на обед вкъщи. Никога не съм си представял, че… Ето, мила моя Жо, остава сега да се разплача!

Гласът му затрепери, той запремигва с мокри очи, намръщи се, за да прикрие обзелото го вълнение. На свой ред Жозефин почувства как гърлото й се свива, а Жозиан подсмръкна и извърна глава, за да не я забележат останалите.

Точно в този момент Младши разпръсна меланхолията, удряйки силно с биберона столчето си, сякаш да им заповяда да престанат с хленченето, защото той се отегчава и иска да се размърдат!

Те изненадани се обърнаха към него. Той ги дари с лъчезарна усмивка, протегнал глава, все едно ги насърчаваше да си поприказват с него.

— Сякаш иска да говори — заяви Гари с учудване.

— Видя ли как опъва врат! — отбеляза Ортанс и обърна внимание, че наистина е грозен, протегнал глава, с тънък извит врат, оцъклени очи и широка зинала уста.

— Трябва през цялото време да му се говори, иначе се отегчава… — обясни Жозиан с въздишка.

— Сигурно е изтощително — отбеляза Шърли.

— Още повече че не може да му говориш разни глупости, защото се ядосва! Иска да го разсмиваш, да го изненадваш, да го учиш на разни неща.

— Сигурна ли сте? — попита Гари. — Много е малък още, за да разбира.

— Точно това си казвам всеки път, но всеки път се изненадвам!

— Разбирам защо сте изморена — изрази съчувствие Жозефин.

— Чакайте… — рече Гари. — Ще му кажа нещо, което няма да разбере. Просто не е възможно.

— Хайде, давай — предизвика го Марсел, убеден във вродените познания на отрочето си.

Гари мисли доста дълго, търсейки какво духовито може да измъдри, за да изпита малкия немирник. Каква смешна физиономия само! — си казваше той, като виждаше как Младши не го изпуска от поглед и с тихо подвикване изразява нетърпението си.

— Сетих се! — извика той победоносно. — Е, момченце, колкото и да се напъваш, няма нищо да разбереш!

Младши вирна брадичка като оскърбен гладиатор и протегна ръката, в която държеше шишето си, сякаш беше щит, подготвен да посрещне противника.

— „Обезглавеният евнух загубил двете си глави“ — изрецитира Гари, произнасяйки отчетливо думите, все едно ги диктуваше на неук човек.

Младши се вслуша, изпружил нестабилната си шия и рамене, неподвижен, отпуснал ръце надолу. Остана за кратко в тази поза, смръщи вежди, които се извиха като фестони, на бузите му разцъфтяха алени петна, той промърмори нещо разсърден, след което се отпусна, отметна глава назад, избухна в гръмовен смях, изръкопляска, затропа с крака, за да покаже, че е разбрал, и прокара ръка, сякаш си отряза главата и част от слабините.

— Наистина ли разбра какво му казах? — попита Гари.

— Очевидно — отвърна Марсел Гробз и разгърна салфетката си с възхитен вид. — Щом се смее, а то наистина е много смешно!

Гари наблюдаваше смаян рижавото розово бебе, обуто в сини ританки, което го гледаше ухилено, а погледът му приканваше: хайде, хайде, искам още, разсмивай ме, защото бебешките приказки направо не можеш да си представиш колко ме отегчават.

— Шантава работа! — заяви Гари и преглътна. — This baby is crazy!

— Craizzzy! — повтори Младши и лигите му потекоха.

— Джуджето е гениално! — възкликна Ортанс.

При думата „гениално“, Младши изгука и за да й покаже до каква степен е права, вирна биберона си към тавана и ясно произнесе:

— Лампа…

При вида на смаяните им физиономии той гърлено се разсмя и със закачливо искрящ поглед добави:

— Light!

— Но това е…

— Невероятно! Нали това ви казах — обясни Марсел, — ама никой не ми вярва!

— Luz… — продължи Младши, все така сочейки с пръст светлината на тавана.

— И на испански знае! Това дете ме…

— Yang!

— А, сега вече каза някаква глупост! — намеси се Шърли успокоена.

— Не — поправи я Марсел, — това е „слънце“ на китайски!

— Помощ! — извика Ортанс. — Джуджето е полиглот!

Младши погали Ортанс с очи. Благодареше й, че отдава признание на заслугите му.

— Той не е джудже, а великан! Видя ли какви големи ръце има! И какви стъпала!

Гари подсвирна впечатлен.

— Шушу… — ревна Младши и изплю водата от биберона към Гари.

— А това какво означава? — осведоми се той.

— Чичо. На китайски. Избра те да му бъдеш чичо!

— Може ли да го гушна? — попита Жозефин и стана. — Отдавна не съм държала бебе… а бебе като това ми се ще да го разгледам отблизо!

— Стига да не ти хрумнат някакви идеи! — измърмори Зое.

— Не ти ли се ще да си имаш малко братче? — обърна се развеселен към нея Марсел.

— А кой ще бъде таткото, ако смея да попитам недискретно? — отговори Зое и прониза майка си с поглед.

— Зое… — смънка Жозефин, която се почувства като в небрано лозе от гневния изблик на дъщеря си.

Беше се доближила до Жозиан, която държеше Младши в прегръдката си, и се бе навела над него, за да целуне рижите къдрици. Младши се вторачи в нея, лицето му се изкриви, той се оригна здраво и омаза с морковено пюре ризата на Жо и копринената блуза на Жозиан.

— Младши! — възнегодува Жозиан и го удари леко по гърба. — Съжалявам…

— Няма страшно — каза Жозиан, бършейки ризата си. — Това показва, че има добро храносмилане.

— Душко, и ти си цялата изцапана! — намеси се Марсел и грабна Младши.

— Сякаш се прицели и в двете ви! — разсмя се Зое. — Разбирам го, всички тези хора покрай него, които напират да го целуват, да го пипат, сигурно му е писнало. Мисля, че бебетата трябва да се уважават, да ги молят за разрешение, преди да ги мляскат!

— Не желаете ли да дойдете в банята да се почистите? — предложи Жозиан на Жозефин.

— Още повече че се разсмърдя яко! — заяви Ортанс, запушвайки нос. — Никога няма да имам деца, ужасно вонят.

Младши й хвърли поглед, изпълнен с болка, сякаш й казваше: „А пък аз си въобразих, че си ми приятелка!“.

В стаята Жозиан предложи на Жозефин да й даде чиста блуза. Тя прие и започна да се съблича, разсмя се:

— Не е просто оригване, а истинско изригване. По-добре да го бяхте кръстили на името на вулкана Стромболи вашия хлапак!

Жозиан отвори гардероба си и извади две бели блузи с дантелено жабо. Подаде едната на Жозефин и тя й благодари.

— Не искате ли да си вземете един душ? — предложи Жозиан с притеснение — разбра, че бялото жабо не беше много по вкуса на Жозефин.

— Не, благодаря… синът ви е удивителен!

— Понякога се питам дали е нормален… Прекалено е развит за възрастта си!

— Напомни ми за една история… Бебе, което защитавало майка си на съдебен процес през средновековието. Майката била обвинена, че го заченала в грях, отдавайки се на мъж, който не бил съпругът й. Осъдена да бъде изгорена на кладата, тя се явила пред съдиите с бебето.

— Колко голямо е било?

— На възрастта на Младши… Майката се обърнала към детето, вдигнала го високо и му казала: „Красавецо, сине мой, заради теб ще приема смъртта, въпреки че не заслужавам подобна присъда, но кой би искал да повярва на истината?“.

— И какво е станало?

— „Ти няма да умреш заради мен — възкликнало детето. — Аз зная кой е моят баща и зная, че ти не си съгрешила.“ При тези думи седналите наблизо жени, които присъствали на процеса, се удивили, а съдията, опасявайки се, че не е чул добре, помолил детето да обясни. „Тя няма да бъде изгорена! — гръмогласно се провикнало то. — Защото, ако изгорят на кладата всички, които са се отдавали на други освен съпрузите и съпругите си, няма да остане жив човек от тук присъстващите!“

— Толкова добре ли се изразявало?

— Така пише в книгата… И накрая добавило: „Освен това аз познавам по-добре баща си, отколкото вие вашия!“ — което принудило съдията да оправдае майката.

— Съчинихте тази история, за да ме успокоите, нали?

— В никакъв случай! Има я в романите за рицарите на Кръглата маса.

— Хубаво е човек да е начетен. Аз не се изучих достатъчно.

— За сметка на което сте наясно с живота. Което е по-полезно от всякакви дипломи!

— Вие сте мила. Случва ми се да съжалявам, че не съм достатъчно културна. Но това не може да се навакса!

— Разбира се, че може! Вярно е толкова, колкото е вярно, че две и две правят четири!

— Това го знам…

И Жозиан успокоена ръгна приятелски в ребрата Жозефин, я тя се изненада, леко се стъписа, след което й отговори със същото.

Ето как двете се сприятелиха.

Седнали на леглото, те се заприказваха, докато закопчаваха блузите си с жабо. За малките деца, за порасналите деца, за мъжете, които се смятат за пораснали, а всъщност са малки, както и за обратния случай. Беше от тези разговори, когато си бъбриш за това-онова и другият се разкрива, когато с наострен слух очакваш думата, която ще отприщи откровенията или неочаквано ще ги прекъсне, когато, скрито зад кичур коса, окото дебне дали усмивката ще разцъфти, или ще изчезне. Жозиан оправи жабото на блузата на Жозефин, която прие жеста. В стаята обстановката беше спокойна и разнежваща.

— Приятно е у вас…

— Благодаря — отговори Жозиан. — Да ви призная, безпокоях се при мисълта за посещението ви. Не ми се щеше много да се срещна с вас. Не си ви представях такава…

— Представяхте си ме по-скоро като майка ми, нали? — отвърна Жозефин с усмивка.

— Не харесвам много майка ви.

Жозефин въздъхна. Не искаше да говори лоши неща за Анриет, но й беше ясно какво чувства Жозиан.

— Отнасяше се с мен като с прислужница!

— Вие обичате Марсел, нали? — попита Жозефин тихо.

— О, да! В началото ми беше трудно. Беше прекалено мил, аз бях свикнала с лошите и грубите. Любезното отношение ми изглеждаше съмнително. А впоследствие… той е толкова чистосърдечен, че когато ме погледне, се чувствам като къпана. Той ме пречисти от мизерията. Любовта ме направи по-добра.

Жозефин помисли за Филип. Когато ме погледне, се чувствам като великанка, красива, смела, безстрашна. Десет минути и половина чисто щастие, тя не преставаше да си прожектира наум филмчето за целувката с мирис на пуйка. Изчерви се и мислите й отново се върнаха към Марсел.

— Дълго време беше нещастен с майка ми. Тя не се отнасяше добре с него. Страдах заради него. Откакто престанах да се виждам с нея, се чувствам много по-спокойна.

— Отдавна ли?

— Станаха почти три години. След като Антоан ни напусна…

Жозефин си припомни сцената у Ирис, когато майка й я бе размазала с презрението си. Горката ми дъщеря, неспособна да задържи един мъж, пък бил той и най-жалкият, неспособна да печели пари, неспособна да успее в живота, как ще се справиш сама с тези две деца? Този ден тя се разбунтува. Изля пред нея всичко, което й се бе насъбрало в душата. Оттогава не бяха се виждали.

— Пък моята майка умря. Ако можем да я наречем майка… Никога не ме прегърна, никога не ме целуна, само кавги и шамари! Плаках на погребението й. Тъгата е като любовта, не е нещо, което можеш да изкомандваш. На гробището, застанала над изкопа, си казах, че това е моята майка, че и нея я е обичал мъж, който й е направил деца, че и тя се е смяла, пяла, плакала, имала е надежди… Изведнъж се очовечи.

— Зная, понякога и аз си казвам същото. Че трябва да се одобрим, преди да е станало прекалено късно.

— Внимавайте с нея! Не трябва да сте прекалена добрячка, за да не станете глупачка!

— Но аз съм и двете: добричка и глупавичка!

— О, не! — възпротиви се Жозиан. — Не, не сте глупавичка… Щото аз прочетох книгата ви и да ви кажа, не е написана от глупачка!

Жозефин се усмихна:

— Благодаря. Защо никога не умея да съм така уверена в себе си? Това е някаква женска болест, нали?

— Познавам и мъже, които изпитват съмнения или се прикриват много умело.

— Може ли да ви задам един недискретен въпрос? — попита Жозефин и погледна Жозиан в очите.

Тя кимна.

— Ще се жените ли с Марсел?

Жозиан се изненада, после решително тръсна глава.

— Защо е нужно непременно да носим пръстени? Да не сме гълъби!

Жозефин се разсмя високо.

— Сега е моят ред да питам нещо недискретно! — заяви Жозиан и потупа кувертюрата на леглото. — Ако ви подразни, не ми отговаряйте.

— Добре — отвърна Жозефин.

Жозиан си пое дълбоко въздух и се хвърли в дълбокото:

— Вие обичате Филип, нали? И той ви обича, то бие на очи това нещо.

Жозефин подскочи.

— Личи ли?

— Първо, много сте се разхубавили… А зад подобно нещо винаги търси някой мъж! Когато жената се разхубави, виновникът винаги е някой мъж!

Жозефин се изчерви.

— После… Толкова внимавате да не поглеждате един към друг, да не си говорите, че е направо очебийно! Опитайте да се държите непринудено, по няма да личи. Казвам ви го заради дъщерите ви, защото аз го харесвам, той буди доверие. Освен всичко друго е и красив! Мъжът мечта!

— Той е мъж на сестра ми — смотолеви Жозефин.

Постоянно повтарям тези думи, щом заговоря за него. Време е да сменя малко плочата! Най-накрая ще го сведа до това единствено определение: „мъжът на сестра ми“.

— Нищо не можете да сторите! Любовта не надува клаксона, преди да налети! Появява се, налага се, срутва препятствията; а и доколкото ви познавам, вие не сте му се хвърлили на врата!

— Така е!

— Даже сте дали заден ход с всичка сила!

— И продължавам!

— Все пак внимавайте. Защото, разпилее ли се, трохите няма как да се съберат с метличка!

— Ако продължава така, аз ще съм тази, която ще се разтроши.

— Не така де! Тези неща са красиви, не ги съсипвайте! Ще се допитам до госпожа Сюзан за вас. Оставете ми кичурче коса и за нея ще е достатъчно само да го докосне, за да каже дали тази работа между вас има бъдеще.

Жозиан се впусна в подробности за дарбите и добродетелите на госпожа Сюзан. Жозефин сбърчи нос: не, не, не съм по тия работи, не се интересувам от врачки.

— Охо! Тя много ще се засегне, ако чуе, че я наричате врачка! Тя чете в душите.

— Освен това не искам да зная. Предпочитам красотата на мъглявото, на неопределеното…

— Вие сякаш не живеете на земята! Добре, разбирам. Само внимавайте с дъщерите! Най-вече малката, май е готова за нападение!

— Заради пубертета е. Сложна възраст. Нужно е само да проявя повече търпение! Вече го изживях с Ортанс. Една вечер заспиват като розовобузести ангелчета и на другата сутрин се събуждат истински демони с хищни нокти!

— Вие най-добре си знаете. — Жозиан сякаш си мислеше за друго. — Жалко, че не искате да се срещнете с госпожа Сюзан. Тя предсказа смъртта на мъжа ви. „Едно животно с остри зъби…“ Нали умря, нали го изяде крокодил?

— И аз го вярвах, но онзи ден в метрото…

И Жозефин й разказа. За мъжа с червеното поло, затвореното око, белега, пощенската картичка от Кения. Тя сподели без притеснение. Чувстваше, че Жозиан я слуша добронамерено, същевременно я наблюдаваше с топлия си внимателен поглед и поглаждаше с пръсти дантелата на жабото.

— Мислите ли, че е било видение?

— Не… обаче госпожа Сюзан го е видяла в устата на крокодила, а тя рядко греши. Не може да се каже, че става дума за някаква обикновена смърт!

— Не! Може дори да се каже, че това е единственото интересно нещо, което му се случи. — Жозефин пусна някакъв чудноват нервен смях и млъкна смутено.

— Може наистина да го е видяла в устата на крокодил, обаче да не е мъртъв? — изказа предположение Жозиан.

— Смятате ли, че би могъл да се спаси?

— Това може да е обяснението за затвореното око и белега…

Жозиан се позамисли, после, сякаш си бе изяснила нещо, възкликна:

— Затова потърсихте адреса на онази жена, Милен… За да разберете дали и тя е получила някакви новини!

— Тя беше любовница на мъжа ми. След като ни пише на нас, сигурно е писал и на нея. Или й е телефонирал…

— Знам, че тя наскоро звънна на Марсел. Често говори за дъщерите ви. Пита за тях. Помоли го за адреса ви, за да ви изпрати коледна картичка.

— Да, тя спазва традициите. Забелязала съм, че човек много повече обръща внимание на подобни неща, когато живее в чужбина. Във Франция сякаш сме склонни да забравяме. Значи Марсел има адреса й…

— Записа си го на листче, което ми показа днес сутринта. За да не забрави да ви го даде. — Тя стана, затърси нещо на нощното шкафче, забеляза лист хартия, прочете какво пише на него и й го подаде. — Мисля, че беше това… Във всеки случай тук е записана последната информация, която е получил от нея. Тя му се обажда понякога, когато има проблеми…

— А на вас не ви се нрави кой знае колко?

Жозиан се усмихна, сви рамене.

— Мацката е голяма хитруша. Следователно си имам едно наум… Нали знаете, парите привличат очите! Моят мецанко дебеланко се превръща в красив Аполон, окичен с прекрасните банкноти, които премахват всякакви тлъстинки и паласки!

Докато се прибираха с колата, шофирана от Филип, Жозефин си каза, че Жозиан много й хареса. При редките посещения в склада на Марсел на авеню „Ниел“ си беше изградила непълна картина за нея: седнала зад бюрото си секретарка, която дъвче дъвка. Останалото се градеше върху думите на майка й; „онази мръсница секретарката“, заявяваше Анриет, изплювайки с погнуса сричка по сричка. Върху образа на жената, която се виждаше само до кръста, се беше насложил друг образ: на лесна жена, проста, продажна, гримирана като за карнавал. Всъщност тя е пълната му противоположност, отбеляза тя с въздишка. Добра, нежна, внимателна. Мека.

Шърли и Гари бяха отишли да се разходят в квартал Маре. Тя се прибираше вкъщи с Филип, момичетата и Александър. Филип шофираше мощния луксозен автомобил, без да продума. По радиото звучеше концерт на Бах. Александър и Зое бърбореха отзад. Ортанс галеше с крайчеца на пръстите плика с двестате евро. Лапавицата рисуваше по предното стъкло недовършени кръгове, които чистачките смитаха безотказно и равномерно.

Навън по треперещите замръзнали дървета, окичени със светнали лампички, се виждаше коледната украса по „Шанз-Елизе“ и авеню „Монтен“. Коледа! Нова година! Първи януари! Колко ритуали, за да окичат с гирлянди треперещите дървета! Може да ни помислят за семейство, което се прибира у дома в неделния следобед, децата ще отидат да си играят, докато стане готова вечерята. Станали сме от масата, не сме гладни, но ще се насилим да хапнем. Жозефин притвори очи и се усмихна. Всичките ми мечти са „семейни“, никога не мечтая „неприлично“. Аз съм безинтересна жена. Напълно съм лишена от фантазия. Скоро Филип пак ще отпътува за Лондон. Утре или вдругиден ще отидем при Ирис в клиниката. Какво ли й говори той по време на посещенията си? Дали е нежен? Прегръща ли я? Александър винаги ли присъства? Топлата нежна ръка на Филип захлупи нейната и я погали. Тя отговори на лекото стискане, но се побоя да не ги видят децата и издърпа китката си.

Във фоайето на кооперацията се сблъскаха с Льофлок-Пинел, който тичаше след сина си Гаетан и викаше: „Върни се, върни се вед-на-га, казах веднага“. Той ги подмина, без да спре, отвори вратата и се затича по улицата.

Те прекосиха фоайето към асансьора.

— Видя ли? Беше съвсем разрошен! — пошушна Зое. — Той, който обикновено е сресан така, че нито един косъм не стърчи.

— Изглеждаше бесен, не бих искал да съм на мястото на сина му! — пошепна Александър.

— Тихо, връщат се! — прошепна Ортанс.

Ерве Льофлок-Пинел пресичаше просторното фоайе, хванал сина си за яката на якето. Спря пред голямото огледало и изрева:

— Какво направи, малък глупако? Бях ти забранил да я докосваш!

— Ама исках само малко да я изведа! И тя се отегчава! Всички вкъщи се отегчаваме! Нищо не ни се разрешава да правим! Писна ми от задължителните цветове, искам шотландско каре! Шотландско каре!

Произнесе последните две думи с крясък. Баща му грубо го раздруса, за да го накара да млъкне. Детето се изплаши и вдигнало ръце, за да се предпази, изпусна нещо кръгло и кафяво, което подскочи на пода и се търкулна. Ерве Льофлок-Пинел ревна:

— Видя ли какво направи! Вдигни я, вдигни я!

Гаетан се наведе, взе нещото и от безопасно разстояние, за да се предпази от евентуален шамар, го подаде на баща си. Ерве Льофлок-Пинел го грабна, сложи го деликатно на дланта си и го погали.

— Не помръдва! Уби я! Уби я!

Той се наведе над нещото, пошепна му тихо.

Те проследиха сцената в отражението на огледалата, без да изпуснат и най-дребната подробност. Филип им направи знак да не вдигат шум. Набързо се мушнаха в асансьора.

— Ето това е истинският Льофлок-Пинел, както го зная… Не се е променил. Докъде стигат хората понякога! — заяви Филип, затваряйки вратата на апартамента.

— Явно са на ръба на силите си — въздъхна Жозефин. — Накъдето и да погледнеш, се натъкваш на насилие. Чувствам го всеки ден по улиците, в метрото, сякаш хората не могат повече да се понасят. Сякаш животът ги е прегазил и те са готови да смажат съседа, за да оцелеят. Нападат се за нищо, готови да се хванат за гушите. Страшна работа. Преди не се страхувах толкова…

— Не ми се мисли на какво е подложено горкото хлапе! — отвърна Филип.

Седяха в кухнята, момичетата и Александър бяха в хола да гледат телевизия.

— Каква злоба имаше в гласа му… Помислих, че ще го убие.

— Хайде и ти, недей да преувеличаваш!

— Напротив, уверявам те. Чувствам омразата, яда, които витаят във въздуха. Прониква навсякъде.

— Хайде, хайде! Ще си отворим бутилка хубаво вино, ще си направим вкусни спагети и ще забравим за всичко! — предложи Филип и я прегърна.

— Не съм сигурна, че ще е достатъчно — отговори с въздишка Жозефин и се напрегна.

Неприятното чувство витаеше във въздуха и сякаш я заметна с тежко черно палто. Губеше равновесие. Вече не беше сигурна в нищо. Нямаше и желание да се облегне доверчиво на гърдите му.

— Не прекалявай! Просто е вбесен! Не бих могъл да те заведа на футболен мач — ще изпаднеш в ужас!

— Плача на телевизионната реклама на „Нестле“ за семейство Рикоре! Искам да съм част от семейство Рикоре… — тя се извърна към него с треперлива усмивка в желанието си да го накара да разбере отчаянието, което я парализираше.

— Тук съм, ще те пазя… щом съм с теб, няма от какво да се страхуваш — каза той и я прегърна.

Жозефин разсеяно се усмихна. Мислеше за друго. Сцената, на която бе присъствала, приличаше на семейна разправия. Грубост, крясъци, жест, който напомняше нещо отдавнашно. Тя ровеше в паметта си, искаше да си припомни. Не намираше нищо, обаче се чувстваше застрашена. Още някоя загадка от детството й, която се канеше да изплува? Да я въвлече в нова драма? Колко ли драми децата потискат, за да избегнат страданието? Нали за цели трийсет години самата тя беше забравила, че майка й за малко не я удави. Тази вечер във входа на кооперацията, пред огледалата и зелените растения, се бе появила друга опасност. Препускаща мрачна сянка, която се крепеше на една-единствена нотка и я беше вледенила от ужас. Една-единствена нотка. Тя потръпна. Никой не е в състояние да разбере безмълвното насилие, което ме заплашва. Как да обясня този призрачен пълзящ страх, който няма име, но ме завладява? Само аз зная за него. Никой не може да ми помогне. Никой не може да разбере. Човек винаги е сам. Крайно време е да престана да си разказвам сладникави истории за самоуспокоение, да престана да търся убежище в прегръдките на чаровни мъже. Това не е решение.

— Какво става, Жозефин? — попита Филип, в погледа му се четеше безпокойство.

— Не зная…

— Можеш да ми казваш всичко, ти го знаеш.

Тя тръсна глава. Като удар от кинжал в нея се забиваше неумолимата убеденост, че е в опасност. Не знаеше откъде идва тази убеденост. Погледна го и му се ядоса. Как може да е толкова самоуверен? Толкова самоуверен по отношение на мен? Толкова уверен, че е достатъчен, за да ме направи щастлива? Нуждата му да я предпазва приемаше като натрапване, заявлението му да я защитава — като непоносимо високомерие.

— Грешиш, Филип. Ти не си решение. За мен ти си проблем.

Той я изгледа смаян.

— Какво те прихваща?

Тя говореше, втренчена пред себе си, сякаш четеше в голяма книга, голямата книга на истината.

— Ти си женен за сестра ми. Скоро ще си заминеш за Лондон; преди това ще отидеш да видиш Ирис, тя ти е жена, нормално е, но ми е сестра и това не е нормално.

— Жозефин! Престани!

Тя му направи знак да замълчи и продължи:

— Нищо не може да се случи между нас, никога. Бяхме се размечтали. Изживяхме приказка, коледна приказка, да, обаче… Аз се приземих и здраво стъпих на земята. Не ме питай как, не зная.

— Но… тези дни ти изглеждаше…

— Тези дни сънувах… Току-що го осъзнах… сега.

Ето какво означаваше нещастието, което беше усетила да я покосява внезапно, размахало черната си остра ножица. Трябваше да се откаже от него и всяка дума за раздялата беше удар право в сърцето. Тя отстъпи една крачка, втора, заяви:

— Само имай смелостта да ми кажеш, че не е така! Дори ти не си в състояние да го промениш. Ирис винаги ще бъде между нас.

Той я погледна, сякаш не беше я виждал досега, не познаваше тази решителна и сурова Жозефин.

— Не зная какво да кажа. Може би си права… Може би не си…

— Напротив, опасявам се, че съм права. — Беше се отдръпнала и го гледаше, скръстила ръце пред гърдите си. — Предпочитам да страдам сега. Напълно и изцяло… вместо да изтлявам бавно и продължително.

— Щом така искаш…

Тя кимна, притисна гърдите си с ръце, за да не ги протегне към него. Отдръпна се отново. В същото време се молеше: ще възрази, ще ме накара да замълча, ще ми затвори устата, ще каже: луда ли си, скъпа моя, обична моя, която хвърчи в небесата, защо ми говориш такива неща, лудичката ми, спомни си. Той се взираше в нея неподвижен, с мрачен поглед, и в този поглед като на филм минаваха последните дни, прекарани заедно, пръстите, които се докосваха под масата, ръцете, които се преплитаха в тъмния коридор, потайните нежности, докато си откачаха палтата или отваряха вратата, вземаха ключовете, целувките, изразени отдалече само с движение на устните, и предългата целувка пред фурната с вкус на синя слива и фин коняк от пълнежа… Образите преминаваха пред нея като ням филм в черно-бяло и тя четеше тяхната история в очите му. После той мигна, филмът свърши, той прокара пръсти през косата си, сякаш да попречи на ръката си да я докосне, и без да пророни нито дума, излезе. Спря на прага за миг, за да каже нещо, но се отказа и затвори вратата зад себе си.

Чу го как викна сина си:

— Алекс, промяна в програмата, прибираме се у дома.

— Ама още не сме догледали „Семейство Симпсън“, тате! Остават ни десет минутки!

— Не! Веднага! Вземи си палтото…

— Десет минути, тате!

— Александре!

— Не е гот!

— Александре!

Беше повишил тон. Повелителен, суров глас. Жозефин изтръпна. Този глас й беше непознат. Непознат й беше и мъжът, който даваше заповед и очакваше подчинение. Тя се вслуша в последвалата тишина с надеждата, че вратата ще се отвори, че той ще се върне да каже: Жозефин…

Кухненската врата се открехна. Жозефин се хвърли напред.

Александър провря глава в пролуката.

— Чао до скив, Жо! — каза, без да я поглежда.

— Довиждане, миличък.

Тя чу как се тресна входната врата. Чу гласа на Зое: „ама защо си тръгнаха? Още не бяхме доизгледали «Семейство Симпсън».“

Жозефин захапа юмрук, за да не завие от мъка.

На другата сутрин получи по пощата картичка от Антоан. С клеймо на пощата в Момбаса. Написана с дебел чер флумастер.

Честита Коледа, малките ми съкровища. Много си мисля за вас, много ви обичам. Аз съм добре, но ми е още рано да пътувам и да дойда при вас. Пожелавам ви новата година да е пълна с изненади, с любов и успехи. Целунете мама от мен. До много скоро.

С обич: татко.

Жозефин се взря в почерка: беше наистина на Антоан. Той винаги едва драсваше ченгелчетата на „ж“-то, не си даваше труда да ги изпише, а „с“-тата бяха свити като стъпала на китайка, стегнати в бинтове.

Сетне премести поглед на пощенското клеймо: 26 декември. Този път не можеше да се каже, че е някакво старо писмо отпреди да загине. Тя прочете картичката няколко пъти. Насаме с почерка на Антоан. Шърли и Гари се бяха прибрали късно снощи, момичетата още спяха. Тя остави картичката на масичката в антрето и отиде да си направи чай. Докато чакаше да заври водата, облегната до бадемовозеления електрически чайник, за да не изпусне лекото бълбукане, в ума й изникна въпрос: защо Антоан не праща никакъв адрес или телефонен номер, на който да се свържат с него?

За втори път пишеше, без да посочи адрес. Каквото и да е: имейл, до поискване, телефонен номер, хотел. Да не би да се опасява, че някой ще го открие и ще му търси сметка? Толкова ли е обезобразен, че се страхува да не ги отврати? Ако живее в Париж, дали не изпраща писмата до приятелите си от „Крокодил Кафе“ в Момбаса, за да ги пускат те и момичетата да вярват, че е още там? Или всичко това е просто измама и той е мъртъв, наистина мъртъв? В такъв случай… кой има интерес да ги кара да мислят, че е жив? И защо?

За да я плаши? Да й измъкне пари? Сега е богата жена. Поне така твърдяха вестниците, когато отразяваха успеха на книгата и не пропускаха да пишат за милионите, които авторката била спечелила.

Дали е разбрал, че тя е истинският автор на „Смирената кралица“? Ако не е умрял, чете вестници. Или ги е чел, когато се разрази скандала, който Ортанс предизвика по телевизията. В такъв случай можеше ли да има връзка между нападението, на което тя стана жертва, и „възкръсването“ на Антоан? Защото, ако нещо й се случеше, щяха да я наследят дъщерите й. Двете те и Антоан.

Превъртам, си каза, загледана как водата в чайника бълбука и прави балончета. Антоан е неспособен да стреля по заек! Да, обаче нежният, чувствителният мечтае за твърдост, за мъжественост, за начин да се измъкне от действителността, от напрежението, на което е подложен, от вечното си безсилие. Сегашното общество притиска хората и ги подтиква към прояви на насилие като единствена възможност да се докажат. Ако е разбрал за моя успех, може да го е възприел като лична обида. Аз, Жозефин, зареяна някъде в средните векове, която е държал в подчинение, успявам и се превръщам в живо предизвикателство, което той сравнява със серията от лични провали. Това подхранва у него чувство за малоценност и фрустрация, които не може да премахне, ако не ме премахне физически. Набързо направено заключение от ума на човек, притиснат от всички страни.

Антоан вярваше в успеха, лесния успех. Не вярваше нито в Бога, нито в Човека, той вярваше в себе си. Тонио Кортес Бляскавия. С пушка на хълбок, стъпил върху умъртвения хищник, увековечен с едно проблясване на светкавицата на фотоапарата. Колко пъти му повтарях да се изгражда търпеливо. Да не прескача етапите. Успехът се гради отвътре. Не се появява като с магическа пръчица. Ученето и изследванията ми дадоха възможност да напиша роман с жива, увлекателна реч, преизпълнен с хиляди детайли, които са докоснали умовете и сърцата на читателите. Душата е важна част. Душата на смирена, ерудирана, търпелива изследователка. Днешното общество не вярва в душата. Днешното общество не вярва в Бог, не вярва и в Човека. Премахна главните букви и пише всичко с малки, поражда отчаяние и горчивина у слабите, желание за бягство у останалите. Безсилни и тревожни, мъдрите се оттеглят, оставяйки лудите и алчните да си развяват байрака.

Да, но… защо да убива госпожа Бертие? Защото е била със същата шапка и той я е сбъркал с мен в тъмното? Би било възможно само ако се е върнал във Франция по-отдавна. Да ме е следил, шпионирал, да е проучил навиците ми.

Тя се заслуша в бълбукащата вода в чайника, която вря и кипя, докато щракна копчето за изключване, заля листенцата черен чай. Три минути и половина е задължително време за запарката, настоятелно обясняваше Шърли. За повече от три минути и половина става горчив, за по-малко — безвкусен. Важен е детайлът, детайлите винаги са от значение, не го забравяй, Жо.

Един детайл не е на място, съвсем малък детайл, който не се вписва. Детайл, който съм видяла, без да го видя. Тя отново повтори всичко. Антоан. Моят съпруг. Умрял на четирийсет и три години, кестенява коса, среден на ръст, средностатистически французин, с трийсет и девети номер обувки, жертва на внезапни и обилни изпотявания сред чужди хора, почитател на Жюлиен Льоперс, водещ на телевизионната игра „Въпроси за шампиони“, на руси маникюристки, на ловни лагери по време на африкански сафарита и на хищници, метнати във вид на кожи върху леглата. Мъжът ми продаваше карабини, при условие че няма да ги зарежда с патрони. Във фирмата го държаха заради любезното му поведение, отличните му маниери, умението да води разговор. Побъркала съм се. От снощи не мога да разсъждавам трезво.

Тя остана така замислена, обхванала парещия чайник с длани, Антоан не излизаше от ума й, после се сети за мъжа с червеното поло, затвореното око, белега…

Антоан не е убиец. Антоан е слабохарактерен, да, но не желае никому зло. Не съм героиня в полицейски роман, това си е моят живот. Трябва да се успокоя. Той е в Париж — може би; следи ме — възможно е; иска да влезе във връзка с мен, но не се осмелява. Не иска да звънне на вратата и да каже: „ето ме, тук съм“. Иска аз да направя първата крачка, да отида при него, да му предложа да го подслоня, да го нахраня, да му помогна. Както винаги съм го правила.

На перона на метрото…

Два влака се разминават.

Защо точно по линия №6, по нейния обичаен маршрут? Тя си я обичаше, защото минаваше през цял Париж от единия край до другия, прелиташе над покривите. Подскачаше на височината на полусферичните капандури, открадваше частички от нечий живот. Оттук целувка, оттам част от бяла брада, жена, която разресва косата си, дете, което топи хляб в купичката с кафе с мляко. Линия, която си играе на прескочикобила, ту подскача над жилищните сгради, ту слиза надолу, виждам те, не те виждам, дълга земна змия, чудовище от парижкия Лох Нес. Обичаше влакът да се стрелва на спирките „Трокадеро“, „Паси“, а при хубаво време ходеше пеша до „Бир Хакейм“ — пресичаше моста. Прекосяваше малка квартална градинка, в която се целуваха влюбени, и Сена отразяваше целувките им в мътното огледало на водите си.

Тя се втурна в антрето да вземе картичката и прочете адреса. Беше техният, нямаше грешка. Настоящият им адрес. Написан от неговата ръка. Не драснат от някоя любезна пощенска служителка.

Той знае къде живеят.

Мъжът с червеното поло от метрото не се беше качил случайно на влака от линия №6. Беше я избрал, защото е бил сигурен, че ще я срещне един ден.

Не бързаше за никъде.

Тя отпи от чашата и направи гримаса. Горчив, ужасно горчив чай! Беше го оставила да се запарва прекалено дълго време.

Телефонът в кухнята звънна. Подвоуми се дали да вдигне. Ами ако е Антоан? След като знае адреса, би следвало да знае и телефонния им номер. Не, не! Нали не фигурирам в указателя! Успокоена, тя вдигна слушалката.

— Сещате ли се за мен, Жозефин, или сте ме забравили?

Лука! Тя отговори с весел глас:

— Добър ден, Лука! Как сте?

— Колко сте учтива!

— Добре ли прекарахте празниците?

— Мразя това време на годината, когато хората смятат, че са задължени да си разменят целувки, да пекат гнусни пуйки…

Отново почувства вкуса на пуйката, затвори очи. Десет минути и половина усещане за разцепила се на две Земя, за скоростно щастие.

— Посрещнах Коледа с една мандарина и консерва сардини.

— Съвсем сам?

— Да. Така съм свикнал. Мразя Коледата.

— Понякога човек променя навиците си… Когато е щастлив.

— Колко вулгарно звучи!

— Както кажете…

— А вие, Жозефин, личи си, че за вас Коледата е била щастлива… — рече той със зловещ глас.

— Казвате го така, все едно не го мислите.

— Напротив, точно това мисля, Жозефин, познавам ви. Въодушевявате се от най-дребното нещо. А и спазвате традициите.

Тя се престори, че не забелязва снизходителния му тон. Не желаеше да влиза във война, искаше да разбере какво става в душата й. Нещо се разпадаше. Откъсваше се. Изсъхнало старо парче от сърцето. Тя разказа за огъня в камината, за блесналите очи на децата, за подаръците, за изгорялата пуйка, спомена дори за пълнежа с извара и сливи, сякаш предизвикваше някаква пикантна опасност, а всъщност усещаше само чувство на прелестно лукавство, на нова свобода, която избуяваше в нея. Осъзна, че вече няма никакви чувства към Лука. Колкото повече тя говореше, толкова повече той избледняваше. Красавецът Лука, който я разтреперваше, когато хващаше ръката й и я пъхаше в джоба на палтото си, се разтваряше като силует в мъглата. Влюбваш се и един ден се оказва, че вече не си влюбена. Кога ли бе започнало това разлюбване? Спомни си много ясно: разходката им край езерото, разговорът на момичетата, които тичаха за здраве, лабрадорът, който се изтръскваше от мазната вода, Лука, който не я слушаше. Именно в онзи ден любовта им изтля. Целувката на Филип при печката беше направила останалото. Неусетно за самата нея беше преминала от един мъж към друг. Беше свалила красивите одеяния от Лука и ги беше облякла на Филип. Любовта се беше изпарила. Ортанс се оказа права: отклоняваш се за миг, долавяш нещо и вече не ти се свива стомахът. Значи е било само илюзия, така ли?

— Искате ли да отидем на кино? Свободна ли сте довечера?

— Ами… Ортанс е тук и ми се ще да се възползвам, докато…

Той помълча. Беше го засегнала.

— Добре. Обадете ми се, когато сте свободна… ако не изникне някое по-интересно занимание.

— Лука, моля ви, съжалявам, но тя не си идва много често и…

— Ясно: нежното майчино сърце!

Подигравателният му тон нервира Жозефин.

— Брат ви по-добре ли е?

— Няма промяна…

— А…

— Не се чувствайте задължена да проявявате интерес към него. Учтивостта ви е прекалена, Жозефин. Прекалена, за да е искрена…

Тя почувства как гневът пламва в нея. Той се беше превърнал в натрапник, с когото нямаше желание да разговаря. Това чувство беше ново за нея и тя го прие с учудване и известна самоувереност. Можеше да подсили гнева и да го превърне в лост, който да изхвърли извън борда натрапника. Един мъж в морето на нейното безразличие. Тя се поколеба.

— Жозефин? Ало, там ли сте още?

Тонът беше подигравателен, небрежен. Тя си даде кураж и натисна лоста.

— Имате право, Лука, брат ви, който не ме нарича другояче освен „жалка глупачка“, а вие го намирате за съвсем нормално, изобщо не ме интересува!

— Той страда, не е в състояние да се приспособи…

— Това не пречи да ме защитите! Тъжно ми е, че никога не ме защитавате. А на всичко отгоре ми предавате всичките му изказвания по мой адрес. Сякаш изпитвате удоволствие да ме унижавате. Не ми се нрави поведението ви, Лука, това искам да кажа.

Думите се лееха, сякаш ги беше държала прекалено дълго затворени. Сърцето й блъскаше в гърдите и ушите й пламтяха от вълнение.

— Аха! Благочестивата монахиня се заинати!

И той започваше да говори като брат си.

— Довиждане, Лука… — каза тя, изчерпала красноречието си.

— Обидих ли ви?

— Мисля, че повече няма смисъл да си звъним. — Тя почувства, че набира височина. Повтори с желание думите й да прозвучат с необходимото безразличие и тежест, от което буквално се опияни: — Довиждане. — И затвори.

Погледна телефона, все едно беше оръжие на престъпление, изненадана от дързостта си, обзета от смътно чувство на уважение към тази нова Жозефин, която затвори телефона на един мъж. Аз ли съм тази жена? Аз ли постъпих така? Високо се разсмя. Скъсах! За пръв път в живота си скъсах с мъж! Осмелих се. Аз, смотанячката, която всички пренебрегват, абонираната за всякакви изгубени каузи, която зарязват заради някаква маникюристка, на която оставят непосилни дългове, която унижават и манипулират, аз го направих.

Тя вдигна глава. Беше много рано да си говори със звездите, но едно беше сигурно — тази вечер щеше да им го разкаже. Щеше да им разкаже как беше изпълнила обещанието, дадено на самата себе си: никога вече никой нямаше да я прави на нищо, никога никой нямаше да я смазва с презрението си, да я обижда, без тя да се защити. Беше удържала на думата си.

Втурна се да събуди Шърли, за да й съобщи хубавата новина.

Анриет Гробз слезе от таксито, подръпна смачканата си рокля от сурова коприна, наведе се от страната на шофьора и го помоли да я изчака. Мъжът измърмори, че не може да си губи времето и си има друга работа. С рязък тон Анриет му обеща щедър бакшиш, той кимна и настрои на честотата на служебната радиостанция. „Предлагам му пари, за да седи и да ме чака, а той мрънка! — изсумтя Анриет, потропвайки по чакълестата алея с обувките си с квадратни токове. — Мътните да ги вземат тези лентяи!“

Тя идваше да прибере дъщеря си. „Стига вече, достатъчно време си почива, няма да гниеш повече в тази клиника, това твоето си е чиста проба самосъжаление; стягай куфара и се приготви да си вървиш вкъщи“ — я беше предупредила по телефона.

Лекарите бяха дали съгласието си, Филип беше платил разноските, Кармен я чакаше у дома.

— Какво ще правя отсега нататък? — попита Ирис, след като се настани в таксито с ръце на коленете. — Освен да отида на свястна маникюристка… — и пъхна китките си под чантата, за да прикрие изпочупените нокти. — Добре си бях в малката стаичка. Никой не идваше да ме безпокои.

— Ще се бориш. Ще си върнеш мъжа, положението в обществото и красотата, която очевидно си пренебрегнала. Станала си кожа и кости! Човек ще се пореже, ако рече да те прегърне. Жена, която се изоставя по този начин, е жена без бъдеще. Прекалено си млада, за да се правиш на отшелница.

— Свършена съм — отвърна Ирис спокойно, сякаш установяваше неоспорим факт.

— Дрън, дрън! Малко гимнастика, някое и друго килце отгоре, лек грим и си връщаш мъжа. Мъжете се ловят с хубав кючек. Научи се да въртиш ханша!

— Филип… — въздъхна Ирис. — Той просто не знае какво да прави с мен. Щом вече не си обичана, не бива да се пречкаш. Трябва да направиш така, че да бъдеш забравена, да се свиеш и да се смалиш възможно повече, за да забавиш падането. Да изчакаш, докато мъжът те забрави, докато забрави за какво се е настроил срещу теб. Да се надяваш, че отново ще те приеме, след като бурята утихне.

— Насили се малко!

— Вече няма желание…

— Длъжна си да събудиш това желание, в противен случай ще свършиш като мен: да носиш бодливи пуловери, да ядеш консерва тон в прокиснал сос и грах с намалени цени!

Ирис се поизпъчи, в погледа й блесна игриво пламъче.

— Затова ли ме прибираш? Защото си останала без пари и се надяваш Филип да те измъкне от неприятното положение?

— Аха! Ето, видя ли, чувстваш се по-добре, започваш да приличаш на предишната Ирис!

— Не идваше много често да ме посещаваш в клиниката. Твърде забележимо отсъствие.

— Клиниките ме депресират.

— И внезапно се появяваш, защото имаш нужда от мен, по-точно от парите на Филип. Направо отчайващо!

— Отчайващото е, че ти се отказваш, докато Жозефин се кипри и се надува. Ходила е на обяд у свинята Марсел. Под ръка с мъжа ти!

— Зная, той ми каза… Не се крие, дори не си прави труда… Предпочитам да ме лъже, за да имам някаква надежда. Бих могла да кажа, че ме щади, че все още държи на мен.

— И ти го допускаш?

— Какво да направя? Да се разридая? Да се вкопча в него? Тези номера са минавали по твое време. Днес съжалението и състраданието не вървят. Всичко е съревнование, дори любовта. Нужна е енергия, самоувереност, апломб, а при мен това са все дефицитни стоки.

— Няма страшно. Ще свикнеш отново…

— При това никак не съм сигурна, че го обичам. Не обичам никого. Даже към сина си съм безразлична. За Коледа не го целунах. Нямах желание да го прегърна, да го целуна! Аз съм чудовище. Та за мъжа ми пък… — тя говореше с безгрижен тон, сякаш тези факти я развеселяваха, вместо да я опечалят.

— Кой те кара да го обичаш? Не, ти не си в час, клета моя дъще!

Ирис се извърна към майка си, защото разговорът започна да й става интересен.

— А татко — ти никога ли не си го обичала?

— Колко идиотски въпрос! Той беше мой съпруг, ние не си задавахме подобни въпроси. Омъжвахме се, живеехме заедно, не беше весело, но нямаше и за какво толкова да страдаме.

Ирис не си спомняше някога да е чувала родителите й да се смеят. Татко й се смееше самичък на остроумията, които измисляше. Беше особняк. Не заемаше никакво място, не се натрапваше, не беше приказлив, умря така, както живя: тихо и кротко.

— Във всеки случай — продължи Анриет — любовта е примамка за глупаците, измислена е, за да се харчат книгите, вестниците, билетите за кино. Всъщност тя е всичко друго, но не и романтична.

Ирис се прозя:

— Май е трябвало да се замислиш, преди да ни раждаш… Сега е малко късно, не намираш ли?

— Колкото до секса, който толкова ви вълнува, по-добре да не отваряме дума за него. Отвратително наказание, което се насилваме да понесем, за да задоволим мъжа, дето се гърчи отгоре ни.

— Става все по-интересно, давай. Ако целта ти е да ме накараш да се върна в болницата, си избрала най-правилния подход!

— Не ми казвай, че излизаш от клиниката, за да се влюбиш. Правиш го, за да заемеш отново мястото си в обществото, да се прибереш у дома, да се върнеш при мъжа си и сина си…

— При банковата си сметка и да я деля с теб! Ясно, разбрах. Опасявам се, че ще те разочаровам.

— Няма да те оставя да се сринеш в отчаянието. Прекалено лесно е да се огънеш! Ще се наложи да се вземеш в ръце, момичето ми! Разчитай на мен!

На устните на Ирис се изписа усмивка на кротко разочарование и тя извърна лице, красиво и тъжно, към улицата. Защо всички толкова искат от нея да се вълнува, да се мята насам-натам? Лекуващият лекар й беше намерил учител по гимнастика, който щеше да я посещава у дома, за да й помогне да се „включи отново в тялото си“. Какъв отвратителен език! Сякаш съм удължител, който да включат в контакта. Лекарят беше млад. Висок, кротък, с кестенява коса, с кръгли като топчета кафяви очи, с брада на меланхоличен бард. Точен и открит, за когото сме сигурни, че ще ни спести страданието. Обръщаше се към нея с „госпожо Дюпен“, а тя към него с „доктор Дюпюи“. Тя четеше в очите му точната диагноза, която той поставяше в момента, едва ли не виждаше наименованията на лекарствата, които възнамеряваше да й предпише. Нейният чар не му въздействаше. Преди да постъпя в тази дискретна клиника, все още ме харесваха. Мъжките погледи не минаваха през мен, както погледът на доктор Дюпюи. Майка ми е права, трябва да се стегна. Ще послъгвам леко, ще се изкарвам по-млада с пет години и ще запълвам лъжите с ботокс.

Тя бръкна в чантата си за пудриерата и я отвори да се огледа. Видя насреща си две големи и строги сини петна. Очите ми! Те ми останаха! Те ще са моето спасение! Очите не остаряват.

— Хубаво е да си навън! — заяви Ирис, успокоена, че красотата й не я беше изоставила.

След което отново извърна глава към улицата, залята от дъжда.

— Каква грозотия! Как може да живеят хора в тези клетки? Ясно ми е защо предизвикват пожари. Натъпкват хората в зайчарници и после се правят на учудени, когато те се разгневят…

— Добре си помисли. Ако не искаш да свършиш в един от тези многоетажни блокове, имаш интерес да се позакръглиш и да си върнеш мъжа. В противен случай ще се принудиш да откриеш тайното очарование на живота в предградията…

Ирис се усмихна уморено. Повече не отвори уста и извърна лице към стъклото на колата.

Никак не й хареса забележката ми, каза си Анриет, поглеждайки скришом упоритата физиономия на по-голямата си дъщеря. Всеки път, щом се сблъска с неприятната действителност, Ирис прави опит да я избегне. Никога не я посреща открито. Въображението винаги я пренася другаде. В идеален свят с магическа пръчица, която решава всички проблеми, изглажда всички трудности. Нежен и деликатен свят, в който от нея не се иска нищо друго, освен да се изявява. Готова е да слуша всякакви шарлатани, които искат да й продадат безбрежно щастие, без тя да положи и грам усилие. Готова е да се отдаде на господаря, който ще я удовлетвори, бил той Ботокс или Бог. Би могла да стане монахиня, да се затвори в манастир, само да не искат от нея да се бори. Тя, която дава вид на силна личност, всъщност се крепи на някаква жалка лъскава илюзия. Готова е на всичко, само да не нацапа ръцете си с грубата действителност. Независимо от всичко ще й се наложи да се поразмърда. Филип няма да се остави да бъде впримчен лесно. Каква странна жена. Дарява те с блестящата си усмивка, докосва те с изумителните си сини очи, но всъщност не те вижда. Усмивката, очите не излъчват топлина, не изразяват интерес. Тъкмо обратното, тя ги ползва като предпазни екрани. Обаче всички са запленени: толкова е красива. Като си помисля само, че става дума за моята дъщеря! Сякаш съм влюбена в нея. Както Кармен, която я чака вкъщи. Във всеки случай няма аз да платя за таксито. Това возене ще струва майка си и баща си!

Как ли ще се обърне животът ми? — се чудеше Ирис, изтривайки с пръст замъгления прозорец. Ще трябва да излизам по разни приеми. Да се появя пред хорските погледи. Пред зажаднелите за клюки, които са се веселили по мой адрес последните месеци. Тя чуваше злонамерените шушукалия, съсканията: красавицата Ирис Дюпен чезне в някаква клиника накрай Париж. Въздъхна. Трябва да намеря начин да отговоря на удара. Нещо като троянски кон, който да ме върне отново в безмилостното и смрадливо изискано общество. Беранжер? Тя е никоя. Не е достатъчно значима фигура. Някой мъж? Богат и влиятелен мъж. Известен мъж, който да ме забележи. Тя се засмя беззвучно. В това състояние! Вече съм невидима. Единственото, което ми остава, е да съблазня собствения си мъж. Майка ми е права. Тази жена се оказва права често пъти. Тя е трезвомислеща, обиграна. Остава ми само Филип. Единствената карта, която мога да изиграя. Той е влюбен в онази патка Жозефин. Слон в стъкларски магазин. Ако я изведа някъде на обяд, ще прекатури масите по пътя си, дори е способна да благодари на гардеробиерките, че са й окачили палтото. Изведнъж тя изпъна рамене и плесна с длан чантата си.

Как не се сети досега?

Жозефин ще бъде нейният троянски кон! Разбира се! Ирис ще се появи в обществото в нейната компания. Кой по-добре от Жозефин ще докаже, че историята с книгата е прекалено раздухана. Една от безобразно напомпаните клюки, дето от леко боцване с карфичка се пукат като мехур. Ще накара смрадливите канализационни плъхове да повярват, че тази история е ужасно недоразумение, всъщност става дума за договорка между двете сестри. Едната иска да пише, но отказва да сложи името си на корицата, другата, която намира шегата много забавна, приема да изиграе ролята. Те просто са искали да се повеселят. Както и в детските години си бяха измисляли разни роли. Предвиденото за интересно представление се бе изродило в скандал. И ако имат някаква вина, тя е единствено в това, че не бяха предвидили огромния успех на книгата.

Как не се сети по-рано? Просто в клиниката се беше умърлушила и всичко й се струваше трагично. Бях загубила способността да разсъждавам, бях оглупяла от малките шарени хапчета. На първо място не е да си върна мъжа, на първо място е да спечеля отново Жозефин. Тя ще бъде моят ключ, шифърът, който ще ми отвори отново света. Тя сигурно се терзае от мисълта, че сме скарани, и се черви от срам, че е съблазнила мъжа ми. Пламъците на ада ближат ходилата й и нажежават до бяло съвестта й. Ще я поканя на обяд в изискан ресторант. Ще запазя предварително маса на видно място. Да се появя с тази, която всички представят като моя жертва, ще е достатъчно, за да затворя устата на пепелянките. Веднага си представи разговорите на съседните маси: онези двете не са ли сестрите, дето станаха врагове? Ами да! Аз пък мислех, че са скарани. Значи не е толкова страшно, щом обядват заедно? И забрава щеше да забули този свят, чиято памет беше надупчена като решето. Прекалено много низости имаше да запаметява, за да си позволи лукса да ги помни всичките. Ето как, без да се унижавам, да се обяснявам, да се оправдавам, ще се върна там, където ми е мястото, и ще премахна злобните плювни. Блестящо. Фасулско. Без грешка. Идеше й да си изръкопляска. След което, реши тя, потупвайки по чантата си „Шанел“, въодушевена и облекчена, ще ми остане само да си върна мъжа.

Извади червилото и освежи устните си.

Ще трябва да си купя още едно такова червило.

Да си подновя гардероба.

Да си запиша час за фризьор.

Да ми удължат косата, за да си върна обичайната дължина.

Маникюр, педикюр.

Ботокс.

Витамини, свеж тен.

Бански прашка.

И накрая кючек, ако се налага!

Пейзажът се бе променил. Вече виждаше високите сгради на квартал Дефанс, а в далечината се очертаваше Булонският лес. Скоро сградите от дялан камък щяха да сменят бетоновите блокове с много входове и вместо уличните стълбове щяха да се появят далеч по-грациозни улични лампи от ковано желязо. Досега винаги беше успявала да се измъкне от най-лошите ситуации с някой хитър трик. Това качество трябваше да й се признае. Може да не съм от най-способните, но умея да прикривам злодеянията си под красиви одеяния.

Тя се протегна, разпери ръце.

— Очевидно започваш да се съвземаш — отбеляза Анриет. — Настроението ти се подобрява, защото вече пришпорваш коня по познатия път към конюшнята, нали?

— Тихата вода е най-дълбока, скъпа майко. Най-страшните замисли се пръкват под най-спокойните и гладки повърхности. Но това ти е отлично познато, нали? Човек никога не е точно такъв, какъвто го виждат околните. — Тя се приведе напред към шофьора и го помоли да спре. — Смятам да стигна пеша. Ще ми се отрази добре и ще ме пришпори, както ти отбеляза!

Анриет хвърли паникьосан поглед към брояча. Ирис улови погледа й.

— Оставям на теб да платиш… Нямам пари у мен. Съжалявам.

— Ако знаех, щяхме да вземем автобуса! — измърмори Анриет.

— Не се надценявай… Ти ненавиждаш обществения транспорт.

— Мирише на лук и на крака!

Ирис я дари с прочутата си ослепителна усмивка. Тази усмивка не даваше пет пари за таксиметровите броячи и за житейските препятствия. Дяволит блясък припламна в зениците й. Анриет почувства облекчение. Ще плати таксито, но пък съвсем скоро ще бъде възнаградена стократно. Напоследък й се наложи да прави значителни разходи, непредвидени харчове. Ако нещата потръгнеха, както бе получила уверение, на онази гадна секретарка нямаше да й се размине току-така. Впрочем в този момент тя сигурно не се прави на толкова интересна.

В този момент сигурно никак не се прави на интересна.

След като се прибра вкъщи, Анриет Гробз си облече дългата нощница в банята и потъна в размисъл. В случай че план А не постигнеше задоволителен резултат, план Б, включващ Ирис, вече беше задействан. Като се абстрахирам от таксито — деветдесет и пет евро без бакшиша! — равносметката на деня е положителна.

Повече никой няма да я свари така неподготвена. В случая с Марсел беше сгрешила от немарливост. Беше се отпуснала, повярвала, че животът й ще си върви по мед и масло. Груба грешка. Но пък си взе поука: да не позволява привидната сигурност да я заблуди, да има едно наум и да действа изпреварващо. Животът на жената домакиня се ръководи като предприятие. Конкуренцията дебне отвсякъде, готова всеки миг да ти дръпне стола! Беше го забравила и събуждането се оказа жестоко.

План А, план Б. Всичко е тип-топ.

Тя погледна с нежност стар белег от изгорено на бедрото си. Бледо квадратче розова кожа, гладка и мека.

Като си помисли само, че всичко тръгна оттам! Най-обикновена домашна злополука и тя беше навирила гребен! Каква чудесна идея й бе хрумнала въпросния ден, беше в началото на декември, да си направи кока самостоятелно! Горещо се поздравяваше, поглаждайки розовото квадратче.

Този ден, тя отлично си спомняше, отиде да си вземе машата за коса от шкафа в банята. Не я беше използвала от много отдавна. Включи я. Разреса дългите кичури, които се заплитаха в зъбците на гребена като суха трева, разпредели ги на равни части и търпеливо изчака машата да се нагорещи, за да ги опъне един по един и да ги навие на кок на върха на главата си. Трябваше да се научи да си прави прически без помощта на младата си фризьорка Клошет. Преди, в доброто старо време, когато Марсел Гробз я финансираше, Клошет идваше да й прави прическата всяка сутрин, преди да отиде на работа. Беше я нарекла Клошет на името на феята Звънче, защото тънките пъргави пръстчета правеха чудеса с косата й. А и защото не можеше да запомни името й. Освен това подобно мило държане повишаваше самочувствието на горкото девойче, което беше доста неугледно, и най-вече й позволяваше да му дава по-малък бакшиш.

Вече не можеше да си позволява услугите на Клошет. Всеки петак си беше петак, налагаше се да икономисва. През нощта, когато ставаше до тоалетната, си светеше с джобно фенерче и пускаше водата един път на всеки три разходки дотам. В началото това постоянно пресмятане на всяка монетка, от която можеше да се лиши, я дразнеше, чувстваше се унизително, но постепенно започна да се забавлява, тъй като внасяше нещо необичайно в ежедневието й. Например всяка сутрин си определяше сума, в която трябваше да се вмести за деня. Днес не повече от осем евро! Понякога й се налагаше да проявява невероятно въображение, за да спази правилото. Нуждата те прави изобретателен. Една сутрин, обзета от внезапна дързост си каза: нула евро! Направо хлъцна от изненада. Нула евро! Какво беше казала? Бяха й останали малко бисквити, шунка, швепс оранжина, рязан хляб за сандвичи, обаче за сутрешната франзела и червилото „Буржоа“ от евтината верига „Монопри“ трябваше да намери някакъв трик. Стана от леглото чак на обяд. Въртеше се, обмисляше разни заобиколни начини: как да намери изтървана на земята монета, търкулнало се от щанда червило, което да подритва чак до изхода под носа на охраната, гукаше непринудено, бърчеше палаво нос, сладки трапчинки цъфнаха на повехналите й страни, кискаше се: ха-ха-ха, страхотна авантюра! Не я свърташе, стана, напъха косата си под шапката, навлече блуза, пола, метна си палтото и закрачи по улицата с походката на завоевателка. Кураж, си каза тя, докато вятърът я шибаше в лицето и от очите й потекоха сълзи. Студът щипеше пръстите й, едва смогваше с две ръце да крепи на главата си широката шапка във вид на мекица, която заплашваше да полети. От съседната хлебарница се носеше чудно ухание на топла франзела. Тя се огледа на всички страни, търсейки начин да постигне целта си, съжалявайки за решението си да стигне до такава крайност: нула евро, все пак не биваше да прекалява! Стисна зъби, вирна брадичка. Постоя, търсейки изход от положението, но напразно. Да си тръгне, без да плати? Да вземе на вересия? Това си беше жива измама. Студените сълзи пареха на страните й, тя тръскаше глава с отчаяние и изведнъж, свела поглед, забеляза някакъв просяк. Нещастник, който беше нагласил паничка до белия си бастун. Честно казано, в паничката му имаше доста парса. Беше спасена! В необуздания си ламтеж беше търсила по върховете това, което се оказа в краката й. Въздъхна с щастливо чувство. Беше трепнала от радост и умът й веднага се успокои. Изтри потта от челото си, спокойно огледа обстановката, минувачите, собствената си позиция. Слепецът беше протегнал кльощавите си крака на асфалта и потропваше с белия бастун, за да привлича вниманието. Тя хвърли бърз поглед наляво, надясно и чевръсто изпразни паничката. Девет монети по едно евро, шест по петдесет евроцента, три по двайсет и осем по десет! Богатство. Насмалко да разцелува слепеца, но тичешком се прибра у дома. Затвори вратата и дълбоките й бръчки се разгладиха от напушилия я смях. Щом се намери вкъщи, гръмогласно се изсмя. Дано да го намери на същото място и утре сутринта! Ако дойде, ако не се усети, ще повторя залога си за нула евро на ден!

Приключението така я развълнува, че вече не чувстваше никакъв глад.

Той беше дошъл отново. Седеше на тротоара с нахлупена шапка над очите, с тъмни очила, с парцалив шал на врата и жестоко осакатени ръце. Тя се стараеше да не го поглежда, за да не изпита вместо чудната тръпка на опасността терзания на съвестта, непривикнала на дребни кражби.

Преследването на нулевите разноски изпълваше дните й с невероятна страст и увлечение. Често забравяме да споменем сладострастието от дребните кражби, което изпитват бедняците, нарушавайки закона, тласкани от нуждата, мислеше Анриет. Забраненото удоволствие, което превръща в приключение всеки миг от живота. Ако не дай си Боже просякът се преместеше, щеше да й се наложи да си търси друга жертва. Затова бе решила да свива по някоя и друга монета и да му оставя и на него, колкото да оцелее. И за да не помисли някой, че го краде, подрънкваше с откраднатите монети все едно ги пуска в паничката, а не ги взема.

Въпросният ден, по-скоро сутрин, докато чакаше машата да загрее, тя се почуди дали слепецът все още е там и внезапно паникьосана при мисълта за прехраната си, рязко се изправи, нажежената маша падна върху бедрото й и я изгори жестоко. Заедно с нагорещеното до червено желязо отлепи цели парчета кожа. Потече кръв от раната. Тя изкрещя ужасена, слезе при портиерката, показа раната и я помоли да отиде до аптеката на ъгъла за някаква помада и за съвет от аптекаря. Тогава услужливата жена, на която в доброто старо време бе давала подаръците, които не й харесваха, я покани да влезе и набра някакъв телефонен номер с тайнствен вид.

— След няколко минути жестоката болка ще се успокои, а след седмица кожата ви ще стане отново розова и красива! — заяви тя, потупвайки телефона със съзаклятнически вид.

След което й подаде слушалката.

Стана точно така. Изгарящата болката утихна, мехурите и отоците спаднаха и кожата й се изглади като по чудо. Всяка сутрин Анриет се взираше в светкавично оздравялата рана.

Все пак намесата й струва петдесет евро и въпреки всичките й гримаси телефонната лечителка остана непреклонна. Такава беше тарифата. Анриет обеща да плати. По-късно, понеже разполагаше с ценния телефонен номер, тя се обадила на жената, която бе кръстила Вещицата. Благодари й, попита за адреса, на който да изпрати чека, и преди да затвори телефона, онази рече:

— Ако имате нужда от други услуги…

— Какво друго лекувате, освен изгарянията?

— Изкълчвания, ухапвания от насекоми, отравяния, вирусни кожни инфекции… — изброи онази монотонно списъка на предлаганите услугите. — Различни видове възпаления, бяло течение, екземи, астма…

Анриет я прекъсна. Една идея проблесна като светкавица в ума й.

— А душите? Занимавате ли се с душите?

— Да. Обаче вземам повече… гарантирано възстановяване на любовно чувство, лекуване на депресии, разваляне на магии, гонене на духове…

— А правите ли магии?

— Това е още по-скъпо. Защото трябва да се предпазвам, за да избегна ответния удар…

Анриет се замисли. И си уговори среща.

Един прекрасен ден точно преди коледните празници, които щяха да затвърдят самотата и безпаричието й, тя отиде при Шерюбин[9]. В една поовехтяла кооперация в XX арондисман. На улица „Де Виньол“. Без асансьор, със зелен лекьосан и тук-там прогорен мокет, миризма на готвено зеле, апартамент на третия етаж с надпис на звънеца: „Ако сте закъсали, звънете тук“. Отвори й дебела жена. Тя влезе в малкото жилище, което едва побираше едрата си собственица.

У Шерюбин всичко беше розово. Розово и сърцевидно. Възглавничките, столовете, рамките по стените, чиниите, огледалата и цветята от къдрава хартия. Дори на издутото лъскаво чело на Шерюбин се мъдреха напомадени къдрици, завити като сърчица. Дебелите й отпуснати ръце, бели като саламурено сирене, се подаваха от широката роба, увити в розов тюл. Имаше чувството, че се намира в панаирджийската каравана на дебела циганка.

— Донесла ли ми е снимка? — осведоми се Шерюбин, докато палеше розовите свещи, поставени на маса за бридж, застлана с розова покривка.

Анриет извади от чантата си снимка на Жозиан в цял ръст и я остави пред жената, от чиито едри гърди излизаше свистящ дъх. Лицето й беше бледо, косата — рядка. Вероятно от недостиг на хлорофил. Анриет се почуди дали тя изобщо излиза от къщи. Може би беше влязла един ден и вече не можеше да излезе предвид теснотията и натрупаните килограми?

Вдигнала поглед, докато Шерюбин измъкваше изпод масата някаква кутия за ръкоделие, Анриет забеляза в единия ъгъл на раклата голяма статуетка на Дева Мария със сключени ръце, с позлатена корона върху белия воал, надвесена към тях. Посетителката се почувства по-уверена.

— Какво иска тя по-точно? — попита Шерюбин със същото набожно и смирено изражение като Дева Мария.

Анриет се поколеба за миг, чудейки се към кого се обръща Шерюбин, към нея или към Божията майка. Но се стегна.

— Не става въпрос за спечелване на обич — обясни Анриет, — искам съперницата ми, жената на снимката, да изпадне в дълбока депресия, да разваля всичко, до което се докосне, и мъжът ми да се върне при мен.

— Така, така… — отвърна Шерюбин, притвори очи и сплете пръсти върху голямата си гръд. — Желанието ви е съвсем християнско. Мъжът трябва да остане докрай с жената, която си е избрал за другарка. Това са свещените връзки на брака. Който ги разваля, се излага на ударите на Божия гняв. Следователно ще поискаме магия първа степен. Тя не желае смъртта й?

Анриет се поколеба. Тази употреба на трето лице я караше да се чувства неловко. Не разбираше ясно на кого говори Шерюбин.

— Не желая физическата й смърт, искам да изчезне от живота ми.

— Така, така… — провлачи Шерюбин все така със затворени очи и разходи ръце по гърдите си, сякаш се масажираше.

— Ами… — измънка Анриет — какво точно означава магия първа степен?

— Ето какво, въпросната жена ще започне да се чувства силно отпаднала, няма да има желание за нищо, нито за секс, нито за торта с ягоди, нито за бъбрене, нито за игри с децата си. Ще залинее като откъснато цвете. Ще изгуби красотата си, живеца си. С една дума, бавно ще чезне, ще е обладана от мрачни, дори самоубийствени мисли. Откъснато цвете, по-точно от това не мога да се изразя…

Анриет се запита дали това не обясняваше пълния с хартиени цветя апартамент. По едно цвете на взета жертва.

— И мъжът ми ще се върне при мен?

— Досада и отвращение ще изпълни всичко около тази жена и освен ако не изпитва към нея някаква изключителна любов, по-силна от съдбата, той ще се отвърне от нея.

— Идеално — кимна Анриет, настръхнала под шапката си. — Искам го в добра форма, за да управлява предприятието и да печели пари.

— Значи него ще го предпазим… Трябва да ни донесе негова снимка.

Нови двайсет, налага се да идва повторно! Анриет стисна устни в презрителна гримаса.

— Има ли деца от тази жена?

— Да. Син.

— Тя иска ли да се заемем и с него?

Анриет се поколеба. Все пак ставаше въпрос за бебе.

— Не. На първо време искам да се освободя от нея…

— Отлично. Сега тя може да си тръгва. Искам да се концентрирам върху снимката. Ефектът ще е незабавен. Субектът ще чувства постоянна отпадналост, апатия, униние и ще изгуби желание за живот.

— Сигурна ли сте? Напълно сигурна?

— Може да провери, ако има възможност… Шерюбин никога не се проваля. — Тя се обърна към гипсовата статуетка и долепи длани в знак на вярност към Дева Мария. — Жененият мъж не бива да напуска съпругата си. Тайнството на брака е свещено. Тя ще види — добави, извръщайки се отново към Анриет. — Тя ще намери начин да ми го каже… Разполага ли с някакъв начин, по който да провери ефекта от магията?

Анриет се замисли за прислужницата, с която се срещаше в парка, когато тя разхождаше бебето с количката — беше я подкупила, за да изкопчва от нея новини за омразната двойка.

— Да. Наистина ми е възможно да проследя напредъка на вашата… — за малко да каже „работа“, но се въздържа в последната секунда.

Чувстваше се потисната в тази претоплена стая, където мебелите сякаш бавно и постепенно се струпваха към нея и я обграждаха.

— Ще струва шестстотин евро. На ръка. Чекове приемам за дребните суми, едрите вземам на ръка. Тя разбра ли?

Анриет едва не се задави. Смяташе, че Вещицата ще й поиска двеста, най-много триста евро.

— В момента нося само триста евро…

— Няма проблем, тя ми ги дава сега и когато се върне със снимката на мъжа, ще донесе и останалите. Но трябва да дойде скоро… — рече със заплашителна нотка в гласа. — Защото, ако започна работата…

Дишането й стана още по-свистящо. Тя сложи ръка на гърдите си, изпусна безкрайна въздишка, която завърши като мучене. Анриет се разтрепери. Запита се дали не направи груба грешка, като дойде при тази жена. Обаче представата за Марсел и Жозиан, потънали в любовта си, блаженстващи в огромния апартамент, помете всичките й скрупули без остатък.

Тя извади банкнотите от сутиена си и ги остави на масата.

После излезе навън като замаяна. Без пукната пара. Едва се замъкна до метрото и се прибра вкъщи много угрижена. Налагаше се да умножи дните с нула евро, за да плати на Шерюбин.

Три седмици по-късно отиде в парк „Монсо“ да потърси младата слугиня и я откри седнала на пейка да чете списание, докато сополанкото в количката беше потънал в изучаване на лепкава опаковка от карамел.

— Добър ден — поздрави тя и седна до девойката.

— Добър ден — отвърна момичето, вдигнало поглед от четивото си.

— Как прекарахте празниците?

— Горе-долу…

— Желая ви много щастие за новата година — добави Анриет, защото момичето не си даваше зор да поддържа разговора.

— Благодаря. И на вас…

— Какво прави той? — попита Анриет, посочвайки хлапето с върха на обувката си.

— Това е хартийката от карамелен бонбон — отвърна момичето и се наведе да обърше бузите на бебето, омазани с карамел. — Той обожава „Карамбар“, така се наричат тези бонбони. Чеше си зъбките с него…

— На мен пък ми се струва, че я лапна! — възкликна Анриет. — И хартийката заедно с бонбона!

— Опитва се да прочете смешката, написана върху опаковката!

— Нима може да чете?

— О, може и още как! Това хлапе върши чудеса! Не е за вярване. Не знам какво са си мислили, докато са го правили, но съм сигурна, че не са си дрънкали глупости!

Тя остави прислужницата да разказва за детето, за смайващия напредък, който бележи всеки ден, за дяволитото му изражение и за гневните му изблици, за зъбите му, за краката му, за красиво завъртените му изпражнения.

— Само дето не може да говори! И ако питате мен, и това ще стане съвсем скоро!

Анриет се стараеше да изглежда заинтересувана, изслуша още няколко изумителни случки за дете на тази възраст, след което я прекъсна.

Нямаше желание да се умилява при гледката на някакво отроче, което се лигавеше с хартийка от карамелен бонбон.

— А майката? Добре ли е? Вече не я срещам в парка…

— Ох, не ми се говори! Разболя се, няма сили да диша.

— Ама какво й е?

— Страхотна апатия.

— Как е възможно? С това огромно щастие, което изпълни живота й?

— Направо да се чуди човек! — отговори девойката и поклати глава… — По цял ден не става от леглото. Непрекъснато плаче. Прихвана я една сутрин. Събуди се, седна в леглото, понечи да стане, каза ми: май съм грипозна, чувствам се много слаба, вие ми се свят, и отново си легна… оттогава едва се влачи. Горкият господин не знае какво да прави! Главата му се покри с лишеи, постоянно се чеше и се чуди. Дори и малкият престана да гука. Потъна в четене, докопва всяко нещо, което му се изпречи пред очите, и да ви кажа, скоро ще започне да чете съвсем сам! След като няма кой да го забавлява, той се отегчава и си чете!

Анриет слушаше удивена. Само дето не разцелува въздуха, който дишаше. Значи има ефект! Също както изгореното, Жозиан щеше да изчезне с едно движение на магическата пръчица.

— Боже Господи! Но това е ужасно! — заяви тя с глас, който се стараеше да докара като съчувствен, но направо цвилеше от щастие. — Горкият господин!

Момичето кимна и продължи:

— Той се върти като обезумял. Тя лежи по цял ден, не иска никого да вижда, дори не позволява да дърпаме пердетата, очите я болят от светлината. Допреди Коледа креташе някак. На Коледа дори стана, имаше гости, но оттогава е направо ужасно!

Анриет четеше по устните на момичето комюникето за своята победа.

— Всичко остана на мен. Шетането, готвенето, прането и малкият! Не ми остава свободна минута! Освен когато го извеждам на разходка… тук малко си поемам дъх, мога да почета.

— Да ви кажа, има случаи на подобна депресия. Казва се следродова депресия. Поне по мое време така я наричаха.

— Отказва да отиде на доктор. Отказва всичко! Разправя, че в мозъка й пърхали черни пеперуди. Това са собствените й думи. Черни пеперуди!

— Боже мой! — откърти дълбока въздишка Анриет. — Дотам ли е стигнала!

— Нали ви казвам! Мен тая работа хич не ми харесва! Ама не може да се излезе на глава с нея! Твърди, че щяло да й мине от само себе си. Аз обаче ви казвам, че така няма да й мине, а по-скоро всички до един ще си заминем!

— О, не и Марсел, не! Той не! Толкова обича Жозиан — възпротиви се Анриет, която едва прикриваше радостта си.

— Колко мъже познавате, които издържат болежките на другите? За една-две седмици, да, може би, ама за по-дълго и дума да не става! А у нас колко седмици вече станаха! Няма да го бъде това семейство. Жалко за детето. Щото винаги децата са жертвите в такива случаи… — тя сведе поглед към бебето, което ги фиксираше настоятелно, сякаш се опитваше да разбере какво се говори над главата му.

— Горкото заенце — прошепна Анриет. — Толкова е сладък! С тези червени къдрици и подути венци.

Тя се наведе към бебето, за да го погали по главата. То изписка пронизително, вцепени се, после се сви чак в дъното на количката си, за да избегне милувката. След това направи нещо необяснимо: долепи палците и показалците на двете си ръчички, рязко ги протегна напред със заплашителен жест и ревна, за да я изпъди.

— Охо, ква стана тя! Сякаш сте дяволът! В „Екзорсистът“[10] така гонеха дявола, със същия жест!

— Хайде и вие, какви ги приказвате, това е заради шапката ми! Уплашил се е от нея. Често става така, децата се плашат от нея.

— Наистина е странна. Напомня на летяща чиния. Сигурно не е много практична в метрото!

Анриет едва се сдържа да не я среже. Да ти приличам на човек, който ползва метрото?

Изкриви уста, за да не се изпусне и да й каже нещо оскърбително. Девойката й трябваше.

— Хайде — надигна се тя от пейката, — оставям ви да си четете… — и в отворената чанта на момичето мушна банкнота.

— Ама недейте. Няма нужда. Аз така си приказвам, но те се отнасят много добре към мен…

Анриет си тръгна усмихната. Шерюбин добре се беше потрудила.

Тази работа струва много пари, пресмяташе по нощница, галейки гладкия розов белег на изгореното си бедро, но си е инвестиция. Скоро Жозиан ще се скапе напълно. С малко късмет може да стане раздразнителна, агресивна. Да отблъсква дядо Гробз, да не го допуска в леглото си. Обърканият Марсел ще се върне при Анриет. Достатъчно е глупав. Винаги се беше удивлявала как е възможно толкова печен бизнесмен да е толкова наивен в любовта. Има право младата прислужница, мъжете никак не понасят болни жени. Примиряват се за известно време, след което си вземат шапката и сбогом.

Може би, помисли тя, докато се пъхаше в леглото, е време за следващия етап на плана: да отида при Гробз ужким за да обсъдим клаузите на развода, да се преструвам на нежна и разбрана, да покажа колко се разкайвам. Да си посипя главата с пепел. Да приспя подозрителността му, за да налапа здраво кукичката. След което край, няма мърдане!

Ако пък тази стратегия удари на камък, има план Б. Ирис се върна към живота, така поне изглежда. Слизайки от таксито, тя се бе усмихнала с прекрасната си победоносна усмивка. План А, план Б… Работата е в кърпа вързана!

Седнали в едно „Старбъкс“ кафене, Гари и Ортанс се наслаждаваха на хубаво капучино. Гари бе дошъл да се срещнат през обедната й почивка; топнали устни в бялата гъста пяна, гледаха през витрината минувачите. Беше един от онези зимни дни, които англичаните наричат „забележителни“. „What a glorious day!“, си подвикват сутрин за поздрав, широко усмихнати и весели, сякаш е тяхна лична заслуга. Синьо небе, здрав студ, ослепителна светлина.

Ортанс забеляза човек, който, без да спира да върви, си дообличаше връхната дреха с една ръка, а в другата държеше поничка и отхапваше от нея. Закъснял! Закъснял! Повтаряше си тя наум, изучавайки походката му на забързан пингвин. Толкова бе вглъбен, че не забеляза прозрачната преграда на автобусната спирка и се блъсна в нея с всичка сила. От удара се преви на две и изпусна всичко, което носеше; Ортанс се разсмя и остави на масата чашата, от която бавно отпиваше.

— Кво бе… Сякаш ти достави страхотен кеф! — отбеляза мрачно Гари.

— Защо? Ти не се ли изкефи? — отвърна Ортанс, без да изпуска от поглед мъжа.

Той лазеше на четири крака и се опитваше да събере съдържанието на куфарчето си, разпиляно по тротоара. Вълната минувачи се отвори, за да го избегне, и се затвори, щом отмина препятствието.

— Снощи баба ме повика…

— В двореца?

Гари кимна. От пяната на капучиното му се бяха изписали бели мустачки. Ортанс ги избърса с пръст.

— Имаше ли някакъв повод? — осведоми се тя, следейки с очи коленичилия мъж, който говореше по телефона и в същото време се опитваше да затвори куфарчето си.

— Да, каза, че достатъчно съм се размотавал, трябва да реша с какво ще се занимавам догодина. Януари сме… Сега е времето за записване в университетите…

— И ти какво й отговори?

Мъжът беше приключил разговора и се готвеше да се изправи, когато изведнъж се заудря с по бедрата, по гърдите и паникьосан въртеше очи.

— Ми нищо. Тя е много властна, ще знаеш! Пред нея ставаш по-нисък от тревата…

Ортанс се сдържа да не се разсмее. Сега пък какво му става?

— Каза ми да си избера между военната академия и правото, нещо такова. Обясни ми, че всички мъже от семейството минавали през армията, дори и старият пацифист Чарли!

— Ще те обръснат до кожа! — извика Ортанс, без да отклони поглед от представлението на улицата. — И ще трябва да ходиш облечен в униформа!

Мъжът очевидно беше изгубил телефона си и отново пълзеше на четири крака из тълпата да го търси.

— Няма да отида в армията, нито в която и да било военна академия, още по-малко ще уча право, бизнес или нещо друго!

— Добре, това поне се изясни… Тогава къде е проблемът?

— Проблемът е, че ще продължи да ме притиска! Тя не се отказва лесно.

— Ти си решаваш, това е твоят живот! Трябва да й обясниш с какво искаш да се занимаваш.

— С музика… Но все още не зная по какъв начин. Пианист. Да си пианист, това професия ли е?

— Ако си талантлив и ако се бъхтиш като луд!

— Преподавателят ми каза, че имам абсолютен слух, че трябва да продължавам, но… Не зная, Ортанс. Едва от осем месеца свиря на пиано. Стресиращо е на моята възраст да реша с какво искам да се занимавам цял живот…

Мъжът беше открил мобилния си и все така на четири крака се опитваше да сглоби кутията, защото се беше отворила, без да изпуска куфарчето, което стискаше под мишница.

— Иди си легни, нещастнико, днес нямаш късмет! — въздъхна Ортанс.

— Много благодаря! — възкликна Гари. — Ти поне намираш бързо решенията!

— Не говорех на теб! Говорех на оня тип на улицата, който падна. Не го ли виждаш?

— Мислех, че ме слушаш! Наистина си невероятна, Ортанс! Не ти пука за хората!

— Не е вярно… Просто сценката на улицата беше започнала, преди ти да заговориш! Добре, няма повече да го погледна, обещавам…

Само за последно: мъжът се беше изправил и търсеше нещо на тротоара. Да не се канеше да вземе от земята поничката си, щеше да е прекалено! Тя леко се повдигна от стола, за да не изпусне. Мъжът се взираше в тротоара, откри я малко по-нататък, до крака на навеса на спирката, наведе се, вдигна я, духна да я поизчисти и я захапа.

— Ооо! Отвратителен гнусняр!

— Много благодаря, Ортанс — заяви Гари и стана от масата. — Писна ми от теб! — и на излизане от кафенето тресна вратата.

— Гари! — извика Ортанс. — Върни се…

Не беше изпила капучиното си и не искаше да го остави. То беше целият й обяд.

Тя излезе тичешком на улицата и се огледа да види накъде беше тръгнал Гари. Зърна широкия му гръб, видя го да завива с бясна скорост на ъгъла на „Оксфорд Стрийт“. Тя го настигна и го хвана под ръка.

— Гари. Please! „Отвратителен гнусняр“ не се отнасяше за теб!

Той не отговори. Вървеше с широка крачка и на нея й беше трудно да го следва.

— Понеже си осемнайсет сантиметра по-висок от мен, следователно крачката ти е осемнайсет на сто по-широка от моята. Ако продължаваш с този ритъм, скоро ще изчезнеш от погледа ми и няма да може да си говорим…

— Кой ти каза, че ми е притрябвало да говоря с теб? — подхвърли той.

— Ти, преди малко.

Той продължи да крачи забързано, без да продума, влачейки я на дясната си ръка.

— Искаш да те моля на колене, така ли? — попита тя, останала без дъх.

— Досаждаш ми.

— Неубедителен аргумент! Права е баба ти, трябва да продължиш да учиш, защото речникът ти обеднява.

— Писна ми!

— Не е по-изразително!

Продължиха да крачат. What a glorious day! What a glorious day! — продължи да си тананика наум Ортанс. Днес получи най-високата оценка по стил и беше нарисувала чудесна бутониера за следобедните занимания. Другите ученици щяха да я намразят. Тя държеше на стила, но не пренебрегваше и техниката и си спомни една мисъл, която бе прочела в някакъв вестник: „Моден дизайнер, който не е наясно с техниката, е само илюстратор“.

— Давам ти възможност да си оправиш настроението до ъгъла, защото там пътищата ни се разделят. Времето ми е ценно.

Той закова на място и тя се блъсна в него.

— Искам да се занимавам с музика, това е единственото нещо, за което съм сигурен. Не пия, не пуша, не се друсам, не обикалям магазините, за да съм по модата, не изпадам в самосъзерцания в очакване на знак от Господ, нямам влечение към лукса, искам обаче да се занимавам с музика…

— Добре тогава, кажи й това на нея.

Той сви рамене и я изгледа отвисоко. Погледът му се закова над главата й и гневно я захлупи.

— Да извадя ли гръмоотвода, или ще ме изпепелиш на мига? — попита тя.

— Сякаш е много лесно! — отговори той и подбели очи.

— А майка ти, тя какво казва?

— Да правя каквото ми харесва, че имам още време…

— Напълно е права!

Той беше седнал на ниска ограда, вдигнал яката на моряшкото си яке. Беше трогателен, сгушен в голямата яка, с дългите черни къдрици, закрили очите му, които гледаха объркано. Тя се настани до него.

— Чуй, Гари, ти разполагаш с нещо изключително: привилегията да правиш това, което желаеш. Парите за теб не са проблем. Ако ти не опиташ да се занимаваш с това, което ти е присърце, кой друг тогава?

— Тя няма да разбере.

— Откога започна да позволяваш на някой друг да решава вместо теб за неща от твоя живот!

— Не я познаваш. Тя не се отказва лесно. Ще започне да притиска мама, която ще започне да се чувства виновна, че не се занимава „сериозно“ с мен — той показа кавичките с движение на пръстите, — и ще се намеси.

— Помоли я да ти гласува доверие за една година…

— Една година не е достатъчна! За да се занимавам истински с музика, е нужно много повече време… Това не са ти курсове по готварство!

— Запиши се в музикално училище. Сериозно училище. Прочуто.

— Тя няма да иска да чуе…

— Ще откажеш да й се подчиниш!

— По-лесно е да се каже, отколкото да се направи!

— Много съм изненадана, до този момент не съм си те представяла като неудачник!

— Ха-ха-ха! Много смешно, няма що! — той наклони глава, все едно й казваше: давай, стъпчи падналия на земята, смажи го с презрението си, много си силна в тази игра.

— Отказваш се, преди да си опитал. След като го желаеш повече от всичко, докажи й, че го мислиш сериозно, и тя ще ти повярва. Иначе все едно се предаваш, без да си излязъл на ринга!

Погледите им се срещнаха и в тях се четеше ням въпрос.

— Ти така ли постъпваш? — попита той, без да я изпуска от очи, сякаш отговорът й можеше да промени живота му.

— Да.

— И какво, получава ли се?

Цялата бе настръхнала, толкова сериозно я фиксираше.

— Не за всичко. Само че коства много усилия. Исках да си взема матурата с висока оценка и успях, исках да дойда да уча в Лондон и дойдох, исках да ме приемат в това училище и ме приеха, така че ще стана известна модна дизайнерка, дори велика. Никой не успя да ме отклони дори на йота от пътя, който си бях начертала, защото бях решила, че няма да позволя на никого да го направи. Поставих си цел, не е толкова трудно. Когато вземеш сериозно решение за нещо, винаги успяваш да го изпълниш. Достатъчно е да го искаш, така успяваш да убедиш и околните. Дори кралицата!

— Има ли нещо друго, което си дала обет да постигнеш? — попита той, долавяйки, че моментът бе подходящ и тя бе свалила гарда.

— Да — отвърна тя, без да трепне, съвсем наясно за какво намеква той, но не му даде конкретен отговор.

Гледаха се в очите.

— Какво например?

— Not your business![11]

— Напротив. Кажи ми…

Тя поклати глава.

— Ще ти го кажа, след като постигна целта си!

— Защото ще я постигнеш, разбира се.

— Разбира се…

На устните му се появи загадъчна усмивка, сякаш приемаше, че тя може би бе права, но че все пак работата още не беше опечена. Беше още в началото на пътя. Имаше някои формалности, които трябваше да преодолее. След което настъпи минута на тържественост, в която изпитаха непознато досега състояние на пълно отпускане, на разнеженост. Наслаждаваха се на душите си, на най-чувствителната част на сърцата си, бяха в състояние да изразят съвсем точно мислите си, но никой от двамата не произнесе на глас думите. Казаха си го с очи. Сякаш то не съществуваше или не му беше дошло времето. Завъртяха се в танго, разтвориха най-съкровеното в сърцата си, душите им деликатно се целунаха и двамата отново се озоваха насред уличната шумотевица от клаксони и минувачи, които тичаха и изпускаха на земята поничките си.

— Така, да видим накратко как стоят нещата — заяви Ортанс, замаяна от безмълвните признания. — За начало си намираш някакво реномирано музикално училище. Правиш всичко необходимо, за да те приемат. И действаш, действаш…

Той не откъсваше очи от нея и слушаше описанието на бъдещето си.

— След това заставаш пред баба си и печелиш битката… Излагаш аргументите си, поне ще си си размърдал задника, за да й докажеш, че това е твоята страст. Не просто занимание за убиване на времето. Тя ще се впечатли и ще те изслуша. Много си лекомислен, Гари.

— В това е моят чар! — пошегува се той и разпери над главата й дългите си ръце, имитирайки безмълвното им танго.

Тя се отдръпна и продължи със сериозен вид:

— На деветнайсет години, да. Но след десет години ще си само остарял ненужен и разочарован чаровник. Затова се вземи в ръце, докажи на другите, че трябва да ти вярват…

— Има моменти, в които нямам желание за нищо. Само да съм катеричка, която подскача в Хайд Парк…

Задуха остър студен вятър и върхът на носа му се зачерви. Той бръкна дълбоко в джобовете си, сякаш искаше да ги пробие, застърга с обувки по земята, потъна в дълъг вътрешен разговор със себе си. Ортанс развеселена го наблюдаваше. Познаваха се от толкова дълго време, нямаше друг човек, с когото да се чувства толкова близка. Доближи се до него, хвана го под ръка, опря глава на рамото му.

— Ти никога не се отказваш! — изръмжа той.

Тя вдигна глава към него и му се усмихна.

— Никога! И знаеш ли защо?

— …

— Защото не се страхувам. А ти направо си умираш от шубе. Казваш си, че в музиката мнозина са звани и малцина са призвани, и те е страх да не останеш сред анонимните…

— Не бих казал, че не е така…

— Страхът ти пречи да действаш. И ще попречи да осъществиш мечтата си.

Той я слушаше развълнуван, едва ли не уплашен от правдивостта на думите й.

— Искаш ли да отидем на кино довечера? — попита той, за да си възвърне безгрижния тон.

— Не. Трябва да бачкам. Утре имам да предавам една работа.

— Цялата вечер ли ще бачкаш?

— Да. Но в края на седмицата, ако искаш, ще съм по-свободна.

— Колко ти дължа за консултацията?

— Ще ми платиш билета за кино.

— Добре.

Ортанс погледна часовника си и се сепна:

— Да му се не види! Ще закъснея!

— Ти си като майка си, никога не ругаеш!

— Благодаря за комплимента.

— Това е хубав комплимент. Харесвам майка ти!

Тя не отговори. Всеки път, когато станеше дума за майка й, тя млъкваше. Той я изпрати до входа на училището.

— Знаеш ли какво още каза баба ми?

— На кое място си сред претендентите за трона?

— No way[12]. След като ти казвам, че искам да съм музикант!

Ортанс се подсмихна, сякаш казваше: „хубав отговор“, и ускори крачка.

— Говори ми за сантименталните ми завоевания, така нарича мръсниците, с които спя, и ми заяви с присъщия си кралски такт: „Скъпи мой Гари, когато човек дава тялото си, дава душата си“.

— Впечатляващо!

— Вледеняващо по-скоро! След подобна реплика направо преставаш да чукаш!

— Стига си се оплаквал! Ти си привилегирован. Не го забравяй. Внуците на кралицата не са на път и под път! Още повече че имаш и всички предимства: ти си кралска особа и никой не го подозира. Така че shut up!

— За щастие никой не го подозира! Представи си живота ми, ако ме преследваха папараци!

— На мен много щеше да ми харесва. Ще ме снимат постоянно и ще стана прочута! Ще лансирам собствената си марка за нула време!

— Не разчитай на подобно нещо! Ще замина за пуст остров и няма да ме видиш повече!

Бяха стигнали пред училището на Ортанс на Пикадили Съркъс. Тя му лепна бърза целувка на бузата и си тръгна.

Гари я проследи с поглед как изчезва в множеството студенти, които влизаха в сградата. Това момиче има дарбата да решава всякакви проблеми. Не изпада в никакви душевни терзания. Факти, факти и само факти! И е права. Ще потърси някое училище. За да се заеме със солфежа и да свири гами. Ортанс го беше сритала по задника, а ритниците помагат да вървим напред. Освен това изтриват черните мисли. Вече не му се струваше, че влачи живота си като бреме, а сякаш го бе оставил на тротоара и го оглеждаше отстрани. Като нещо, което ще насочи в определена посока: север, запад, изток, юг. Оставаше само да направи своя избор. Вълна на огромна радост го понесе и той почувства как литва към Ортанс, за да я разцелува. Извика „Ортанс, Ортанс“, но тя вече беше изчезнала.

Той се обърна към улицата, минувачите, светофарите, автомобилите, моторите и велосипедите и му се прииска да ги предизвика.

„What a glorious day!“ — се провикна към червен двуетажен автобус, който внушително се открояваше на фона на синьото небе. Скоро на неговото място щеше да се появи едноетажен автобус, но това беше без значение, защото животът щеше да продължи, защото беше прекрасен, защото той щеше да го хване за ръка и да го разтовари от всичките черни багажи, които носеше на гърба си понякога.

Първия час имаше лекция по история на изкуството.

Преподавателят, прошарен и с цвят на кожата като слонова кост, говореше бавно, провлачено, под виненочервената жилетка на костюма личеше издуто коремче. Яката на ризата му беше тясна. Яката се нуждаеше от повече ширина, също както ръкавите, страничните обеми, отбелязваше си Ортанс, докато скицираше на белия лист. Ризата сякаш се вее от вятъра на морската шир. Той тъкмо обясняваше как изкуството и политиката вървят понякога ръка за ръка, а друг път всяко тегли към себе си. И попита задрямалия клас кога са се появили първите политически партии.

— В света ли? — уточни Ортанс, вдигнала глава от тетрадката си.

— Да, госпожице Кортес. И по-точно в Англия, защото първите политически партии, без да ви засягам, са се появили в Англия. Не вам принадлежи привилегията на демокрацията, независимо от вашата френска революция.

Ортанс нямаше никаква представа.

— В Англия — продължи той, подръпвайки краищата на жилетката си. — През седемнайсети век. Отначало са били така наречените „агитатори“, които държали речи сред войската, после, през 1679 година, възникнала свада, която изправила едни срещу други парламента и аристокрацията. Дебатите били оживени, те се обиждали, наричайки се „тори“ и „виги“, сиреч разбойници и селяндури. Тези обиди се запазили и дали имената на двете основни английски политически формации. По-късно, през 1830, била основана първата политическа партия, консервативната, първата европейска партия, а може да се каже, и първата в света… — той млъкна доволен и потупа с ръка закръгления си корем.

Ортанс взе молив и ентусиазирано започна да го преоблича. Толкова ерудиран човек трябва да се облича елегантно. Започна да рисува мъжка риза: ръкавите, яката, копчетата, кройката, дълга, със симетрично и асиметрично закопчаване.

Отплесна се в размисли за торса на Гари и драсна младежки силует с късо палто. Гари кралска особа. Гари преследван от папараци. Нарисува спортни ризи и тесни якета, добави с усмивка черни очила. Гари на прием в Бъкингам, застанал пред кралицата? Скицира официална риза за смокинг в романтичен стил с много плисета. Съвсем тесни. Моливът се счупи, остави черно петно на листа. „Да му се не види!“ — изпусна се тя. „Ти си като майка си, никога не ругаеш!“ Не се разбираше с майка си. Любовта й тежеше тонове. Желанието да дадеш всичко на любимото дете отравя любовта. Заключва детето в задължителна признателност, в прекомерна благодарност. Майка ни не е виновна, че така става, но трудно се понася.

Емоцията беше лукс, който тя не можеше да си позволи. Всеки път, когато беше на ръба да падне в нейния плен, тя удряше ключа. Заключ, блокираше достъпа. Именно така съумяваше да бъде най-успешният си съветник. Най-близката си приятелка. Проблемът с емоциите е в това, че те торпилират. Разпадаш се на хиляди парченца. Влюбваш се и изведнъж започваш да се възприемаш като дебела, кльощава, с прекалено малък бюст, с прекалено едър бюст, късокрака, длъгнеста, с голям нос, с малка уста, с жълти зъби, мазна коса, глупава, хилеща се за щяло и нещяло, лепка, невежа, бъбрива, мълчалива като риба. Преставаш да си най-близката си приятелка.

Връщайки се от пазаруване с майка си, тъкмо бяха вдигнали ръка, за да хванат такси, забелязаха на ръба на бордюра свит в черупката си охлюв, залепнал върху паднало листо, той се опитваше да прекоси незабелязано. Майка й се наведе, вдигна го и го пренесе до отсрещната страна на булеварда. Ортанс веднага млъкна и се затвори в мълчаливо неодобрение.

— Какво ти става? — попита Жозефин, дебнеща за най-малката промяна в лицето на дъщеря си. — Не си ли доволна? Мислех, че ще ти е приятно да ти подаря един ден пазаруване…

Ортанс нервно тръсна глава.

— Смяташ се задължена да се занимаваш с всеки охлюв, на който попаднеш по пътя си?

— Но щяха да го сгазят, докато мине отсреща!

— Откъде знаеш? Може би са му били нужни три седмици, за да пресече дотук, и сега си почиваше, доволен, преди да отиде при приятелката си, но ти се появяваш и хоп, за десет секунди го връщаш на изходната му позиция!

Майка й я изгледа объркана. От очите й бликнаха сълзи на паника. За малко да се втурне да вземе обратно охлюва, та да я смачка някоя кола. Ортанс я дръпна за ръкава и я набута в спрялото такси. В това е проблемът на майка й. Емоцията замъглява преценките й. Същото важеше и за баща й. Той имаше всичко, за да преуспее, но се втечняваше в мига, в който се срещнеше и най-лекия намек за противопоставяне, сянка на враждебност. Избиваха му едри капки пот. Когато беше малка, страдаше заради това по време на обедите у Ирис или у Анриет, щом забележеше първите признаци на надигащата се тревога. Сключваше ръце под масата, за да спре наводнението, усмихваше се вяло. С невиждащи очи, за да избегне гледката.

Затова се научи. Да спира изпотяването, да спира сълзите, да отказва парчето шоколад, от което щеше да качи един грам, да попречи на пъпката да се появи, на захарта от бонбона да предизвика кариес. Тя затваряше всички входове, през които можеше да се промъкне емоцията. Момичето, което искаше да бъде най-близката й приятелка, момчето, което я изпращаше от училище и искаше да я целуне — не желаеше никакви рискове. При най-малката опасност да се отпусне си представяше лъсналото от пот чело на баща си и дотук с емоцията.

Затова не искаше да чува, че прилича на майка си! Защото с подобно твърдение се затриваха усилията на целия й досегашен живот.

Тя се владееше не само от отвращение към емоцията, а и в името на честта. Изгубената чест на баща й. Тя искаше да вярва в честта. А честта няма нищо общо с емоцията, беше убедена. В училище, когато учеха „Сид“[13], тя преживяваше дълбоко страданията на дон Родриго и любимата му Химена. Той я обича, тя го обича, обаче това са безплодни емоции, които ги превръщат в страхливци и треперковци. Той убива баща й и тя трябва да отмъсти, честта им е заложена на карта и от двамата се очаква да предприемат нужните действия. Корней е пределно ясен по въпроса: честта извисява човека. Емоцията го кара да превива гръбнак. Обратното на Расин. Не можеше да понася Расин. Неговата Береника й късаше нервите.

Честта беше рядко срещана стока. Съчувствието беше заместило честта. Бяха забранили дуелите. Иначе тя щеше да обожава да се дуелира. Да предизвиква онези, които не бяха проявили към нея дължимото уважение. Да пронизва с един удар на острието оскърбителя. С кого от дремещите в час състуденти бих искала да кръстосам шпага, се замисли тя и огледа класа.

Вляво от себе си зърна съквартирантката си в профил. Беше скрила лице в лакътя си, преструваше се, че си води записки, но всъщност дремеше. Ако я наблюдаваш отпред, оставаш с впечатлението, че следи задълбочено лекцията на преподавателя, но отстрани се виждаше, че спи. Беше се прибрала в четири сутринта. Ортанс я чу да повръща в банята. Тая никога нямаше да се бори. Тя пълзеше. Позволяваше на разни джуджета със съмнителни доходи да й се налагат. Почти всяка вечер идваха да я вземат. Бях престанали да си дават труда да я предупреждават. Пристигаха, излайваха „хайде, обличай се, излизаме!“ и тя тръгваше подире им. Не мога да повярвам, че е влюбена в някой от тях. Вулгарни, брутални, надути гномове. Гласовете им звучаха странно, все едно имаха в гърлата си разжарени въглени, гласове, които ти действат потискащо, изгарят лицето ти, разтърсват цялото ти тяло. Тя ги избягваше, но се стараеше да не се оставя на страха да я скове, когато се случеше да се разминат. Държеше ги на разстояние, представяше си, че ги държи на километър разстояние. Трудно упражнение, тъй като бяха зловещи въпреки уж усмивките.

Обаче съквартирантката й имаше талант. В моделите й личеше вдъхновение, беше стилист, който не скицира, а инстинктивно напипва линията на дрехата, кройката. Добавяше детайла, който правеше талията по-фина, силуета по-издължен. Работата с материите й идеше отръки. Усилието и трудностите й бяха непознати. И двете бяха излъчени измежду сто и петдесет кандидатки за стаж при Вивиан Уестуд. Само едната щеше да отиде. Ортанс разчиташе да изберат нея. Оставаше още едно събеседване. Тя беше проучила историята на марката, за да вмъква в разговора разни подробности, които да й дадат необходимата преднина. Сигурно Агата не се беше сетила за подобен ход. Беше прекалено заета с излизания, танци, пиене, пушене, кълчене. И повръщане.

Story of her life[14], каза си Ортанс, докато дорисуваше последното копче на бялата официална риза на Гари, който бе поканен на вечеря в Бъкингамския дворец.

— Не искаш ли да отидеш в Лондон?

Зое поклати глава и сведе поглед.

— Не искаш да ходиш в Лондон никога вече?

От гърдите на Зое се изтръгна дълбока въздишка, която не се нуждаеше от обяснение.

— Да не си се скарала с Александър?

Зое извърна поглед. По непроницаемото й изражение не можеше да се отгатне дали е ядосана, нещастна или заплашена от някаква опасност.

— Зое, отговори ми! Как искаш да отгатна? — нервира се Жозефин. — Преди скачаше от радост, когато потегляше за Лондон, сега не искаш повече да стъпиш там! Какво се е случило?

Зое изгледа майка си с ярост.

— Стана осем без пет. Ще закъснея за училище.

Тя взе чантата си, нагласи я на раменете, притегна ремъците, отвори входната врата. Преди да излезе, се обърна и заплашително заяви:

— Не влизай в стаята ми! Забранено е!

— Зое! Дори не ме целуна! — възропта Жозефин към гърба на дъщеря си.

Тя се спусна тичешком по стълбището, прескачайки през две стъпала, и настигна Зое във фоайето на партера. Видя се в огледалото: по пижама и с тениската, подарена от Шърли, украсена с надпис „Смърт на захарта“. Засрами се, срещнала погледа на Гаетан Льофлок-Пинел, който се движеше редом със Зое. Тя се врътна и скорострелно се мушна в асансьора. Сблъска се с млада руса жена, която не изглеждаше по-добре от нея.

— Вие сте майката на Гаетан? — обърна се към жената, зарадвана да се запознае с госпожа Льофлок-Пинел.

— Беше си забравил банана за междучасието. Случва се да му падне кръвната захар и се нуждае от нещо сладко. Затова побързах да не го изпусна и… нямах време да се облека, излязох както си бях.

Беше метнала някакъв шлифер направо върху нощницата си и беше с боси крака.

Тя потриваше ръце, избягвайки погледа на Жозефин.

— Приятно ми е да се запознаем. Досега не съм ви срещала…

— О, мъжът ми не обича аз да… — и млъкна, сякаш някой можеше да я чуе. — Ще се вбеси, че съм неглиже в асансьора!

— И аз не изглеждам по-добре — успокои я Жозефин. — Тичах подир Зое. Тя излезе, без да ме целуне; не ми харесва да започна деня без целувка от дъщеря ми…

— И на мен също! — въздъхна госпожа Льофлок-Пинел. — Детските целувки са толкова сладки.

Тя приличаше на малко дете. Слаба, бледа, с кафяви уплашени очи. Беше свела поглед и трепереше, притиснала с две ръце предницата на шлифера. Асансьорът спря, тя слезе и задържа тежката врата, повтаряйки многократно довиждане. Жозефин се почуди дали жената не искаше да й сподели нещо. Кичури се бяха измъкнали от косата й, заплетена в две тънки плитки. Тя хвърляше тревожни погледи наляво и надясно.

— Искате ли да пием едно кафе у дома? — попита Жозефин.

— О, не! Няма да е…

— Бихме могли да се опознаем, да поговорим за децата… Съседи сме, а не се познаваме.

Госпожа Льофлок-Пинел пак потри длани.

— Трябва да напиша програмата за нещата, които имам да правя през деня. Не бива да закъснявам… — говореше така, сякаш я тормозеше мисълта, че може да забрави нещо. — Много сте любезна. Някой друг път може би… — и продължаваше да придържа вратата на асансьора с кльощавата си ръка. — Ако видите съпруга ми, не му казвайте, че сте ме видели така неглиже… Той е прекалено… Много държи на етикета! — тя се усмихна притеснено и потърка нос в свивката на лакътя, скрила лице в ръкава на шлифера си.

— Гаетан е много сладък. Понякога звъни у нас… — опита се да поднови разговора Жозефин.

Госпожа Льофлок-Пинел се стресна.

— Не знаехте ли?

— Понякога си почивам следобед…

— Не познавам добре другите ви две деца Домисий и…

Госпожа Льофлок-Пинел вдигна вежди, поколеба се, сякаш и тя се мъчеше да си спомни името на големия си син. Жозефин повтори:

— Обаче Гаетан е много сладък…

Не знаеше какво друго да каже. Искаше тя да пусне вратата. Беше студено, а тениската й с призива „Смърт на захарта“ беше доста тънка.

Най-сетне госпожа Льофлок-Пинел пусна вратата, но очевидно без особено желание. Жозефин й махна приятелски. Сигурно е на успокоителни. Трепери като лист и се стряска от най-малкия шум. Вероятно не е приятна съпруга, нито е властна майка, която се налага. Не я беше виждала в училище или в кварталния супер. Къде ли пазарува? После се замисли. Може би прави като мен, аз ходя до магазина от веригата „Интермарше“ в Курбвоа. Навик, останал от предишния ми живот. Беше си запазила картата на редовен клиент. И Антоан имаше. Две карти на една сметка. Още една връзка с него.

Тя се прибра и реши да отиде да потича. Минавайки покрай стаята на Зое, бутна вратата, но не влезе. Обещанието си е обещание. Беше пристигнало ново писмо. С почерка на Антоан. Беше го подала на Зое, която се бе затворила в стаята си, за да го прочете. Чу я как превъртя два пъти ключа, с което й заявяваше, че не бива да й се меси. Жозефин не беше попитала нищо.

Зое се затваряше в стаята си в компанията на Плосък татко. Жозефин долепяше ухо до вратата и чуваше Зое да се допитва до него за някое граматическо правило или задача по математика, за някоя пола или панталон. Тя задаваше въпросите и отговаряше. Казваше: „ами да, колко съм глупава, прав си!“ — и избухваше в смях. Неестествен смях, който разстройваше Жозефин.

Вечер Зое се хранеше мълчаливо, избягваше погледа й, въпросите й.

„Как да постъпя?“ — се питаше Жозефин, докато тичаше тази сутрин покрай езерото. Беше говорила с учителите, не, успокояваха я те, всичко е наред, Зое взема участие в клас, играе в двора, домашните й са добре написани и без грешки, учи си уроците. Госпожа Бертие й липсваше. Искаше й се да можеше да поговори с нея.

Разследването около смъртта й буксуваше. Жозефин беше ходила отново при капитан Галоа, която се държа съпричастно колкото безличен административен формуляр.

— Разполагаме с много малко данни. Ще ви излъжа, ако взема да твърдя обратното…

Тази жена имаше странен начин на общуване.

Жозефин направи обиколка около езерото и започна втора. Забеляза непознатия да се движи насреща й с ръце в джобовете, с ниско нахлупена над очите плетена шапка. Разминаха се, без да я погледне.

Трябваше да си припомни кога точно бе започнала промяната при Зое. Вечерта преди Коледа. Докато раздаваха подаръците, тя все още беше весела, правеше се на смешник. Появата на Плосък татко беше отприщила промяната. От този момент нататък, от момента, в който Антоан се настани сред нас, Зое се разграничи от останалите. Все едно взе страната на баща си срещу мен… Но защо? Да му се не знае! Та нали именно той се беше захванал с маникюристката! Налагаше се да се обади на Милен. Не й беше останало време да го стори. Време или желание? Нещо й пречеше да има доверие на Милен. Не знаеше какво точно. Не съм от жените, които се сдушват със съперниците си и стават най-близките им приятелки. Тя спря. Много беше засилила темпото в изкачването преди пристана.

Тя се протегна, изпъна силно ръце нагоре, наведе се, изпъна ръце и крака. Той й липсваше. Не излизаше от ума й. Владееше мислите й. Върни се, умоляваше тя едва чуто, върни се, ще живеем тайно, ще се крием, ще си открадваме щастливи мигове, докато мине време, докато Ирис оздравее, докато момичетата пораснат. Момичетата! Може би Зое знаеше. Децата знаят за нас неща, които самите ние не знаем. Не можем да ги излъжем. Може би Зое знае, че съм се целувала с Филип? Тя долавя вкуса на целувките му, когато се навеждам към нея.

Тя се изправи. Масажира бедрата, глезените си. Изпъна се още веднъж, вдигна ръце. Трябва да поговоря с нея. Да разбера какво крие.

Тя направи няколко крачки. Продължи да размишлява, ситнейки, потънала в мислите си, когато чу някой да вика:

— Жозефин! Жозефин!

Тя се обърна. Към нея идваше Лука. С отворени обятия, с широка усмивка.

— Лука! — възкликна тя.

— Знаех, че ще ви открия тук. Познавам навиците ви!

Тя се взря в лицето му, сякаш да се увери, че наистина е той.

— Добре ли сте, Жозефин?

— Да. А вие? По-добре ли сте?

Той я гледаше усмихнат.

— Жозефин! Трябва да говорим. Не бива да има никакви недоразумения помежду ни.

— Лука…

— Съжалявам за миналия път. Сигурно ви нараних, но не исках нито да ви причиня болка, нито да ви се подиграя.

Тя клатеше глава, бършеше потта, която се стичаше по челото й, отмахваше полепналите по лицето й кичури.

— Позволете да ви почерпя едно кафе.

Тя се изчерви и отказа подадената й ръка.

— Цялата лепна, тичах и…

Жозефин не вярваше на очите си: Лука, най-равнодушният мъж на света, тичаше подире й! Почувства как коленете й омекват. Не беше свикнала с мисълта, че е способна да предизвиква буйни страсти. Не знаеше как да се държи. От една страна, му бе признателна. Чувстваше се важна, значима, съблазнителна. От друга, гледаше го и се чудеше, казваше си, че е красив като изсъхнало на корена си дърво. Поеха към павилиона близо до езерото. Лука плати две кафета и ги сервира. Тя притисна колене, прибра крака под стола си и се подготви.

— Добре ли сте, Жозефин?

— Да, добре…

Не умееше много да държи мъжете на разстояние. Нямаше навика. Оставяше ги да говорят.

— Бях несправедлив към вас, Жозефин…

Тя махна великодушно с ръка.

— Държах се зле.

Тя го погледна, помисли си, че много хора се държат зле с онези, които ги обичат. Той не правеше изключение.

— Искам да забравим всичко… — той вдигна към нея искрен поглед.

— Ами вижте… — измънка тя.

Не знаеше какво да каже. Че вече е късно, че беше дошъл краят, че оттогава се бе появил друг, който…

— Не съм много привикнала към любовните истории. Аз съм доста загубена… — и тихо добави: — Впрочем на вас ви е добре известно…

— Липсвате ми, Жозефин. Бях свикнал с вас, с присъствието ви, с внимателното ви и деликатно отношение…

— О! — изненада се тя.

Защо не беше казал тези думи преди. Когато все още беше време. Когато тя отчаяно желаеше да ги чуе. Изгледа го объркана. Той прочете съжалението в очите й.

— Вече не изпитвате нищо към мен? Прав ли съм?

— Толкова дълго чаках знак от ваша страна, че… мисля, че се…

— Че се изморихте?

— Да, в известен смисъл…

— Не казвайте, че е прекалено късно! — заяви той игриво. — Готов съм на всичко… за да ми простите!

Жозефин се измъчваше. Направи опит да дръпне малко любов, поне една нишка, която да изтегли, да прищипне, да накъдри, да навърти и да пресуче, за да се получи голям помпон. Взря се в очите на Лука, широко отворените й очи затърсиха, отново и отново. Не можеше да е изчезнала ей така изведнъж! Потърси поне една нишка в очите му, на устните му, в извивката на ръкава му, обичах да се сгуша там, когато спяхме заедно, виждах ръката му, която ме държеше, вълнувах се, притварях очи, за да запазя този образ. Тя продължи да търси, да рови, но така и не успя да открие нишка. Изплува на повърхността без нищо.

— Имате право, Жозефин. Неслучайно съм останал сам на тези години. Никога не съм могъл да задържа когото и да било! Вие поне имате дъщерите си…

Жозефин отново се замисли за Зое. Щеше да постъпи като Лука. Щеше да разголи душата си пред нея и да я помоли: говори ми, аз не умея да показвам любовта си, но толкова те обичам, че ако сутрин не ме целунеш, не мога да дишам, забравям всичко, дори как се казвам, не чувствам вкуса на първата филийка, губя интерес към изследванията си, губя интерес към всичко.

— Вие имате брат си. Той се нуждае от вас…

Той я изгледа, сякаш не разбираше. Сбърчи вежди. Замисли се за кого намеква, сетне схвана и си изсмя:

— Виторио!

— Да, Виторио… Вие сте му брат, вие сте единственият човек, на когото може да разчита!

— Забравете за Виторио!

— Лука, не мога да забравя за Виторио. Той винаги е бил помежду ни.

— Забравете за него, ви казвам!

В гласа му прозвучаха гневни и заповеднически нотки. Тя се дръпна, изненадана от рязката промяна в тона му.

— Той е част от нашето общуване. Не мога да забравя за него. Той остана в живота ми, след като ви…

— След като сте ме обичали… Това ли искате да кажете, Жозефин? Някога. Отдавна…

Тя наведе глава с притеснение. Не е било любов, беше се изпарило толкова бързо.

— Жозефин… Моля ви…

Тя се извърна. Не биваше да я моли. Беше й толкова неудобно.

Поседяха доста време, без да продумат. Той си играеше с пакетчето захар, мачкаше го с дългите си пръсти, стискаше го, търкаляше го, сплескваше го.

— Права сте, Жозефин. Аз съм само тежест, която повлича всички към дъното.

— Не, Лука. Не е така.

— Напротив, точно така е.

Кафетата им бяха изстинали. Жозефин направи гримаса.

— Искате ли да поръчам ново? Или нещо друго? Един портокалов сок? Чаша вода?

Тя отказа с жест. Стига, Лука, рече безмълвно, стига. Не искам да ми се умилквате.

Той обърна поглед към езерото. Забеляза кучето, което се изтръскваше от водата, и се усмихна.

— Всичко започна тогава, в онзи ден… Нали? В деня, в който не си дадох труда да ви изслушам…

Тя не отговори, не изпускаше от поглед кучето. Стопанинът му беше хвърлил топката в езерото и то се гмурна, за да я извади от водата. Мъжът чакаше, горд с умението си да дресира, горд, че животното се подчинява на щракването му с пръсти. Търсеше признание на своята власт в погледите на околните.

— Знаете ли какво ще направим, Жозефин? — той решително стана от стола си. — Ще ви оставя ключ от къщи и…

— Не! — отказа Жозефин, уплашена от отговорността, с която искаше да я натовари.

— Ще ви оставя ключ от къщи и когато простите равнодушното ми поведение, грубостта ми, ще дойдете и аз ще ви очаквам…

— Лука, не бива…

— Напротив. Никога не съм правил подобно нещо. Това е доказателство за люб…

Тя чу думата, която той щеше да произнесе. Но не беше същата.

— Доказателство за любезността ми към вас…

Той стана, потърси ключа в джоба си. Остави го на масата до чашата с изстиналото кафе. Целуна Жозефин по косата и повтори:

— Довиждане, Жозефин.

Тя го проследи с очи как се отдалечава, взе ключа. Беше още топъл. Задържа го в шепата си като ненужно доказателство за изтляла любов.

Зое не искаше да говори.

Жозефин я чакаше да се върне от училище. Заяви на дъщеря си: скъпа моя, трябва да се разберем. Готова съм всичко да чуя. Ако си сторила нещо, за което съжаляваш или от което се страхуваш, кажи ми, ще поговорим, няма да се гневя, защото те обичам повече от всичко.

Зое остави чантата си в антрето. Съблече си палтото. Отиде в кухнята. Изми си ръцете и ги обърса. Отряза си три филии хляб. Намаза ги с масло. Прибра маслото в хладилника. Пъхна ножа в миялната. Отчупи две квадратчета от черния шоколад с бадеми. Сложи всичко в една чиния. Върна се в антрето да си вземе чантата и без да обърне внимание на настояванията на Жозефин („Зое, трябва да поговорим, не може да продължава така“), се затвори в стаята си, докато дойде време за вечеря.

Жозефин затопли пилето със зеленчуци, което беше сготвила. Зое обичаше пиле със зеленчуци.

Двете вечеряха мълчаливо. Жозефин гълташе сълзите си. Зое топеше залци в соса, без да погледне майка си. Дъждът удряше по прозорците на кухнята и капките се разтичаха. Когато капките са едри и тежки, те се задържат по стъклата и можеш дори да ги преброиш.

— Ама какво съм направила? — изкрещя Жозефин, изнервена до крайност.

— Много добре знаеш — отговори невъзмутимо Зое.

Тя събра чинията, чашата и приборите си и ги сложи в миялнята. Мина с гъбата по плота, почисти точно там, където беше яла, без да събере трохите на майка си, сгъна салфетката си, изми си ръцете и излезе от кухнята.

Жозефин скочи от стола и се втурна след нея. Зое затвори вратата на стаята си и тя чу как превъртя ключа два пъти.

— Не съм ти слугиня! — извика Жозефин. — Благодари ми за вечерята.

Зое открехна вратата и каза:

— Благодаря. Пилето беше много вкусно.

Сетне затвори и остави Жозефин онемяла.

Тя се върна в кухнята. Седна пред яденето, което не беше докоснала. Погледна студеното пиле в лоясалия сос, сгърчените домати и втвърдените чушки.

Облегна се на масата, обхванала главата си с ръце, и остана дълго време в тази поза.

От стаята на Зое гръмна песен на „Бийтълс“. Don’t pass me by, don’t make me cry, don’t make me blue, cause you know, darling I love you[15]. Излишно е. Излишно е да изкопчваш насила думи. Не можеш да се бориш срещу мъртвец. Още по-малко срещу жив мъртвец. Тя горчиво се изсмя. Прозвуча като чужд смях. Никак не й хареса. Трябва да се захвана с работата си. Да си намеря научен ръководител. Да защитя дисертацията. Ученето винаги ме е измъквало от най-неприятните ситуации. Всеки път, когато животът ми върти номера, средновековието ми идва на помощ. Декламирах на момичетата какво символизират цветовете, за да прикрия тревогата пред утрешния ден или тъгата от отминалия. Синьо: цвят на траур, виолетово: свързано със смъртта, зелено: надежда и възходящи растителни сокове, жълто: болест, грях, червено: кръв и огън, червено като нагръдния кръст на кръстоносеца или мантата на палача, черно: цветът на ада и на мрака. Те оставаха зинали от страх, а аз забравях моите терзания.

Телефонът я изтръгна от мислите й. Тя го остави да звъни, после реши да вдигне все пак.

— Жозефин?

Гласът беше весел, тонът — безгрижен и закачлив.

— Да — преглътна Жозефин, стиснала силно слушалката.

— Да не си онемяла?

Жозефин се засмя неловко.

— Ами не очаквах, че…

— Обаче! Наистина съм аз. Завръщане към активния живот… и без капка злопаметност, държа да уточня. Колко време мина, Жо?

— …

— Добре ли си? Нещо ми се струва, че хич те няма…

— Не, не. Добре съм. А ти?

— В отлична форма.

— Откъде се обаждаш? — попита Жозефин, търсейки някаква точка, за да окачи дрехата на новопоявилия се призрак.

— Защо питаш?

— За нищо…

— Хайде, Жозефин. Познавам те, имаш нещо наум.

— Нямам, уверявам те… Просто…

— Последния път наистина се стигна до сблъсък помежду ни. Така че те моля за извинение. Наистина съжалявам… И за доказателство те каня на обяд.

— Толкова ми се иска да не се караме повече.

— Вземи нещо за писане и запиши адреса на ресторанта.

Тя записа адреса: Хотел „Кост“, улица „Сент Оноре“ №239.

— Свободна ли си вдругиден, четвъртък? — попита Ирис.

— Да.

— Тогава в четвъртък, тринайсет часа… Разчитам на теб, Жо, за мен е много важно да се видим.

— За мен също, знаеш го. — И добави тихо: — Липсваше ми…

— Какво каза? — попита Ирис. — Недочух…

— Нищо. До четвъртък.

Тя си взе пухената завивка и излезе на балкона. Вдигна глава към небето и се загледа. Красиво небе, осеяно със звезди, с едра луна, която ярко грееше. Тя затърси своята мъничка звезда в Голямата мечка. Изви врат, за да я открие, и успя да я зърне в края. Долепи длани. Благодаря ти, че ми върна Ирис. Благодаря. Все едно се връщам у дома. Нека и Зое се върне. Не искам война, знаете, звезди, не умея да воювам. Направете така, че да се сдобрим и да си приказваме. В този момент давам обет пред вас… ако ми върнете любовта на малката ми дъщеричка, обещавам, чувате ли, обещавам да се откажа от Филип.

Чувате ли ме, звезди?

Зная, че ме чувате. Невинаги отговаряте на мига, но си записвате.

Тя отправи поглед към малката Звездица. Беше отнесла проблема си най-високо, на милиони километри. Винаги трябва да отдалечаваш проблемите, да ги изпращаш далече, много далече, защото започваш да ги гледаш по различен начин. Виждаш какво се крие зад тях. Когато са ти пред очите, не различаваш нищо. Преставаш да виждаш красотата, щастието, които въпреки всичко те заобикалят. Зад упоритото мълчание на Зое се спотайваше любовта на дъщеря й към нея. Убедена беше в това. Но не я виждаше. А и Зое също не я виждаше. Красотата и щастието щяха да се върнат…

Просто трябваше да чака, да бъде търпелива…

Беше се превърнал в безделник. Мъж, който обикаляше хотелските барове, натоварен с книги и арт каталози. Харесваше баровете на луксозните хотели. Приятни му бяха осветлението, приглушената обстановка, тихата джазова музика, която звучеше като фон, чуждите езици, които се смесваха, сервитьорите, които безшумно се приплъзваха с таблите. Представяше си, че е в Париж, Ню Йорк, Токио, Сингапур, Шанхай. Можеше да е навсякъде и никъде. Много му допадаше. Ближеше любовните си рани. Не може да се каже, че се държа съвсем мъжки, си мислеше той.

Придаваше си неприветлив вид, вид на делови мъж, зает с четене на сериозни произведения. Всъщност четеше Одън[16], Шекспир, Пушкин, Саша Гитри[17]. Всички онези, които не беше чел в предишния си живот. Искаше да разбере емоциите, чувствата. Важните дела оставяше да ги решават другите. Онези другите, към които принадлежеше самият той преди. По времето, когато беше сериозен, забързан, сресан на път, със закопчана догоре риза, с раирана вратовръзка, с два мобилни телефона. Мъж, претъпкан с цифри и брониран с увереност.

Увереността се беше изпарила. Вече се движеше опипом, колебливо. Така беше много по-добре! Увереността ти пречи да виждаш. Тъкмо четеше „Евгений Онегин“ на Пушкин. Историята на млад безделник, който се оттегля на село, уморен от живота, жертва на меланхолията. Евгений страхотно му допадаше.

Сутрин минаваше през кантората си на „Риджънт Стрийт“, за да проследи как вървят текущите дела. Телефонираше в Париж на заместника си. Докато всичко беше тръгнало добре отначало, сега вече долавяше как оня почти неприкрито го подканваше да се върне. Не може да понася безделието ми. Не може да понася да получавам дивиденти, без да се потя яко. После звънваше на Магда, бившата си секретарка, поела същите функции при Краставата жаба. Това беше кодовото име на неговия заместник: Крастава жаба. Тя говореше тихо, за да не я чуе Краставата жаба, и му разказваше последните клюки от кантората. Краставата жаба бил сексуален маниак.

— Онзи ден — прихна веднъж Магда — за малко да го метна през прозореца, много му шават ръчичките!

Краставата жаба оставал в кантората до единайсет вечерта, бил изключително грозен, потаен, гнусен, претенциозен.

— Той е впечатляващ по отношение на бизнеса! Удвоил е приходите, откакто е начело на кантората… — отвърна Филип.

— Така е, но може да избухне всеки момент! Както и да е, пазете се, ненавижда ви! След всеки разговор с вас беснее.

Филип беше вдигнал заплатите на двамата адвокати, за да си подсигури гърба. Човек трябва да се пази в този свят на акули и риби чук! Краставата жаба беше чук, дори акула, но затова пък отличен професионалист.

Той често канеше разни хора на обеди, за да сондира терена. Клиенти, които си подбираше, богати, приятни, културни. За да не си губи напразно времето. Той започваше преговорите и после ги прехвърляше на Краставата жаба в Париж. Следобед избираше бара на някой луксозен хотел, вземаше хубава книга и се отдаваше на четене. Към пет и половина отиваше да посрещне Александър от лицея и двамата се прибираха заедно, говореха си по пътя. Често се отбиваха в някой музей или галерия. Или отиваха на кино. В зависимост от времето, с което разполагаше Александър.

Понякога, докато четеше, до него сядаше някоя млада жена. Професионалистка, представяща се за туристка, на лов за самотен бизнесмен. Наблюдаваше я как се кълчи, докато вървеше към него. Преструваше се, че чете списание. Той продължаваше да чете, без да помръдва. След известно време тя се отказваше. Случваше се някоя по-оправна да го заговори, да го попита за някакво сведение или адрес. Неизменно й отговаряше:

— Съжалявам госпожице, чакам жена си!

При последното му пътуване в Париж приятелката на Ирис Беранжер го беше поканила да пийнат. Под претекст да й даде информация за английските училища заради големия й син. Беше започнала с тон на майчинска загриженост, после се доближи плътно до него. Бюстът й изпълваше леко разкопчаната блуза, от време на време тя отмяташе гъстата си коса си с предизвикателен жест и закачлива усмивка.

— Беранжер, не ми казвай, че се надяваш да станем… как да се изразя, интимни.

— А защо не? Познаваме се отдавна. Предполагам, че нямаш никакви чувства към Ирис след всичките номера, които ти погоди, а аз се отегчавам до смърт с мъжа ми…

— Но Ирис е най-близката ти приятелка!

— Беше, Филип, беше! Повече не се виждаме. Мостовете са изгорени. Никак не ми хареса начинът, по който се отнесе към теб! Отвратително!

Той леко се бе усмихнал:

— Съжалявам. Ако искаш, ще си останем… — не намираше думата. — Ще си останем дотук.

Беше поискал сметката и си беше тръгнал.

Повече не желаеше да си губи времето. Беше решил да работи по-малко, за да навакса изпуснатото. Да мисли, да учи. Нямаше намерение да го разхищава в компанията на Беранжер и подобните й. Беше освободил експертката, която го съветваше при покупките на произведения на изкуството. Бяха отишли веднъж в една галерия и докато собственикът им показваше произведенията на млад перспективен художник, той забеляза пирон, забит в стената в очакване на картина. Той отбеляза колко неуместно изглеждаше пирона. Тя го изслуша с неодобрение и каза: не правете тази грешка, Филип, пиронът сам по себе си е синоним на зараждащо се художествено произведение. Този пирон е част от красотата на творбата, която ще приеме, този пирон… Той я прекъсна: този пирон е жалък пирон, съвсем безинтересен, който ще послужи за окачване на картина. О, не! Филип! Не съм съгласна с вас, този пирон съществува, той е реален, той ви предизвиква. Той замълча за момент, след което заяви: скъпа Елизабет, отсега нататък смятам да мина без вашите услуги. Нямам нищо против да се замисля, да се преклоня пред Деймиън Хърст, Дейвид Хамънс, Реймънд Петибон, танцьорката на Майк Кели, автопортретите на Сара Лукас, но не и пред пирон!

Той разчистваше пространството около себе си. Разтоварваше се. Може би затова Жозефин се беше изплъзнала. Намираше ме много тежък, много претоварен. Тя е по-напред от мен, научи се да се разтоварва. И аз ще се науча. Времето е пред мен.

Зое му липсваше. Уикендите със Зое. Безкрайните тайнствени разговори между нея и Александър, докато ги следеше с крайчеца на окото си. Александър не споменаваше за братовчедка си, но по тъжния му поглед в петък вечер той отгатваше, че тя му липсва. Щеше да се върне при тях, сигурен беше. Бяха поизбързали, целувайки се в коледната вечер. Прекалено много нерешени неща имаше между тях. Ирис… Той си припомни последната вечер в Париж. Ирис беше излязла от клиниката. Бяха вечеряли „у дома“. Може ли да си направим вечеря за нас тримата? Би било глупаво да ходим на ресторант! Тя беше сготвила. Не се беше справила особено добре, но се беше постарала.

Той остави книгата. Взе друга. Театърът на Саша Гитри. Каза си: ще отворя наслуки и ще се замисля за случайно попадналото пред очите ми изречение. Той се съсредоточи, разтвори книгата и попадна на следното изречение: „Можеш да накараш да сведе очи човек, който те обича — не и човек, който те желае“.

Няма да сведа очи. Ще чакам, но няма да се откажа.

Единствената жена, която понасяше, беше Доти. Бяха се срещнали отново съвсем случайно на прием в „Ню Тейт“.

— Какво правите тук? — изненадано попита той.

Не му идваше на ум името й.

— Доти. Помните ли? Подарихте ми часовник, много е хубав, аз си го нося… — тя запретна ръкав и му показа часовника „Картие“. — Скъп е, нали? Все се страхувам да не го изгубя. Постоянно го гледам…

— Съвсем правилно: нали са за това часовниците!

Тя прихна развеселена с отворена уста и се видяха три грозно изработени пломби.

— Какво правите тук, Доти? — повтори той леко високомерно, сякаш мястото й не беше тук.

Веднага съжали за надменния си тон и прехапа устна.

Тя отвърна обидено:

— Защо? Нямам ли право да се интересувам от изкуство? Не съм достатъчно интелигентна, достатъчно изискана, достатъчно…

— Точка за вас! — рече Филип. — Аз съм глупав, претенциозен…

— Сноб. Досадник. Арогантен. Сухар.

— Достатъчно! Ще се изчервя…

— Ясно. Аз съм жалка загубенячка счетоводителка, която не БИВА да се интересува от изкуство. Просто мацка за чукане, която после да бъде забравена!

Той гледаше с такова разкаяние, че тя пак избухна в смях.

— Всъщност напълно сте прав. Всичко това ми изглежда тъпо и претенциозно, но една приятелка ме домъкна… Отегчавам се яко, нямате представа! Нищо не разбирам от модерно изкуство. Стигнах до Търнър, и то с доста зор! Да идем да пием по една бира.

Той я заведе на вечеря в малък ресторант.

— Аха! Имам напредък. Поканена съм в ресторант, ще вечерям на маса с бяла покривка…

— Само тази вечер. И защото съм гладен.

— Забравих, че господинът е женен и не желае да се обвързва.

— Продължава да е в сила…

Тя сведе очи и се зачете в менюто.

— Е… Какво ново след прецакания рожден ден? — попита Филип, опитвайки се да не изглежда много ироничен.

— Една среща и една раздяла…

— О!

— Раздялата с есемес. А при вас?

— Горе-долу същото. Една среща и една раздяла. Но не с есемес. Безмълвно. Без нито дума обяснение. Не е по-приятно.

Тя не попита каква е била ролята на предполагаемата му жена в историята с неосъществената любов. И той изпита благодарност.

Отидоха у тях. Без да разбере точно как стана.

Тя отвори бутилка шардоне. Едноокото кафяво плюшено мече си беше на мястото, възглавничката с избродирания призив за обич също, както и постерът с Роби Уилямс, изплезил език.

Прекараха нощта заедно. Той не се прояви на нужната висота. Тя не направи никакъв коментар.

Сутринта той се надигна рано. Не искаше да я буди, но тя отвори очи и докосна гърба му.

— Веднага ли ще се измъкнеш, или имаш време за кафе?

— Мисля да се измъкна веднага…

Тя се беше подпряла на лакът и го гледаше, сякаш беше чайка, омазана с мазут.

— Влюбен си, нали? Ясно ми е. Тази нощ не беше всъщност с мен…

— Съжалявам.

— Не! Аз съжалявам. И… — взе възглавничка и прикри гърдите си. — Как изглежда?

— Наистина ти се ще да си развържа езика…

— Не си длъжен, но е за предпочитане. Понеже не сме предопределени да изживеем разтърсваща плътска любов, по-добре да караме приятелски! Та кажи как изглежда тя?

— Все по-красива…

— Това ли е най-важното?

— Не… С нея откривам нов начин да гледам на света и се чувствам щастлив. Тя живее в света на книгите и скача в локвите…

— На колко е години? Дванайсет и половина?

— На дванайсет и половина и всички я използват. Бившият й мъж, сестра й, дъщерите й. Никой не се отнася с нея както заслужава и аз искам да я защитавам, да я разсмивам, да й дам криле…

— Яко си хлътнал…

— Но тъпча на едно място! Ще ми направиш ли кафе?

Доти стана и се захвана с кафето.

— В Лондон ли живее?

— Не. В Париж.

— И какво ви пречи да изживеете тази прекрасна любовна история?

Той също стана от леглото и посегна за ризата си.

— Край на откровенията. И благодаря за тази нощ, в която бях твърде жалък!

— Случва се де! Няма смисъл да се драматизира!

Тя си пиеше кафето и след всяка глътка добавяше бучка захар. Той направи отвратена физиономия.

— Така го обичам! — отвърна тя на гримасата му. — Мога да изям цял шоколад, без да кача нито грам!

— Знаеш ли какво? Мисля, че отново ще се видим… искаш ли?

— Въпреки че не си Тарзан, царят на тръпката?

— Оставям решението на теб!

Тя се престори, че размишлява, и остави чашата си.

— Съгласна! — отвърна. — Но при едно условие… Ще ме въведеш в модерната живопис, ще ме водиш на театър, на кино, тоест ще ме образоваш… След като тя е в Париж, не е проблем.

— Имам син, Александър. Той е на първо място.

— Но не излизаш с него вечер?

— Не.

— It’s a deal?

— It’s a deal[18].

Стиснаха си ръцете като приятели.

Той й се обаждаше по телефона. Водеше я на опера. Обясняваше й модерното изкуство. Тя слушаше кротка като мишле и попиваше всичко. Записваше си имена, дати със сериозен вид. Той я изпращаше до тях. Понякога се качваше с нея и заспиваше в прегръдката й. Друг път, трогнат от нейната доверчивост, невинност, непринуденост, я целуваше и се изтягаха на огромното легло, което заемаше цялата стая.

Много се пазеше да не я засегне. Следеше с внимателен поглед разтрепераните й устни, потискащи ридание, или сбърчените вежди, прикриващи болката. Той откриваше емоцията с нея. Тя не можеше да лъже, да се преструва. Ти си луда! — й казваше. — Научи се да бъдеш по-потайна, човек чете в теб като в отворена книга.

Тя свиваше рамене.

Той се чудеше колко ли щеше да продължи това положение.

Тя беше престанала да си търси мъже по интернет.

Той й обясни, че не бива да прекъсва търсенето заради него. Че той не е мъжът. Мъжът, който е за нея. Тя отвърна с въздишка: зная, зная. И предчувстваше болката. Защото при нея краят винаги беше тъжен, тя си го знаеше.

Най-накрая се реши да я попита за възрастта й. Двайсет и девет години.

— Както виждаш, вече не съм малка!

Сякаш искаше да му каже: ето, мога да се грижа за себе си; аз самата също се възползвам от тази наша странна връзка.

Беше й безкрайно благодарен.

Откакто стана ясно, че чакат решението на Вивиан Уестуд коя от двете кандидатури ще одобри, между Агата и Ортанс прехвърчаха искри. Почти не си говореха. Разминаваха се в апартамента, без да си продумат. Криеха си тетрадките, записките. Агата ставаше рано, ходеше на лекции, престана да излиза вечер. Започна да учи и в жилището цареше необичайно спокойствие. Ортанс беше доволна. Можеше да учи и без тапи в ушите, напредъкът беше огромен.

Една вечер Агата донесе китайска храна и предложи на Ортанс да вечерят заедно. Ортанс се усъмни.

— Първо ти опитай… — заяви тя.

Агата прихна неудържимо като малко дете, хвана се за корема и се затъркаля по канапето.

— Наистина ли мислиш, че бих те отровила?

— От теб всичко може да се очаква! — изръмжа Ортанс, която осъзнаваше, че малко преиграва, обаче имаше едно наум.

— Слушай. Ако смяташ, че ще ти е по-спокойно, първо аз ще ям, после ти… Ама наистина ми нямаш вяра…

— Никак ти нямам вяра, ако държиш да го чуеш.

Седнаха на пода, застлан с дълговлакнест килим, и вечеряха, без Агата да катурне или разлее нищо. Не прекали с пиенето. После разтреби. Подреди. Върна се и седна по турски на килима.

— Да знаеш, и аз се притеснявам също като теб.

— Аз не се притеснявам — възрази Ортанс. — Спокойна съм. Мен ще ме вземат на стажа. Надявам се да посрещнеш решението спортсменски!

— Утре вечер има сбирка в „Куку“. Ще дойде цялото френско училище, нали си чувала за „Есмод“…

Нюйоркските „Сейнт Мартинс“ или „Парсънс Скул“ не бяха единствените модни училища, в Париж имаше „Есмод“. Ортанс не се записа да учи там, защото искаше да се махне от Париж и от майка си. Ванина Весперини, Фифи Шашнил, Франк Сорбие и Катрин Маландрино бяха завършили именно това училище. Ако допреди пет години говореха само и единствено за Лондон, сега Париж беше станал отново център на планетата мода. С една чисто френска специалност: конструиране. В „Есмод“ се учеха да моделират материите, да изпипват кройката. Изключително ценно майсторство, което Ортанс на всяка цена желаеше да изучи. Тя се поколеба.

— Твоите приятели ще дойдат ли?

Агата направи красноречива гримаса „няма как“.

— Ама хич не са стока! Ужасни свине…

— Те са симпатични, ако искаш да знаеш!

— Симпатични? — Ортанс се изсмя.

— Понякога ми помагат, насърчават ме, окриляват ме…

— Щеше да се разчуе, ако бяха крилати свине! Нямаше да си тътрят задниците в калта, щяха да летят! А като ги гледам, много се съмнявам, че ще могат да се отлепят от земята!

Най-накрая се съгласи да отиде на сбирката заедно с Агата.

Взеха такси. Адресът, който Агата даде на шофьора, не беше на заведението.

— Нали нямаш нищо против първо да отидем при тях?

— При тях ли? — извика Ортанс. — Кракът ми няма да стъпи при тези господа!

— Моля те — настоя Агата. — Ако сме двете, няма да ме е толкова шубе… Изпитвам ужас, когато съм сама.

Тя действително изглеждаше притеснена.

Ортанс се съгласи да се качи, но се ядоса.

Седнаха в хола. Обстановката беше отвратителна. Всичко лъщеше и бляскаше: мрамори, златни обкови, свещници, завеси с позлатени пискюли, тънкокраки фотьойли със съмнителен стил и вкус, огромни фотьойли. Петима мъже в черно, паркирали тлъстите си свински задници на тях. Не й хареса, когато станаха и се доближиха до нея. Още по не й хареса, когато Агата излезе, за да отиде до тоалетната.

— И сега кво… Не сме вече толкова нахакани, а? Така ли ми се струва, Карлос, или хлапачката май напълни гащите? — попита един от тях, дребен здравеняк.

Тя не отговори, дебнеше кога Агата ще излезе от тоалетната.

— Кажи, кукло, знаеш ли защо си тук?

Беше паднала в капана. Като последна загубенячка. Толкова имаше купон в „Куку“, колкото изискан вкус в този хол!

— Нямам представа. Но вие сигурно ще ми обясните…

— Искахме да поговорим за нещо… След което ще те оставим на спокойствие.

Ще ме накарат да проституирам. Да примамвам клиенти, да ме използват. Тези мръсни свински зурли. Които дебелеят, докато мацките бачкат. Ето откъде идват мангизите на Агата, дънките й за триста евро, елегантните й сака „Долче и Габана“.

— Струва ми се, че почти се досещам, но можете да си заврете…

— Струва ми се, че изобщо не се досещаш — отговори онзи, който трябваше да е шефът, защото беше към метър и седемдесет и пет, най-висок от всички.

— Надали. Не съм расла в саксия…

Немалко студентки проституираха. За да си плащат образованието или да ходят на ски във Вал д’Изер. Имаше и нарочни агенции, които ги пласираха за уикенда. Пътуваха до страните от бившия източен блок, преспиваха с някой тлъстак и се връщаха с пълни джобове.

— Ще те помолим за по-специална услуга… която имаш интерес да ни направиш. Защото иначе ще се ядосаме. Много. Нали виждаш онази врата, на банята…

Ортанс си забрани да поглежда натам и фиксира мъжа, който вероятно минаваше за великан сред заобикалящите го. Много е космат и затова брадичката му е синкава, си каза тя, отблъсквайки го с поглед, съсредоточена в жълтеникава точка в окото му, подобна на капка майонеза.

— Много е възможно в банята да изпиташ болка. Ужасна болка…

— А, така ли? — осведоми се с надменен тон Ортанс, чувствайки как я обзема ужас и краката й омекват, сякаш потъваше в бяла мъгла.

— Виж какво ще направиш… много любезно ще се оттеглиш от съревнованието с Агата. Ще й оставиш мястото при Вивиан Уестуд.

— Никога! — тросна се Ортанс.

В ума й нещата изведнъж се подредиха: китайската храна, внезапната любов на съквартирантката към чистотата, ученолюбивата атмосфера у дома.

— Помисли. Мъчно ми става, като се сетя какво те чака в банята.

— Няма какво да мисля. Отговорът ми е: не.

Агата така и не се появяваше. Мръсна твар, реши Ортанс. А аз си въобразих, че се е променила. Колко бях права да се съмнявам в добрите й чувства.

Нямаше да се огъне пред тези гадняри. Издокарани в черно и обули шпиц патъци. Това дали не им е нещо като униформа?

— Имаш две минути да поразмислиш. Щото хич няма да е добре, ако ти размажем физиономията!

А за вас ще е кофти да се лишите от безплатен билет за тази среда, бързо прецени Ортанс. Ще използвате тъпачката Агата, за да се вмъкнете неусетно в храма на модата. Но без мен, пичове. Не разчитайте на мен.

Минаха пет минути. Ортанс оглеждаше помещението, без да пропуска нищо, като прилежна туристка на обиколка във Версай: позлатените ръбове на скриновете, издутите чекмеджета, наредения на показ отгоре на плота сребърен сервиз — ще рече човек, че пият чай? — махалото на стенния часовник, което се поклащаше равномерно, бляскавите огледала, лъснатия паркет. Беше се натресла гадно.

— Времето изтече — уточни тя, поглеждайки часовника си. — Ще си вървя. Приятно ми беше да се запозная с вас и се надявам никога повече да не ви видя. — Ортанс се обърна и тръгна да излиза.

Един от типовете се изпречи между нея и вратата, за да я върне в изходната позиция. Друг избра компактдиск, увертюрата на „Крадливата сврака“ на Росини, и наду звука до дупка. Подготвяха се да я пребият, то е ясно. Няма да викам. Няма да им направя това удоволствие. Те не биха я убили. Какво ще правят с трупа!

— Заеми се ти, Карлос — заповяда най-високият с физиономията на шеф.

— Окей! — отвърна оня.

Той я завлече в банята и я блъсна на пода. Излезе. Тя се изправи, постоя малко, скръстила ръце. Остави ме вътре, за да си променя мнението. Как не. Няма да гния тук.

Тя излезе от банята и се върна в хола:

— Е, какво стана? Май не ви стиска?

Големият, който се изживяваше като шеф, се вбеси. Налетя й, замъкна я обратно в банята и я хвърли на плочките, крещейки: курва! Тресна вратата. Ядосах го, си каза Ортанс. Едно на нула за мен. Не че ще ме галят с перце, но поне им се изясни. Няма да им се оставя.

Тя си оправи сакото, поотупа с длани раменете. Да се задържи права и достойна. Само това й оставаше. Въздухът беше странно белезникав, непрогледен, сякаш се беше омотала в памук, повръщаше й се.

Най-важното е да не се уплаши. Да ги държи на разстояние. Да се дистанцира от страха, съсредоточавайки се в подробностите наоколо. Да наблегне на практичното, на реалното. Да не витае в абстрактното, което обърква и влудява. Да се пази от възвишените идеи: не е честно, не е хубаво да постъпвате така, ще се оплача където трябва… Това означаваше да застане на колене пред тях.

Тя чу оня, когото нарекоха Карлос. Той вдигаше шум, крещеше. Беше влязъл в банята. Ослепително бяла. Нито един цветен детайл, към който да се съсредоточи, за да й помогне да се съпротивлява. Въпросният човек беше движещ се куб. Метър и половина на метър и половина. Плешив тлъст куб. Истински гном. За да е истински, му липсваха само космите по носа, острите уши и мазната уста. Ако се вгледаше по-отблизо обаче, можеше да преброи космите по носа му.

Широкият му гръб закри светлината на плафониерата от матово стъкло. Тя забрави всичко, надушила насилието, което бушуваше в него. Нямаше смелост да го погледне в очите, толкова силно искряха от накипялата ярост. Ако искаше да запази поне малко самообладание, щеше да е по-добре да насочи поглед към пердето на душа. Бяло, чисто бяло като усещането за мека белота, което се надигаше в гърдите й и я задушаваше. Стените също бяха бели. Огледалото, малкото прозорче, шкафът над мивката. Бяла беше и мивката. Ваната също беше бяла, както и постелката пред нея.

Той протегна ръка, разкопча колана си, каза й да си свали дънките.

— За нищо на света! — процеди Ортанс и стисна зъби, за да отблъсне задушаващата я белота.

— Свали си дънките или ще извадя бръснача…

Тя бързо размисли. Ако тя си смъкнеше панталона, той пак щеше да извади бръснача. И мигом ще я затрие.

— За нищо на света — повтори тя, търсейки с поглед нещо цветно в банята.

Той преметна колана на ръба на ваната, отвори шкафчето за лекарства и извади бръснач. Черен бръснач с дълго острие, което се прибира в жлеба. Същият като на Марлон Брандо в „Кръстника“. Тя се съсредоточи в сцената от филма и си я прожектира мислено. Брадичката му е бяла и той прокарва острието, изкривил устни в жестока безволева гримаса. Не можеше да се вкопчи в Марлон Брандо, за да се измъкне от положението, не беше правдоподобен.

— Дори не ме е страх… — заяви тя, зърнала във ваната жълта хавлиена кърпа.

„Жълтото в червено се заражда и в зеленото умира.“ Аполинер[19]. Майка им ги беше научила на този стих, когато бяха малки. Майка им, която им разказваше за цветовете. Синьо, зелено, жълто, червено, черно, виолетово… Неотдавна имаше за задача да развие темата „Хармония и цветове“ и тя се възползва. Получи най-високата оценка. Завидна култура, отбеляза даскалът. Интересни позовавания, които помагат за задълбочената разработка на темата. Беше благодарила наум на майка си, на XII век, на Аполинер и се беше порицала за честите си подигравки по всички тези теми.

Страхът отстъпи с десетина сантиметра. Ако открие друг цветен детайл, е спасена.

— Агата… ела да видиш… — изрева квадратният.

Агата влезе смазана, свела очи към пода. Лепнеше от страх. Ортанс се помъчи да срещне очите й, но онази се изплъзна като змиорка.

— Покажи пръста на крака си! — излая той.

Агата се подпря на бялата стена на банята, разкопча бялата си обувка на висок ток и показа остатъка от отрязаното си кутре. Нещо съсухрено и сгърчено, което е било клъцнато из основи. Отвратителна гледка: виолетова плът с червено. Без нокът, само нещо червено. Виненочервено, някакво странно червеникаво, но все пак червено!

— Обувай се! Изчезвай!

Агата излезе, както беше влязла: плъзгайки се покрай стената.

Ортанс я чу да скимти отвън пред вратата.

— Схвана ли как караме момичетата да слушат?

— Аз не съм момиче. Аз съм Ортанс. Ортанс Кортес. И ти казвам, таковай се!…

— Схвана ли, или да ти го нарисувам?

— Давай. Ще ви издам. Ще отида в полицията. Бедна ви е фантазията в каква каша се забърквате!

— И аз познавам разни хора, малката. Може би не много благоприлични, ама високопоставени!

Той остави бръснача и хвана отново колана.

Първият удар изсвистя. Направо в лицето й. Не успя да се предпази. Не помръдна.

Не биваше да му показва, че я боли или че се страхува. Видя го да замахва втори път, не се наведе и стисна зъби, за да не изкрещи. Все едно огнени залпове по цялото й тяло. Остри връхчета се забиваха от горе на долу и болката отекваше в корема й.

— Хайде… давайте, не ми пука, няма да си променя решението. Губите си времето.

Нов удар, този път в гърдите. Последван от друг пак по лицето. Той удряше с всичка сила. Виждаше го как отстъпва, как се засилва, замахва. Сериозен, прилежен. Направо беше смешен.

— Казах на приятеля си — продума Ортанс, с уста пълна със слюнка, — ако не се прибера до полунощ, ще отиде в полицията. Дадох му вашето име, на Агата, на бара. Ще ви пипнат…

Беше станала безчувствена към ударите. Мислеше единствено за всяка следваща дума, която трябваше да добави след казаната. Докато редеше думите, се беше изместила леко встрани и така избягваше ударите право в лицето.

— Познавате го — изплю тя между два удара. — Висок тъмнокос младеж, който идва вкъщи. Майка му работи за специалните служби. Проверете. Работи в кралската тайна полиция. Там не са от най-нежните. Няма да ви е много весело в тяхната компания…

Вероятно слушаше, защото започна да удря по-леко. Ръката му сякаш се колебаеше. Тя си налагаше да не се разкрещи, защото, ако започнеше да крещи, той щеше да реши, че почти е постигнал целта, и щеше да се развихри. Кожата й сякаш се раздираше на парцали, кръвта й пръскаше, зъбите й щяха да изпадат. Чуваше как ударите отекват в челюстта й, бузите, шията. Сълзи бликаха от очите й, но най-вероятно той не ги забелязваше. Беше тъмно и затулваше светлината с масивното си тяло, с ръцете си на животно и с накъсаното си дишане.

След известно време престана да усеща каквото и да било, само някакъв вихър; и единствено думите, които се опитваше да изговаря, следвайки възможно най-близо мисълта си, стараейки се да я запази ясна и решителна, я крепяха да не припадне и да не се строполи на пода. Докато беше на крака, все още можеше да спори. Като равен с равен. Само дето надвишаваше поне с две глави жалкия гном. Той сигурно се нервираше, че трябва да се вдига на пръсти, за да я обсипва с удари!

— Сигурно не ми вярвате? Ама ако не бях толкова уверена, досега да съм запълзяла в краката ви…

Тя виждаше как коремът му се издува и спада при всяко вдишване и издишване.

Беше стъпил с единия крак напред, сякаш за да си възвърне равновесието. Да си възвърне силите. Не е много здрав, успя да отбележи тя, преди той да закрепи позата. Мисълта я разсмя, представи си го как се сгромолясва, жертва на инфаркт от пресилване.

— Жалък сте, старче! Спортувайте де, в трагично състояние сте! — тя го заплю в лицето.

Следващият удар разкъса горната й устна. Тя хлъцна от изненада и сълзите й бликнаха, без да успее да ги спре. Коженият колан се стовари с нова сила. Сигурно беше превъртял.

— Той се казва Уестън. Пол Уестън. Може да проверите. А майка му е Хариет Уестън, телохранител на кралицата. Последният й любовник бил запратен в Австралия, иначе щял да изчезне, залят с бетон. — В устата й кръвта се смесваше със сълзи, но тя не се предаваше. — А шефът… Шефът й се казва Закари Горджак… Има дъщеря Никол, инвалид, заради нея е безпощаден към хора от вашата порода. Защото един от вашата порода е направил Никол инвалид. Затова той не може да ги диша типовете като вас. Мачка ги с палец. И слуша какъв звук издават. Нещо подобно на разпльоскана каша. Познат ли ви е този звук? Не е лошо да се поинтересувате, май скоро ще го чуете и вие…

Казваше истината. Шърли им беше разказвала какъв бил въпросният Закари, как умеел да върти ножа, как трепел онези, които се опитвали да го уплашат или да го измамят. Убивал без угризения. Негодниците падали пронизани. Беше разказвала също на Гари и на нея как един от тези негодници за отмъщение прегазил дъщеря му. Останала инвалид за цял живот, на количка. Закари издивял още повече, беснеел, още по-ожесточено преследвал мерзавците и направо ги кълцал на парчета.

Кубчето започна да залита, краката не го държаха. Замахваше с колана напосоки. Ударите станаха по-поносими.

— А Даяна, говори ли ви нещо името Даяна? Тунелът под моста Алма? Така ще свършите и вие. Защото зная имената ви. Дадох ги на моя приятел, в случай че… От доста време ме вбесявате. Момиче съм, но не съм тъпачка. Защото има такива, да ви кажа, ако не знаете. Дето не поддават, а и не са тъпачки! Вие просто сте попаднали на грешния адрес. Грешка! А и чрез Агата винаги ще могат да ви намерят… Снимали са ви с нея в разни барове. Каза ми го моят приятел. Каза ми също да се пазя от вас. Прав беше. Колко прав беше! А сега, колкото повече време минава, толкова повече се чуди къде съм, защо не му се обаждам. Не бих искала да съм на вашето място…

Вече не можеше да спре да говори. Говоренето я държеше на крак. Не изпускаше от очи жълтата хавлиена кърпа, вкопчи се в нея, за да неутрализира околната белота. Вече не се страхуваше. Това, което е добре при болката, е, че след известно време човек става като анестезиран, не я чувства. Отеква, естествено, но някак приглушено, неясно ехо, което се размива в грамадата. В грамадата, която се надигаше при всеки удар, но която тя вече не усещаше.

Избухна в смях и отново го заплю в лицето.

Той остави колана и излезе от банята.

Тя се огледа. Едното й око беше толкова подуто, че не виждаше нищо с него, не можеше да мигне от болка, но другото беше наред. Имаше усещането, че е затворена в кутия. Бяла влажна кутия. Продължи да стои изправена. Ако случайно оня решеше да се върне. Опипа лицето си, лепкаво от сълзи, кръв и пот. Облиза се с език, беше гъсто и мазно. Преглътна солената смесица. Сигурно се съвещаваха в съседната стая. Кубчето гном им снасяше всичко каквото беше казала. Кралските тайни служби ли? Закари Горджак, сигурно бяха чували това име.

Не й пукаше, че я обезобразиха. Ако ще дори да й отрежат малкото пръстче на крака. Това нещо дали не пораства отново? Беше прочела някъде, че черният дроб се възстановява, в такъв случай защо пръстите на краката да не порастват отново?

Примъкна се до мивката. Отвори кранчето. Затвори го. Можеше да се върнат и да им хрумне нещо друго. Например да натиснат главата й под водата и да я задушат. Не беше много сигурна, че ще издържи на такова упражнение. Забеляза резе на вратата, пусна го. Наведе се над мивката и си изплакна лицето. Водата беше ледена. Толкова я заболя, че едва не кресна.

После зърна прозорчето над ваната. Малко бяло прозорче. Предпазливо го отвори. Гледаше към някаква тераса. Тези свине живееха в богаташките квартали с много цветя по терасите.

Тя се набра с ръце, за да стигне до прозорчето, преметна единия крак, после другия, промуши се навън и леко се приземи на терасата. Крадешком се добра до съседната тераса, оттам се прехвърли на следващата, на по-следващата и лека-полека стигна до улицата.

Обърна се, за да види адреса, и си го повтори, за да го запамети.

Вдигна ръка да повика такси. Закри лицето си, за да не стресне шофьора. Сигурно приличаше на разкривените творби на Пикасо от някой негов шантав период.

Таксито спря. Тя даде адреса на Гари с изкривено от болка лице: горната й устна беше дълбоко разцепена. Едва ли не можеше да пъхне целия си пръст в цепнатината.

— Ужас — изстена, — ами ако ми остане заешка устна?

Тя се отпусна на седалката и се разрида.

Трета част

Пол Мерсон не беше просто барабанист. Пол Мерсон имаше група, с която в събота вечер свиреха по танцови забави. Майката на Пол Мерсон имаше гъвкаво привлекателно тяло, което й бе спечелило много почитатели. Тя работеше в отдела за връзки с обществеността на компания за алкохолни напитки. Понеже съпружеската вярност не беше ръководен принцип в живота на господин Мерсон, госпожа Мерсон разполагаше с неограничена свобода да кърши на воля гъвкавото си тяло за щастие на клиентите, които се възползваха от трептенията й, отначало вертикални, впоследствие хоризонтални. Разбира се, и тя извличаше определени ползи, някои кеш, в брой и на ръка, други по-фини и незабележими, с които умело се крепеше на поста си, обект на оспорвана надпревара от страна на немалко колежки.

Пол Мерсон бързо се ориентира в обстановката и видя какви изгоди може да извлече от кръшната снага на майка си. Когато някой господин желаеше да я изведе вечер и започнеше да я притиска повечко от допустимото, Пол Мерсон се изтъпанчваше пред чичкото и невинно се осведомяваше дали не желае да даде скромно тържество, на което той и неговият оркестър да посвирят, срещу заплащане, разбира се. Добри сме, дори много добри, можем да свирим каквото пожелаете, стари неща, но и парчета последна мода, не става въпрос за нещо голямо, представително празненство, такива работи, а само за танци, приятна обстановка, забавление, ей такива прекарвания. Като подгряваща група или можем да свирим накрая за закриване на вечеринката, на всичко сме съгласни. Животът на учащите се е труден, още не сме на възраст, та да си намерим истинска работа, а пък ни се иска да подменим инструментите или да обърнем някоя и друга бира. Вие имате връзки, все нещо ще ви хрумне, можете спокойно да ни препоръчате… Клиентът, който със замъглен поглед следеше полюшванията на госпожа Мерсон, се съгласяваше разсеяно: „да, да, защо не?“ — и се оказваше, че е хванат натясно, беше се накиснал, защото не бе внимавал достатъчно в картинката.

Ако клиентът отхвърлеше предложението, сластните полюшвания се прекратяваха, сякаш не бе ги имало.

Благодарение на тази хватка Пол Мерсон и „Скитниците“ свиреха на представянията и промоциите на тракторите марка „Ве Дирикс“, чипсовете „Клен дьой“, надениците „Рош Клер“. Окуражен от първите си ангажименти, скрепени с договори, Пол Мерсон се оказа доста дързък и напорист младеж, тръгнал да открива света и да се възползва максимално. Една вечер, когато Жозефин се оказа заета с някаква работна група и щеше да закъснее, Пол Мерсон почука на вратата на Зое.

— Искаш ли да слезеш при нас в мазето? Домисий и Гаетан ще дойдат. Техните са на опера. Дълги рокли и н’ам кво си. Ще липсват поне до един през нощта… Фльор и Себ няма да дойдат: техните организират роднинска сбирка.

— Имам да уча…

— Престани да се правиш на отличничка! Най-накрая ще си докараш неприятности!

Прав беше: в училище бяха започнали да я гледат накриво. Вече на два пъти й свиваха несесера с писалките, блъскаха я по стълбището и никой не искаше да се прибира заедно с нея след училище.

— Добре. Ще дойда.

— Супер. Чакаме те.

Той си тръгна с поклащаща се походка, която беше заучил и прилежно тренирал пред огледалото. Внезапно се закова на място, извърна се, палците закачени за джобовете и издаден напред ханш.

— Имаш ли бира в хладилника?

— Не. Защо?

— За нищо… Донеси лед.

Зое се беше притеснила. Тя харесваше Гаетан, но Пол Мерсон я впечатляваше, а пред Домисий Льофлок-Пинел се чувстваше неловко. Не можеше точно да каже защо, но имаше нещо хлъзгаво в това момиче. Не се разбираше какво представлява. Безупречна девойка, облечена като картинка с плисирана пола, с бяла блуза с якичка, или мацка, в чийто поглед от време на време проблясваше гадна искра. Момчетата си говореха за нея и се кискаха, а когато Зое питаше защо, те се разсмиваха още повече и облизваха устни.

Тя слезе към девет и половина. Седна в полутъмното мазе, едва осветено с една свещ, и заяви веднага:

— Няма да остана много дълго…

— Носиш ли лед? — попита Пол Мерсон.

— Имаше само това… — отговори тя и вдигна капака на пластмасовата кутия. — Да не забравя после да си я взема…

— Ох! Каква къщовница — присмя се Домисий, която си смучеше палеца.

Пол Мерсон измъкна бутилка уиски, четири чаши от горчица и ги напълни до средата.

— Съжалявам, нямам минерална вода — рече той и зави капачката на шишето, което мушна зад широка тръба, увита с черен изолирбанд.

Зое взе чашата си и притеснена погледна кехлибарената течност. Една вечер майка й отвори бутилка шампанско, за да отпразнуват успеха на книгата й, тя опита и се втурна в банята да го изплюе.

— Не ми казвай, че никога не си близвала! — прихна Пол Мерсон.

— Остави я — обади се Гаетан. — Въздържанието не е недостатък!

— Но си е просто прекрасно да си пийнеш — заяви Домисий и протегна крака на бетонния под. — Аз не бих могла да живея без алкохол!

Виж ти каква позьорка, си каза Зое. Прави се на фатална прелъстителка, а всъщност е една година по-малка от мен.

— Хей, знаете ли за какво служи половин куче? — подвикна Гаетан.

Те чакаха да чуят отговора, смучейки ледените кубчета. Зое седеше с чувство на неудобство. Ако не пиеше, щяха да си помислят, че е загубенячка. Реши да излее съдържанието на чашата тайно зад гърба си. Беше толкова тъмно, нямаше да забележат. Тя се доближи до тръбата, облегна се на нея, извъртя ръка, смъкна я леко към пода и изля чашата си.

— Да води едноок!

Зое се разсмя от сърце и се отпусна.

— А знаеш ли каква е разликата между пастис 51 и 69? — попита Пол Мерсон, ядосан, че Гаетан бе на път да го засенчи.

Те отпиха, почудиха се за отговора. Пол Мерсон се израдва.

— Сигурно е нещо гадно — заяви Гаетан.

— Ще останеш разочарован! Не се ли сещате?

И тримата поклатиха отрицателно глави.

— Едното е с дъх на анасон, а другото на анус!

Те се разцвилиха от смях. Зое скри лицето си в сгъвката на лакътя и се престори, че се смее. Пол Мерсон извади отново бутилката и попита:

— Още по една глътка?

Домисий подаде чашата си. Гаетан отказа, не мерси, поне не засега; Зое повтори думите му.

— А… няма ли кола? — осведоми се тя предпазливо.

— Не…

— Жалко…

— Следващия път ти донеси! Следващия път всеки да донесе по нещо и ще си направим истински купон. Може дори да инсталираме уредба… Аз ще поема озвучаването, Зое кльопачката, а Гаетан и Домисий плячката.

— Няма да стане! Не ни дават джобни! — обясни Гаетан.

— Добре тогава, Зое, ти ще донесеш хапването и пийването, а аз ще помогна за алкохола…

— Но аз…

— Вие сте тъпкани с мангизи, така казва майка ми, книгата на майка ти била на първо място по продажби!

— Но така не е честно.

— Трябва да знаеш какво искаш. Искаш ли да си в компанията, или не искаш?

Зое не беше много сигурна, че иска да е в компанията. Мазето вонеше на мухъл. Беше студено. Дребните камъчета й се забиваха в дупето. Намираше адски тъпо да седи на бетона, да се хили на неразбираеми шеги и да се налива с горчиви питиета. Чуваше странни шумове, представяше си, че има плъхове, прилепи, змии. Доспа й се, не знаеше какво да каже. Не беше се целувала с момче. Ако се отдръпнеше, щеше да остане сама. Накрая се съгласи с крива усмивка.

— Добре, дай лапа!

Пол Мерсон подаде длан и Зое без особено въодушевление я удари. Откъде щеше да намери пари да купи нужните продукти?

— А те какво ще правят тогава? — попита Зое за Гаетан и Домисий.

— Ние нищо не можем да направим, защото нямаме пукната пара! — изръмжа Гаетан. — С баща като нашия няма развлечения, купони, веселби. Ако разбере, че сме тук, ще ни убие!

— Добре че се случва да излязат понякога — въздъхна Домисий и отпи от ръба на чашата. — И ако успеем да разберем предварително…

— А брат ви, той да не вземе да ви изпорти? — попита Пол Мерсон.

— Шарл-Анри? Не. Той е на наша страна.

— Защо тогава не дойде с вас?

— Има нещо да свърши и ще ни прикрие, ако се приберат по-рано… Ще каже, че сме слезли в двора, защото сме чули шум, и ще дойде да ни вземе. По-добре той да пази, защото, ако ни олепят, работата ще стане много дебела, ама много!

— Моята майка е страхотна, даже супер страхотна — намеси се Пол Мерсон, понеже не можеше да търпи да не е в центъра на вниманието. — Разказва ми всичко, с мен споделя…

— Майка ти е страхотна мацка — отбеляза Гаетан. — Чудя се как може едни да са супермацки, а други да са такива убитаци?

— Защото, когато се чукаш нормално, удобно излегнат, съсредоточен, чертаеш красиви издължени линии, от които се получават красиви женски тела. Ако се чукаш с гъза нагоре и се пресукваш от кеф, излизаш от очертанията и правиш мазни кървавици…

Всички прихнаха. С изключение на Зое, която се замисли за своите родители. Сигурно се бяха чукали удобно полегнали, когато са правили Ортанс, и са се пресуквали, когато са я правили нея.

— Ако се чукаш и се тресеш като чувал с орехи например, бъди сигурен, че ще се пръкне някакво недоразумение с целулит! — продължи Пол Мерсон, горд от обяснението си, подкрепено с красноречиви примери, в желанието да разгърне напълно дарбата си на комик.

— А пък аз дори не мога да си представя нашите да се чукат, освен под заплаха! — измърмори Гаетан. — Баща ми трябва да му опрат цевта на слепоочието… Баща ми, мразя го. Той ни тероризира.

— Престани да се нервиш! Толкова е лесно да го преметнеш — заяви Домисий. — Свеждаш очи, подчиняваш се и той е напълно заблуден! Можеш да си правиш каквото искаш зад гърба му. Ама не, ти винаги трябва да се опълчваш срещу него!

— Един път скивах майка как се чука — заразказва Пол. — Страхотно! Хич не си поплюва! Раздава се яко! Не успях да видя докрай, защото по едно време се затвориха в банята, но после тя ми разказа, че оня се изпишкал върху нея!

— Бррр! Отвратително — извикаха в един глас Гаетан, Домисий и Зое.

— И тя наистина ли му е позволила да го направи? — настоя Домисий.

— Да. Бутнал й сто евро!

— Тя ти го каза? — попита Зое, опулила очи.

— Вече ти казах, че споделя с мен всичко…

— Пиян ли е бил? — продължи да разпитва страшно заинтригуваната Домисий.

— А, не! Просто си правел кефа да пикае върху нея.

— След това срещали ли са се пак?

— Да, обаче тя вдигнала тарифата! Не е тъпа!

Зое едва се сдържаше да не повърне. Стискаше зъби, за да спре повдигането. Стомахът й се бунтуваше. Вече нямаше да може да се разминава с госпожа Мерсон, без да си запушва носа.

— А баща ти къде е, когато оня е пикал? — се осведоми Домисий, учудена от съпружеския живот на тази странна двойка.

— Баща ми си пада по сексклубове. Ходело се поединично, без женски… Иначе се разбират идеално. Не се карат, винаги са в добро настроение!

— Ами тогава излиза, че никой не се грижи за теб, така ли? — каза Зое, която съвсем не беше сигурна, че разбира всичко, за което си говореха.

— Сам си се грижа. Зое, ти нищо не пиеш…

Зое стискаше зъби да не си изповръща червата и само показа празната си чаша.

— Да ти се неначуди човек, имаш яка глътка! — изкоментира Пол и отново й наля. — Можеш ли да я гаврътнеш до дъно?

Зое го зяпна притеснена. Някаква нова игра ли е, до дъно?

— Това не е за момичета — отвърна тя в желанието си да се покаже на висота.

— Зависи за кои! — възрази Пол.

— Ако искаш, аз мога да я гаврътна до дъно! — намеси се нафукано Домисий.

— До сухо дъно и влажна къдравелка!

Домисий се полюшна и се изхили глупаво.

За какво ли си приказват? — недоумяваше Зое. — Сякаш всички бяха наясно с нещо, което за нея беше пълна мъгла. Все едно съм била болна и съм отсъствала от училище. Няма повече да слизам в мазето. Предпочитам да си седя сама вкъщи. С Плосък татко. Искаше да си върви. Потърси пипнешком в тъмното пластмасовата кутия, в която беше донесла кубчетата лед, и си съчини оправдание за тръгването си. За да не я помислят за глупачка и за бъзла.

Точно в този момент Гаетан преметна ръка през раменете на Зое и я притегли към себе си. Целуна я по косата и потърка нос в челото й.

Тя изведнъж омекна, почувства как силите я напускат, гърдите й напращяха, краката й се удължиха, на устните й цъфна потайна усмивка на щастлива жена и тя облегна глава на рамото на момчето.

Ортанс разказа всичко на Гари.

Беше звъннала на вратата му в два и половина през нощта цялата в кръв. Той смаяно възкликна: Oh! My God! — и й направи път да влезе.

Докато почистваше лицето й с кислородна вода и кърпа — съжалявам, скъпа моя, нямам нито памук, нито хартиени салфетки, аз съм момче, — тя му разказа за капана, в който беше паднала.

— … Само не ми отговаряй „нали ти казвах“, защото вече е много късно, защото ще завия от ярост и ще ме заболи още повече!

Той обработваше раните й милиметър по милиметър с нежни и уверени движения, тя го наблюдаваше поуспокоена и трогната.

— Все повече се разхубавяваш, Гари.

— Не мърдай!

Тя дълбоко въздъхна и изписка. Беше я натиснал по горната устна.

— Мислиш ли, че ще бъда обезобразена?

— Не. Раната е повърхностна. Отокът ще се задържи няколко дни и после ще спадне и раната ще се затвори… Раните не са дълбоки.

— Откога си станал лекар?

— Изкарах курс за първа помощ във Франция. Подготвях се за спасител и майка ми настоя да го продължа тук.

— На твое място бих изчезнала от такъв курс.

— Как можах да забравя: грижите за другите не влизат в твоята житейска програма!

— Много правилно! Съсредоточавам се върху себе си… и това ми отваря работа: доказателството е налице! — тя посочи с пръст лицето си и помръкна, много я заболяваше, когато се усмихваше.

Беше я настанил на стол в големия салон. Тя зърна пианото, отворени партитури, метроном, молив, тетрадка за солфеж. Навсякъде имаше разхвърлени книги, разтворени, захлупени на масата, на перваза на прозореца, на канапето.

— Ще се наложи да говоря с майка ти, за да ми помогне. Ако оставим нещата така, отново ще се появят. Във всеки случай повече няма да стъпя вкъщи! — тя го погледна настоятелно с молба да я подслони и той кимна безпомощно.

— Остани тук… утре ще говорим с майка ми…

— Може ли да легна при теб тази нощ?

— Ортанс! Прекаляваш…

— Не, само защото иначе ще имам кошмари…

— Добре, но само за тази нощ… и да не си мръднала от твоята половина на леглото!

— Обещавам! Няма да те изнасиля…

— Много добре знаеш, че не става дума за това…

— Ясно, ясно!

Той се изправи. Огледа лицето й с угрижен вид. Почисти още малко тук и там. Тя се нацупи.

— Няма да пипам гърдите. Можеш да се справиш и сама… — той й подаде шишенцето и кърпата.

Тя стана, отиде до огледалото над камината и се зае да обработва раните.

— Утре ще облека пуловер с висока яка и ще си сложа черни очила!

— Можеш да кажеш, че са те нападнали в метрото…

— И ще пипна малката мръсна твар, за да й кажа две думи насаме.

— Според мен тя повече няма да се появи в училището…

— Мислиш ли?

Отидоха да си легнат. Ортанс се сгуши в края на леглото. Гари на другия край. Тя лежеше с отворени очи и чакаше да й се доспи.

Ако затвореше очи, щеше отново да изживее цялата сцена, а никак не й се щеше. Долавяше неравномерното дишане на Гари. Останаха така доста време, дебнеха се, после Ортанс неочаквано почувства как я докосна ръката му и гласът на Гари каза:

— Не се страхувай. Тук съм, до теб.

Тя затвори очи и веднага заспа.

На сутринта Шърли дойде. Тя ахна от изумление при вида на подутото лице на Ортанс.

— Много впечатляващо… Не е зле да отидеш в полицията да подадеш жалба.

— Няма смисъл. Трябва тях да ги сплашим.

— Разкажи ми всичко — хвана я за ръката Шърли.

За пръв път проявявам жест на нежност към нея, си каза тя.

— Не им казах истинското ти име, Шърли. Измислих имена за теб и за Гари, но пък им дадох името на шефа ти: Закари Горджак… и това го накара да миряса! Поне дотолкова, че да се махне от банята и да отиде при другите джуджета да им съобщи.

— Сигурна ли си, че не си споменала Гари? — попита Шърли.

Помисли си за мъжа в черно. Кой знае дали не беше замесен в нападението срещу Ортанс. Дали не е било някакъв заобиколен начин да стигне до Гари. Тя постоянно трепереше за сина си.

— Абсолютно сигурна. Само казах името на Закари Горджак… само това и нищо друго. А, да! Разказах за катастрофата, на която е станала жертва дъщеря му Никол…

— Добре — реши Шърли. — Ще съобщя на Закари. Според мен после няма и да си помислят да шавнат… Но ти засега бъди внимателна. Смяташ ли да се връщаш в училище?

— Да не би на всичкото отгоре да я оставя да си развява байрака мръсната твар! Днес следобед отивам… Да си поговорим!

— А къде ще живееш междувременно?

Ортанс се извърна към Гари.

— При мен — каза той, — но ще й се наложи да си потърси друг апартамент…

— Не искаш ли да остане тук? Мястото е достатъчно.

— Имам нужда да бъда сам, мамо.

— Гари… — настоя Шърли. — Моментът не е подходящ да проявяваш егоизъм!

— Не е там работата! Но имам толкова много неща, които трябва да реша, затова ми е нужно да бъда сам.

Ортанс чакаше мълчаливо. Той явно беше в правото си. Странно колко добре се разбират тези двамата, си каза Шърли.

— Или пък ще й оставя апартамента и ще се преместя да живея другаде… За мен е без значение.

— Изключено — заяви Ортанс. — Аз ще си намеря жилище. Само ми трябва малко време да поогледам…

— Добре.

— Благодаря — рече Ортанс. — Наистина си готин. И ти също, Шърли.

Шърли се възхити на това момиче, което се беше опълчило на петима бандюги, беше се измъкнало през прозореца посред нощ, лицето и гърдите му бяха нашарени от побоя и през ум не му минаваше да хленчи и да се вайка. Може би не съм я преценила правилно…

— А, и още нещо, Шърли, последно — добави Ортанс. — Нито дума, нали, нито дума за това на майка ми…

— Но защо? — заекна Шърли. — Редно е да…

— Не — прекъсна я Ортанс. — Ще се съсипе. Ще се тревожи за всичко, няма да мигне, ще трепери като лист и в резултат на всичко това ще започне да ми досажда… Меко казано!

— При едно условие обаче… — би отбой Шърли. — Ще ми казваш всичко на мен. Абсолютно всичко! Обещаваш ли?

— Обещавам — отговори Ортанс.

Гари се бе оказал прав. Агата не се появи на училище следобед. А Ортанс предизвика стълпотворение, обсаждаха я с въпроси и се чуваха ужасени възклицания. Наложи се да отговаря на всеки поотделно, без значение дали я оглеждаха с отвращение, или със съчувствие. Поискаха да си свали очилата, за да видят колко е пострадала. Тя отказа с обяснението, че не е панаирджийско чудо, и помоли да я оставят на мира.

Закачи кратко съобщение на училищното табло за обяви.

Уточняваше, че търси съквартирантка, която не пуши и не употребява алкохол, целомъдрена по възможност, добави наум, докато забождаше бележката на таблото.

Когато се прибра в апартамента на Гари, той беше на пианото. Прекоси антрето на пръсти и отиде до стаята си. Познаваше мелодията, изпълняваше я Бил Еванс, Time remembered. Изтегна се на леглото, събу си обувките. Музиката беше толкова тъжна, че когато сълзите започнаха да се стичат по страните й, тя не се учуди, прие го за напълно естествена реакция след преживяното. Не съм от стомана, и аз съм човек с емоции, с чувства, си каза тя, строго и същевременно изненадана, като всички хора, убедени, че са непобедими, които внезапно откриват пукнатина в бронята. Ще полежа десетина минути и отново ще поема напред въоръжена. Продължаваше да поддържа мнението, че емоциите сериозно увреждат здравето.

Мина цяла седмица, докато получи отговор на обявата си за съквартирантка. Казваше се Ли Мей, беше китайка от Хонконг и очевидно не се шегуваше с принципите: беше изгонила предишната си съквартирантка заради една изпушена цигара на балкона на стаята й. Апартаментът имаше отлично местоположение точно зад Пикадили Съркъс. Разумен наем, на висок етаж. Ортанс прие.

Покани Гари на ресторант. Той се зачете в менюто, сериозен като счетоводител, който проучва годишния баланс. Поколеба се между морски дарове и яребица със зеленчуци и подправки. Реши да си поръча яребица и мълчаливо зачака ястието, скрил поглед зад черния си перчем. Наслаждаваше се на всяка хапка, сякаш приемаше причастие.

— Съжителството се оказа приятно за мен. Ще ми липсваш — заяви с въздишка Ортанс по време на десерта.

Той остави комплимента без отговор.

— Би могъл да проявиш любезност и да отговориш „и ти ще ми липсваш“ — отбеляза тя.

— Имам нужда да бъда сам.

— Зная, зная…

— Човек не може да се ангажира с ДВАМА: със себе си и с друг. И без това е ужасно трудно да разбереш какво искаш самият ти…

— О, Гари! — въздъхна отново тя.

— Ти си най-сполучливият пример, Ортанс.

Тя подбели очи и неочаквано смени темата:

— Забеляза ли, че вече не нося черни очила? Гримирах се много силно, за да прикрия синините!

— Забелязвам всичко в теб… Винаги! — заяви той безучастно.

Тя се смути и сведе очи пред настоятелния му поглед. Взе да чертае с вилицата успоредни линии по покривката.

— Какво стана с Агата? Чу ли нещо за нея?

— Не ти ли казах? Напусна училището! Насред годината! Един преподавател съобщи преди началото на лекцията: „Агата Натие напусна. По здравословни причини. Върна се в Париж“.

Той притвори очи, да се наслади на последната хапка печена ябълка с мед, която прокарваше със сорбе с калвадос.

— Телефонирах у тях и майка й ми съобщи, че била болна, не знаели какво точно ставало с нея… Помолих я да й предаде, че искам да говоря с нея, тя попита за името ми, отиде да провери дали дъщеря й е будна — каза, че непрекъснато спяла. Върна се й ми обясни, че Агата не можела да стане, за да си приказваме. Прекалено била уморена. Как ли не, умряла е от шубе, така ми се струва! Не губя надежда. Някой ден ще отида да я причакам пред тях с чадър в ръка! Чадърът оставя чудесни следи, нали?

— Не колкото коженият колан!

— А… сярната киселина?

— Идеално!

— Откъде се взима?

— Нямам представа!

— Не си дояде десерта! Не ти ли хареса? Не е ли вкусно?

— Напротив! Наслаждавам се… Превъзходно е, Ортанс. Благодаря ти.

— Нещо си разсеян, сякаш не си тук…

— Мислех си за майка ми и оня Закари.

Ортанс не спомена повече за инцидента пред Шърли, но получи уверението й, че Закари Горджак бил сторил необходимото. Твърде е възможно петимата да са на дъното на Темза. Пет мургави черноризи джуджета с бетон на краката. Твърде е възможно, преди да поемат към дълбините, да са успели да попитат Закари за причината за жестокото отношение към тях и силно се надявам той да е споменал името ми.

Тя извади пачка банкноти и с победоносно тананикане я тупна върху сметката, която сервитьорът току-що бе донесъл.

— За пръв път каня момче в ресторант! Боже, май поемам по лошия път!

Те се прибраха пеша, хванати под ръка, говореха си за биографията на Глен Гулд, която Гари току-що си бе купил. Минаха през парка. Гари потърси с поглед катеричките, но вероятно вече спяха. Беше красива вечер, небето бе осеяно със звезди. Ако ме попита дали зная имената на звездите, значи не е за мен, реши Ортанс. Мразя хората, които искат да ти напълнят главата с имената на звездите, столиците на държавите, различните валути, планинските върхове, значенията на всички ненужни неща, напечатани на гърба на пакетите със зърнени храни.

— Някои са алергични към Глен Гулд — обясняваше Гари. — Според тях свирел все едни и същи неща… има и такива, които са луди по него и обожават дори паянтовото му столче за пианото.

— Не е добре да обожаваш… Няма идеални хора.

— Баща му измайсторил това столче за него през 1953. Оттогава сядал винаги на него, дори когато е било пред разпадане. За него това е било като играчката, с която децата се приспиват… — произнесе последните думи с леко разтреперан глас. Улови погледа й и неочаквано я попита: — Защо ме гледаш така?

— Не зная. Стори ми се, че се развълнува…

— Аз? Защо?

Ортанс не можеше да каже точно защо. Продължиха да вървят мълчешком.

Колко време стана, откакто го познавам, се замисли Ортанс, осем-девет години? Израснахме заедно, обаче не мога да го възприемам като брат. Щеше да е по-добре, нямаше да се опасявам, че може да се влюби истински в някоя друга. Има да свърша толкова работа, преди да му се разкрия, толкова работа, която все мен чака.

— Знаеш ли имената на звездите? — полюбопитства Гари, вдигайки лице към небето.

Ортанс се закова на място и си запуши ушите.

— Какво ти става? — обърна се той към нея разтревожен, взря се напрегнато в лицето й.

— Не. Нищо ми няма. Всичко е наред — успокои го тя.

В погледа му се четеше такава тревога, в гласа му трептеше толкова нежност, че коленете й се разтрепериха. Дошло беше време да се изнесе от апартамента му. Започваше да става ужасно сантиментална.

От сепаретата долитаха превъзбудени гласове, откъслечни разговори и за миг Жозефин се поколеба на входа на ресторанта. Сякаш влизаше в „Хиляда и една нощ“: дълбоки канапета, дебели декоративни възглавници, статуи на гологърди жени, къдрави зелени растения, снежнобели орхидеи, меки като кадифе, пъстри килими, фотьойли с широко стъпили крака, натрупани безредно мебели със странни форми. Сервитьорките приличаха на модели, наети почасово, или на статистки и когато се появяваха с менюто или с молив и бележник в ръка да записват поръчките, все едно бяха от някакво модно дефиле. С дълги слаби крайници, с равнодушни лица, те се усмихваха машинално и все едно подаваха визитките си, докосваха Жозефин с фините си бедра, сякаш я питаха: „Как попаднахте тук вие, толкова безлична жена?“.

Жозефин се чувстваше много притеснена. Няколко пъти Ирис отлагаше датата на запланувания обяд. Всеки път го изместваше под най-различни претексти: епилация с карамелизирана захар, час при фризьора, при зъболекаря за почистване на зъбния камък. Жозефин се чувстваше унизена. Огромното удоволствие, което беше изпитала, когато Ирис й се обади за пръв път, съвсем се беше изпарило. При мисълта да се срещне отново със сестра си изпитваше единствено и само смътно чувство на притеснение.

— Имам среща с госпожа Дюпен — смотолеви Жозефин на момичето, което посрещаше клиентите на входа и ги придружаваше до местата им.

— Заповядайте — покани я с жест ефирното създание с неимоверно дълги крака. — Идвате преди нея…

Жозефин я последва, стъпваше внимателно да не събори нещо по пътя. Вървеше подир слаломиращата между масите минипола и се чувстваше тежка, смотана и непохватна. Отне й два часа, докато избере какво да си облече, смазана сред враждебно настроените закачени в гардероба й тоалети, измъкна най-красивия, но реши, че ще е по-добре да нахлузи стари дънки.

— Няма ли да оставите палтото си на гардероба? — осведоми се създанието учудено, сякаш Жозефин беше пренебрегнала протокола.

— Ами…

— Ще ви изпратя гардеробиерката — заяви момичето и извърна очи да погледне към нещо по-бляскаво.

На вратата се беше появил киноактьор и момичето не гореше от желание да си губи времето с падналия му се тежък случай.

Жозефин се насади на червения стол, толкова нисък, че за малко да се прекатури на пода. В последния миг успя да се хване за кръглата маса, повлече покривката и едва не събори наредените чинии, чаши и прибори. Все пак успя да запази самообладание и подаде горната си дреха на гардеробиерката, която невъзмутимо проследи инцидента, без да се намесва. Тя си пое дъх, паникьосана. Беше станала вир-вода. Повече нямаше да мръдне оттук дори да й се наложеше да отиде до тоалетната. Движението криеше прекалено много опасности. Щеше да изчака тихо-кротко появата на Ирис. Сетивата й бяха така напрегнати, че най-беглият поглед, най-лекият подигравателен тон щяха да я наранят.

Седеше и се молеше посетителите да я забравят. Двойки наоколо пиеха шампанско и се смееха. Всичко у тях беше лекота и грация. Откъде ли се бяха научили на такива свободни маниери? Всъщност не е толкова просто, си каза Жозефин, зад тези красиви фасади се крият лъжи, грубости, коварства, тайни. Усмихват се, а в ръкава са скрили кама и са готови да нападнат. С тази разлика, че те са усвоили изкуството, което за мен е напълно непознато: изкуството на преструвките.

Тя скри крака под масата — не биваше да слага тези обувки, — мушна ръцете си под бялата салфетка, плачеха за маникюр — и зачака Ирис. Нямаше начин да я пропусне. Запазената за двете маса беше в центъра на ресторанта.

Щеше да види отново сестра си…

От известно време живееше сред буря от объркани мисли. Ирис. Филип. Ирис. Филип. Филип… В името му имаше ведро и спокойно щастие, смътно удоволствие, което смучеше като бонбон и бързо-бързо изплюваше, защото започваше да й се гади от сладост. Невъзможно, виеше бурята в главата й, забрави го, забрави го. Беше длъжна да го забрави, разбира се. И ще го забрави. Не би трябвало да е толкова трудно. Любовна връзка не може да се завърже за десет минути и половина пред готварската печка. Смешно. Старомодно. Тъжно. Беше си съчинила игра, в която се упражняваше да казва неща, които не мислеше, за да се самоубеждава. Получаваше се за кратко, тя изправяше глава, усмихваше се, харесваше си чифт обувки, случайно зърнати на някоя витрина, тананикаше си музиката от някакъв филм, след което обаче бурята отново се надигаше, повтаряйки все едно и също: Филип, Филип. Тя се вкопчваше в тази дума. Повтаряше си с упоритост и умиление: Филип, Филип. Какво ли прави той? За какво ли си мисли? Какво ли чувства? Въртеше се в кръг около тези въпроси като вързана на колче. Забиваше други колчета: мрази ли ме? Не иска ли да ме вижда повече? Забравил ли ме е? Заради Ирис? Вече не беше все същата мисъл, а рефрен, който действително я замайваше и объркваше.

Влезе Ирис.

Жозефин проследи с възхищение появата на сестра си. Бурята утихна, чу тънък гласец: „Колко е красива! Господи, колко е красива!“.

Тя влезе, без да бърза, с небрежна походка, порейки въздуха, сякаш се движеше сред поданиците на завладяна територия. Дълго бежово кашмирено палто, високи велурени ботуши, дълга тъмновиолетова жилетка вместо рокля, широк хлабав колан под талията. Колиета, обици, гривни, дълга гъста черна коса, сини очи с леден остър поглед. Подаде палтото си на гардеробиерката, която я огледа с възхищение, разсеяно сканира околните маси и събирайки искрящите от преклонение и възхита погледи на присъстващите, се насочи към Жозефин.

Самоуверена и развеселена от картинката, която представляваше сестра й, седнала едва ли не на пода, тя й се усмихна лъчезарно.

— Отдавна ли ме чакаш? — попита, сякаш едва сега бе разбрала, че е закъсняла двайсет минути.

— О, не! Аз подраних!

Ирис отново се усмихна широко, загадъчно, щедро. Раздипли усмивката си, сякаш разстилаше екзотичен плат, донесен от корабите на Индийската компания; извърна се към съседните маси, за да се увери, че всички са я забелязали, разпознали са я, не само нея, но и жената, с която щеше да обядва, махна с ръка, усмихна се на едни, направи знак на други. Жозефин й се възхищаваше, все едно беше портрет: елегантна съблазнителна жена с правилни черти, с омайващи прекрасни очи, с гордо, неотстъпчиво, дори леко жестоко излъчване, която в мига, в който доловеше погледа й, се превръщаше в трогателно създание, изпълнено със загриженост, едва ли не с нежност. Вдигнала очи към Ирис, тя виждаше как по лицето на сестра й се изписваха последователно всички отсенки на обичта.

— Толкова съм щастлива да те видя — каза Ирис и се отпусна деликатно на същия нисък стол, оставила чантата си, без да я обърне. — Ако знаеш…

Хвана ръката й и я стисна. Приведе се да целуне Жозефин по бузата.

— И аз също — прошепна Жозефин със задавен от вълнение глас.

— Нали не ми се сърдиш, че толкова пъти отлагах срещата? Имах да свърша безброй неща! Сега пак съм с дълга коса, фризьорът ми я удължи с кичури. Красиво стана, нали? — прикова в нея дълбоките си сини очи. — Съжалявам. Държах се непростимо в клиниката. Лекарствата, които ми даваха, ме правеха нещастна… — въздъхна, повдигна с две ръце гъстата си черна коса.

Последния път, когато я видях, беше с къса, много къса коса. Лицето й се е издължило и изострило.

— Ненавиждах всички. Бях непоносима. Въпросният ден те мразех и теб. Сигурно съм ти наприказвала ужасни неща… Но както знаеш, държах се отвратително с всички. Трябва да искам прошка от много хора.

Изкриви устни в ужасена гримаса, веждите й хвръкнаха високо, илюстрирайки отвращението, което изпитваше към Ирис от онзи период, а овлажнелите й сини очи се разтопиха в погледа на Жозефин, за да измолят прошка.

— Моля те да не говорим повече за това — промълви Жозефин притеснена.

— Непременно държа да се извиня — настоя Ирис и се облегна назад на стола си.

Загледа я със сериозен и невинен вид, сякаш съдбата й зависеше от снизхождението на Жозефин, и дебнеше жеста, с който сестра й щеше да покаже, че й прощава.

Жозефин протегна ръце към Ирис, надигна се и я притисна към гърдите си. Сигурно изглеждаше смешно отстрани, с щръкнал задник, приведена, но беше в плен на емоцията и тя прегърна Ирис, търсейки прошка и утеха в здравата прегръдка.

— Всичко е забравено? Обръщаме нова страница? Никога повече няма да говорим за миналото? — предложи Ирис. — Хрус и Храс са отново на линия? Хрус и Храс завинаги?

Жозефин кимна.

— Казвай сега как са нещата при теб — започна Ирис със заповеднически тон и взе менюто, подадено й от някакво създание, което тя и не погледна, все едно беше невидимо.

— Не! Първо ти — настоя Жозефин. — При мен няма нищо ново за разказване. Продължавам да човъркам по дисертацията си, Ортанс е в Лондон, Зое…

— Филип ми разказа вече — прекъсна я Ирис и заяви на сервитьорката: — За мен както обикновено.

— И за мен същото като на сестра ми — побърза да каже Жозефин, паникьосана от мисълта да чете менюто и да избира ястие. — Как си?

— Добре, добре. Малко по малко се връщам към живота. Осъзнах много неща, докато бях в клиниката, и ще се постарая да ги приложа. Бях глупава, несериозна, невероятно повърхностна и егоистична. Мислех единствено за себе си, носех се във вихъра на суетата. Разруших всичко и никак не се гордея. Дори се срамувам. Бях отвратителна съпруга, отвратителна майка, отвратителна сестра… — и продължи да се разкайва, да изрежда прегрешенията си, предателствата, мечтите си за фалшива слава.

На масата се появи салата от зелен фасул и порция бяло пилешко месо. Ирис бодна няколко фасулчета и си откъсна от месото. Жозефин не се осмеляваше да си вземе от страх да не се прояви като невъзпитана и безчувствена към откровенията, които се лееха от устата на сестра й. Всеки път, когато бяха заедно, тя заемаше мястото си на прислуга. Вдигна салфетката, която Ирис изпусна, наля й чаша червено вино, после малко минерална вода, отчупи мъничко залче хляб и главното, главното, слушаше разказа й и вмяташе от време на време: „да, ами да, имаш право, о, не! не! не си такава“. Ирис приемаше комплиментите, повтаряйки „много си мила, Жо“, истински балсам за душата на Жозефин. Бяха се одобрили.

Поговориха и за майка си, за трудния й живот, след като Марсел я беше напуснал, финансовите й затруднения.

— Знаеш ли — отбеляза Ирис с въздишка, — след като свикнеш с лукса, е много трудно да се откажеш. Ако сравним живота на майка с живота на милиони други хора, тя не е за съжаление, естествено, но на нейната възраст е трудно… — тя се усмихна съчувствено и продължи: — И аз едва не загубих мъжа си и зная какво изпитва тя…

Жозефин се вцепени, дъхът й секна. Почака Ирис да продължи, но тя направи пауза и попита:

— Можем да говорим за Филип, нали не изпитваш неудобство?

Жозефин смънка:

— О, не! Защо?

— Защото, ти няма да ми повярваш, но го ревнувах от теб! Да, да… По едно време си мислех, че е влюбен в теб. Виждаш ли до каква степен се затъпява от лекарства! Постоянно говореше за теб, нормално, след като те виждаше толкова често заради Зое и Александър, само че в главата ми беше пълна бъркотия и изживявах истинска драма… Глупаво, нали?

Жозефин почувства как ушите й почервеняват и кръвта й заблъска в слепоочията като парен чук. Главата й бучеше непоносимо, нещо отвътре удряше безмилостно. Долавяше по някоя дума от време на време. Напрягаше слух, мъчеше се да чува, изпружила врат, долепена до устните на Ирис, за да долавя думите, смисъла им.

— Луда бях! Луда за връзване! При последното му идване в Париж обаче… — тя направи кратка пауза, сякаш възнамеряваше да съобщи някаква важна новина.

Устните й се закръглиха лакомо, новината вероятно си заслужаваше, беше сочна. Премяташе я в уста, преди да я изрече.

— Идвал е в Париж? — безизразно попита Жозефин.

— Да, и се видяхме. Всичко беше както преди. Толкова съм щастлива, Жо, толкова съм щастлива! — запляска с ръце, поздравявайки се за огромната радост. Сниши глас суеверно: — Напредвам съвсем бавно, не искам да го насилвам, има толкова неща, за които трябва да моля за прошка, но си мисля, че сме на прав път. Това е преимуществото при двойките с дълъг съпружески стаж… Разбираме се с половин дума, прощаваме си с поглед, с прегръдка и всичко е казано, повече нищо не е нужно.

— Той добре ли е? — едва успя да попита Жозефин: „двойката с дълъг съпружески стаж“, „прегръдката“ я задушаваха, забити като железа в гърлото й.

— И да, и не, притеснявам се за него…

— Притесняваш се — прошепна Жозефин, — защо?

— Ще ти кажа, но да е издаваш на никого, обещаваш ли? — Ирис придоби вид на разтревожен съзаклятник. Взе си едно зелено фасулче, задъвка го замислено, събирайки мислите си, за да не изтърси някоя глупост. — Последния път, когато дойде в Париж и ние се… как да ти го кажа, ние се сдобрихме, ясно ти е за какво говоря… — тя се засмя неловко, леко се изчерви. — Зърнах петно на слабините му. От вътрешната страна на лявото бедро, съвсем горе…

Тя разтвори крака, посочвайки с пръст вътрешната страна на бедрото си. Жозефин впери поглед в пръста на сестра си, който показваше възвърналата се интимност между съпрузи, между любовници. Този пръст я призоваваше към ред, заявяваше й открито: ти си просто натрапница, какво си въобразяваш?

— Посъветвах го да отиде на дерматолог, настоях да го стори, но той не ме послуша. Заяви, че винаги го бил имал, че вече са го преглеждали и не било нищо притеснително…

Жозефин съвсем изключи, не чуваше нищо. С вътрешна битка успяваше да остане изправена, да запази мълчание, а й идеше да се гърчи и да вие от болка. Бяха спали заедно. Филип и Ирис прегърнати. Устните му върху нейните устни, устата в уста, телата им преплетени, смачканите чаршафи, думите, които двамата нашепват, замаяни от желание, гъстата черна коса, разпиляна на възглавницата, Ирис стене, Филип… Образите препускаха. Тя закри уста с ръка, за да затисне напиращото стенание.

— Какво има, Жо, да не ти е зле?

— Не. Просто защото ми говориш толкова…

— Толкова какво, Жо?

— Сякаш той наистина има…

— Съвсем не! Притеснявам се, нищо повече. Вероятно е прав, нищо му няма! Изобщо не трябваше да ти разказвам тези неща, бях забравила колко си чувствителна! Милинката ми…

Само остава да се разплаче, нервира се Ирис. Всичките ми усилия ще отидат на кино! Три пъти се обаждах, докато запазя маса на най-видното място, наложи се да моля, да настоявам, да правя цяло проучване, за да разбера, че Надя и Беранжер ще бъдат днес тук, точно зад онова зелено растение, наострили слух и сетива, за да не пропуснат нито дума от разговора и веднага да го разнесат, както с там-тами бият тревога племената в джунглата. Толкова дни, прекарани в прилежни приготовления, за да натъкмя всичко до най-малките подробности, и сега тя се кани да ми провали замисъла със сълзите си!

Тя намести стола по-близо до сестра си, прегърна я и леко я залюля.

— Стига де, спокойно… — пошушна. — Спокойно, Жо, спокойно. Сигурно се притеснявам за нищо…

Значи съм била права. Става нещо помежду им. Зараждащо се чувство, вълнение, привличане. Нищо плътско, иначе нямаше да се съгласи да дойде. Прекалено е честна, не знае да лъже, да мами. Нямаше да може да ме погледне в очите. Само че е влюбена, убедена съм. Получих доказателство. Но той? Дали я обича? Тя има чар, безспорно. И се е разхубавила. Научила се е да се облича, да си прави косата, да се гримира. Отслабнала е. Изглежда трогателно с нейния си леко старомоден вид. Не трябва да я изпускам от очи. Моята малка непохватна и задръстена сестричка! Малките сестрички не би трябвало да порастват.

Жозефин се посъвзе, освободи се от прегръдката на Ирис и се отдръпна:

— Съжалявам… Извинявай.

Не намираше думи. Извинявай, че се влюбих в мъжа ти. Извинявай, че го целунах. Извинявай, че продължавам да си мечтая подобно на малко момиче. Младото момиче в мен е като дълбоко вкоренен бурен.

— Да се извиняваш? Но за какво, скъпа?

— О, Ирис!… — взе да кърши ръце Жозефин. Щеше да й разкаже всичко. — Ирис — повтори тя, пое си дълбоко дъх… — Длъжна съм да ти кажа…

— Жозефин! Мислех, че вече обърнахме страницата.

— Да, но…

Двете сестри не се изпускаха от очи, едната готова да сподели тайната си, другата нежелаеща да я чуе, и двете напълно наясно с опасността, която се спотайва в думите. Една тежка врата щеше да хлопне. Блиндирана врата. И двете се надяваха да се появи някакъв сигнал, който да направи откровеността възможна или невъзможна, нужна или безполезна. Ако се разприказвам, помисли Жозефин, няма да я видя повече. Избрах него. Него, а той се е върнал при нея… Ако говоря, ще ги загубя и двамата. Ще загубя любов, приятел, ще загубя сестра си, семейството си, спомените, ще загубя детството си, дори целувката пред кухненската печка.

Ирис следеше колебанието в очите на Жозефин. Ако не сподели тайната си, ще трябва да надяна маска на обидена, да се отнасям с нея като с враг, да я държа настрана. Ще се получи разрив. Ще се разделим. Ще й освободя мястото. Тя като нищо ще се види с него отново. Не бива да се разприказва, дано не го стори!

И наруши внезапно мълчанието.

— Ще ти доверя нещо, Жо: толкова съм щастлива, че отново се върнах към живота, че нищо, чуваш ли, нищо не може да ми развали удоволствието. Затова да обърнем нова страница, но да го направим наистина…

Да, каза си Жозефин. Какво друго ни остава? Какво друго се е случило? Стиснати ръце, очи, които потъват в очите на другия, пресекващ глас, усмивка, която продължава усмивката на другия, бегла ласка на ръката, измъкната от ръкава на палтото. Жалки знаци на избледняла страст.

— А ти как си, продължаваш ли да работиш по твоята дисертация? Каква тема избра? Искам всичко да зная… Аз говоря, говоря, не спирам, а ти дума не обелваш! Нещата ще се променят, всичко ще се промени. Защото съм взела куп решения, знаеш ли, и едното от тях е да започна наистина да проявявам интерес към околните, да престана да си гледам пъпа… Кажи ми, остаряла ли съм?

Жозефин не чуваше нищо. Виждаше как любовта й отлита между гърдестите скулптури и перестите палмови клони. Тя се засмя невесело с усмивката на победена. Нямаше да проговори. Нямаше да се види отново с Филип.

Никога вече нямаше да вкуси целувката с дъх на арманяк.

Пък и не беше ли дала обет пред звездите?

Жозефин реши да повърви. Тръгна по улица „Сент Оноре“, въздъхна от щастие пред съвършената красота на площад „Вандом“, мина под аркадите на улица „Риволи“, повървя по кейовете на Сена, обърна гръб на крилатите коне, увенчали моста Александър III и пое към спирката „Трокадеро“ на метрото.

Имаше нужда да се окопити. Ирис я беше задушила с присъствието си. Все едно сестра й беше изсмукала целия въздух в ресторанта. Винаги когато застанеше очи в очи с Ирис, тя се задушаваше. „Стига, край!“ — укори се и тропна с крак по паважа. „Сравнявам се с нея и се смачквам. Навлизам в нейното поле, полето на красотата, на непринудеността, последната парижка клюка, елегантното манто, удължаването на косата, премахването на бръчките и се оказвам тотално неподготвена за битка. Ако обаче успея да я прикоткам на мой терен, ако й заприказвам за съкровеното, невидимото, за погледа към другия, за подарената любов, за преливащите емоции, за суетата на привидното, за силата, която е необходима, за да покажеш, за да откриеш кой си всъщност, може би тогава бих могла да се издигна малко, вместо да се спихвам като празна торба.“

Погледна към небето и забеляза очертало се в облака око. Стори й се, че открива прилика с погледа на Филип. „Много бързо ме забрави“, извика тя на облака, който се разнесе и преобрази, вече без око. „Любовта, малко мед, който събираме по бодилеста къпина“, пеят трубадурите в двора на Алиенор. Сега дъвча бодили. С пълна уста. Сама съм си виновна: прогоних го и той послушно се е върнал при Ирис. Много не се помайва. Гневът я заля. Подейства й стимулиращо: бунтува се!

Прекоси парка, инстинктивно сви глава в раменете. Не можеше да се освободи от преживяното. Бяха открили госпожа Бертие малко по-нататък…

Бутна входната врата на кооперацията и чу викове откъм стаичката на Ифижени.

— Направо е скандално! — крещеше мъжки глас. — Вие носите отговорност за това! Гнусотия! Длъжна сте да почиствате помещението ежедневно! Вътре има кутийки от бира, празни бутилки, хартиени кърпички по земята! Минаваме през боклуци!

Мъжът излезе с крясък от помещението. Беше синът на госпожа Пинарели. Ифижени стоеше пребледняла зад остъклената врата, закрита с перде. Табелката с работното й време се полюшваше на синджира. Той се обърна и се насочи към нея, вдигнал ръка да я удари. Тя завъртя ключа. Жозефин се спусна към него и го хвана за ръката. Мъжът я блъсна с неподозирана сила и тя падна на пода. Жестоко си удари главата в стената.

— Вие сте полудели! — извика тя смаяна.

— Забранявам ви да я защитавате! За това й се плаща! Тя е длъжна да чисти! Тъпанарка!

По разтрепераната му брадичка беше потекла слюнка, едри червени петна бяха избили на лицето му, адамовата му ябълка подскачаше като тапа.

Той се врътна и пое към апартамента си, вземайки по няколко стъпала наведнъж.

— Как сте, госпожо Кортес?

Жозефин се тресеше от глава до пети и си търкаше челото, за да намали болката. Ифижени я покани с жест да влезе при нея.

— Искате ли да пийнете нещо? Цялата треперите…

Поднесе й чаша кока-кола и я покани да седне.

— Какво направихте, та предизвикахте гнева му? — попита Жозефин, съвземайки се.

— Чистя помещението за кофите за боклук. Уверявам ви. Старая се. Но има и такива, дето постоянно хвърлят всякакви мръсотии, не смея да ви опиша какво намирам! Затова, ако прескоча ден-два, веднага се замърсява! Но кооперацията е голяма и не смогвам да съм навсякъде…

— Знаете ли кой ги върши тези неща?

— Не! Нощем спя. Уморявам се. Тази кооперация иска бачкане. А като ми свърши работният ден, трябва да се погрижа и за децата!

Жозефин обходи с поглед помещението. Маса, четири стола, овехтяло канапе, стар бюфет, телевизор, олющен кухненски ъгъл с гетинакс, протрит жълт линолеум и в дъното, преградена с виненочервена завеса, полутъмна стая.

— Стаята на децата ли е? — попита Жозефин.

— Да, аз спя на канапето. Все едно че спя във фоайето. Чувам вратата да се тряска по цяла нощ, когато хората се прибират късно. Подскачам в леглото…

— Няма да е зле да се мине една боя, да се поосвежи, да се сменят мебелите, действа потискащо…

— Затова си боядисвам косата във всякакви цветове! — отговори усмихната Ифижени. — Внасям малко слънце вкъщи…

— Знаете ли какво ще направим, Ифижени? Утре през почивката ви ще отидем до ИКЕА и ще купим всичко: легла за децата, маса, столове, завеса, шкафове, канапе, бюфет, постелки за пода, кухненски ъгъл, възглавнички… и после от „Брикорама“ ще изберем красиви цветове и ще боядисаме всичко! Няма да има нужда повече да си боядисвате косата.

— С какви пари, госпожо Кортес? Искате ли да видите фишовете за заплатата ми? Тъжна работа!

— Аз ще платя за всичко.

— Веднага ви отговарям, не!

— Аз пък ви казвам, да! Няма да си носим парите на оня свят. Аз имам всичко, което е нужно, вие нямате нищо. Парите са за това: да запълнят празнините.

— Не, няма да стане, госпожо Кортес!

— Не ме интересува, ще отида сама и ще ви доставят покупките пред вратата. Не ме познавате, ужасно съм твърдоглава.

Двете жени се спогледаха мълчаливо.

— Хубавото, ако дойдете с мен, е, че ще можете да си изберете, нали не е задължително двете да имаме еднакъв вкус.

Ифижени беше скръстила ръце на гърдите си и гледаше намръщена. Този ден косата й беше с мандаринен цвят, преливаща в жълто тук-там. На светлината на стария лампион кичурите искряха като пламъчета над главата й.

— Действително, по-добре ще е да боядисаме стените в красиви цветове, вместо да си боядисвате косата — заяви Жозефин поучително.

— Този път не ми се получи цветът… но не е много удобно, душът е в двора, в стаичката няма електричество и невинаги мога да изчакам колкото трябва, за да хване боята. Освен това през зимата действам набързо, защото иначе хремясвам!

— Душът е навън, на двора! — възкликна Жозефин.

— Ми да… До боклукчийското помещение…

— Не може да бъде!

— Може, госпожо Кортес, може…

— Добре — заяви решително Жозефин. — Утре отиваме!

— Не настоявайте, госпожо Кортес!

Жозефин забеляза малката Клара, която стоеше на вратата. Момиченцето имаше много сериозен вид, очите му гледаха тъжно и примирено. Брат му Лео беше застанал до Клара и щом Жозефин му се усмихнеше, той се криеше зад гърба на сестра си.

— Мисля си, че сте малко егоистка, Ифижени. Струва ми се, че на децата ще им хареса да живеят в пъстроцветна обстановка…

— Свикнали са и на тази.

— На мен ми се иска да боядисаме стаята в розово… и също искам ябълковозелена покривка на леглото — заяви Клара, дъвчейки кичур от косата си.

— А, не! Розовото е за момичетата — провикна се Лео. — Аз искам патешкожълто и червена покривка с вампири!

— Не са ли на училище? — попита Жозефин, която не желаеше да афишира радостта от извоюваната победа и искаше да остави малко време на Ифижени да се съгласи, без да губи достойнство.

— Днес сме сряда. Сряда не се учи! — отвърна Лео.

— Прав си, бях забравила!

— Нещо си се объркала…

— Така излиза, но сега при вас се чувствам много по-добре — заяви Жозефин, притегляйки го на коленете си.

— Мамо, може ли да си купим легла, дето са едно върху друго? — подхвана Клара. — Така ще мога да спя отгоре и ще си представям, че съм в рая… И бюро също, нали?

— Аз пък искам люлеещо се конче! Ти Дядо Коледа ли си? — обърна се Лео към Жозефин.

— Кой е глупчото! Нямам брада!

Той се изхили с чуруликащ птичи смях.

— Струва ми се, че изгубихте, Ифижени. Среща утре на обед. И гледайте да сте точна, защото ще имаме време само колкото да отидем и да се върнем…

Двете деца задърпаха майка си с развълнувани викове:

— Кажи „да“, мамо, кажи „да“…

Ифижени тупна с ръка по масата и поиска тишина:

— Добре, но тогава ще ви чистя. Два часа на ден. Само при това положение.

— Един час е достатъчен. Ние сме само двете с дъщеря ми. Няма да ви създадем много работа и ще ви плащам.

— Никакво плащане, иначе няма да ходя никъде!

На другия ден Жозефин чакаше във фоайето точно на обед. Двете се качиха в колата й. Ифижени сложи на коленете чантата си, беше си вързала на главата шал.

— Да не сте мюсюлманка, Ифижени?

— Не, обаче ушите ми измръзват и после се разболявам, възпаляват се, горят и отвътре, и отвън…

— Също като мен. От най-малкото вълнение ушите ми пламват…

Прекосиха Булонския лес и поеха към квартал Дефанс. Спряха пред ИКЕА. Въоръжени с ролетка, молив и бележник, се гмурнаха в лабиринтите на магазина. Жозефин отбелязваше, Ифижени протестираше. Жозефин пълнеше бележника с поръчки, Ифижени викаше, че било прахосничество.

— Госпожо Кортес, това е прекалено! Прекалено много!

— Не искате ли да ме наричате Жозефин, аз как ви наричам Ифижени!

— Не, за мен сте госпожа Кортес. Не бива да се бъркат нещата, всеки трябва да си знае мястото.

В „Брикорама“ избраха патешкожълто за детската стая, малиновочервено за дневната, яркосиньо за кухненската част. Жозефин забеляза с какво удоволствие Ифижени оглеждаше опаковките паркет. И поръча паркет. И душ, и плочки.

— Ама кой ще монтира всичко това?

— Ще намерим майстор за плочките и водопроводчик.

Жозефин даде адреса на портиерското жилище, за да доставят покупките. Върнаха си до колата, качиха се с уморени въздишки.

— Вие не сте наред, госпожо Кортес! Да знаете, така ще ви излъскам апартамента, че ще можете да ядете на пода!

Жозефин й се усмихна и умело завъртя волана с два пръста.

— Освен това карате страхотно!

— Благодаря ви, Ифижени. С вас се чувствам високо оценена. Би трябвало да се виждаме по-често!

— О, не, госпожо Кортес! Вие си имате други занимания… — тя отметна глава на облегалката и пошепна щастлива: — За пръв път някой да се отнася сърдечно към мен. Искам да кажа, сърдечно без задни мисли. Защото имаше разни сърдечни кандидати, но всеки искаше да ми свие по нещо… Докато вие…

Тя цъкна с език да изрази учудването си. Забрадката ограждаше младото й лице с невинно изражение на мадона, на която са достатъчни две минути, за да си направи тоалета в крайчеца на мивката. От нея лъхаше на обикновен сапун, с който се измиваш на бърза ръка и не се доизплакваш с ледената вода. Издължен прав нос, черни очи, матов тен, блестящи зъби, дълбока бръчка между веждите, доказателство за характер, което Жозефин вече беше проверила. Леко натежала фигура, бюст на италианска фатална жена и същевременно сериозен вид на човек, който се бори, за да свърже двата края, и по детски продължава да се учудва, че успява.

— Най-страшното беше с мъжа ми… Всъщност казвам „мъжа ми“, но така и не сме подписали официално. Той удряше всичко, което му се опъваше. Най-вече мен. Изби ми два зъба. Упорито се трудих, за да си направя нови. Той постоянно беше готов да избухне. Един ден претрепа полицай, който му поиска документите. Отнесе шест години строг режим. Бях бременна с Лео. Много бях доволна, че го тикнаха в затвора. Скоро ще излезе, няма да му хрумне да ме търси тук. Богаташките квартали го притесняват. Казва, че бъкали от ченгета…

— Децата не говорят ли за него, не им ли липсва таткото?

Тя отново цъкна с език, този път да изрази презрението си.

— Почти не го познават и толкова по-добре. Като ме питат къде е, какво работи, им казвам, че е изследовател, че пътува, че е на Северния полюс, на Южния полюс, из Андите, съчинявам пътешествия по места с орли, мечки, пингвини. В деня, когато ще го видят, ако този прокълнат ден наистина дойде, ще е най-добре да се появи с каска и с брада!

Беше заваляло и Жозефин включи чистачките, забърсваше запотеното стъкло с ръка.

— Госпожо Кортес, искам да ви благодаря. Благодаря ви истински. Страхотно съм развълнувана от това, което правите за мен. От дъното на душата си. — Тя прибра под кърпата кичур, който се беше изплъзнал навън. — Нали няма да издадете на хората от кооперацията, че вие сте накупили всичко това?

— Не, но така или иначе не сте длъжна да давате обяснения на когото и да било!

— На следващото събрание на съкооператорите може да съобщите на всеослушание, че съм спечелила на лотарията! Няма да се учудят, щото от лотарията трябва да печелят само бедняците, богаташите нямат право!

Те минаха покрай супермаркета, в който пазаруваше Жозефин, когато живееше в Курбвоа. Ифижени попита дали може да спрат. Трябвало да купи почистващ препарат тоалетно пате и метла. Наредиха се на касата с двете препълнени колички. Касиерката ги попита дали имат карта за редовни клиенти. Жозефин извади своята и се възползва, за да плати покупките на Ифижени, която страхотно се напуши:

— А, не! Стига вече, госпожо Кортес! Накрая ще вземем да се изпокараме!

— Така ще събера повече точки!

— Бас ловя, че никога не ползвате събраните точки!

— Никога — призна Жозефин.

— Следващия път ще дойда с вас и ще ги използвате! Ще направите малко икономии.

— Аха — дяволито отвърна Жозефин. — Значи ще има следващ път. Не сте чак толкова сърдита…

— Съм, обаче съм слабохарактерна!

Те се затичаха под поройния дъжд, но внимаваха да не съборят нещо от количките.

Жозефин остави Ифижени пред входа и на път за паркинга взе да се моли всичко да мине гладко, да не попадне на някой злонамерен тип. Откакто бе нападната, се страхуваше да остане сама на паркинга.

* * *

Жинет правеше сутрешното кафе, когато на вратата се почука. Тя спря за момент, поколеба се дали да прекъсне заниманието си, но реши, че кафето не може да чака, и остави загадъчния посетител пред вратата. Рьоне щеше да си развали настроението за целия ден, ако кафето не е хубаво. Той не отваряше уста, преди да е изпил две големи чаши и нагънал две филии от прясната франзела, която синът на хлебарката оставяше пред вратата им на път за училище. Жинет му даваше по някоя дребна монета.

„Спомняш ли си колко струваше франзелата, когато се нанесохме тука — негодуваше Рьоне. — Един франк. А днес евро и десет! Като прибавим бакшиша на хлапака, излиза, че ядем най-скъпия хляб на света!“

В дните, когато децата не ходеха на училище, тя си намяташе палтото върху нощницата и се нареждаше на опашка в хлебарницата. Рьоне беше нейният мъж. Мъжът от плът и кръв, когото и досега желаеше. Беше двайсетгодишна, когато го срещна. Тя бе една от беквокалистките на певицата Патрисия Карли, а той сценичен работник, назначен да сглобява и разглобява декорите. Широкоплещест и тънък в кръста, плешив като билярдна топка, не беше от приказливите, но очите му рецитираха и „Илиадата“, и „Одисеята“. Винаги готов да се развика, но и да се усмихне, той притежаваше непоклатимото спокойствие, присъщо на хората, които по рождение знаят какво искат и какво представляват. Една вечер я хвана през кръста и повече не я пусна. След трийсет години брак тя все още се разтреперваше всеки път, когато той я докоснеше. Само щастие й носеше нейният Рьоне! В хоризонтално положение наблягаше на насладата, във вертикално — на уважението. Нежен, внимателен, груб, все качества, които й допадаха. Минаха почти трийсет години, откакто живееха в малкото жилище над склада, което Марсел им беше предоставил безплатно в деня, в който беше наел Рьоне на работа като… „какъв, ще видим по-нататък“. То се видя: повече не отвориха дума за това, но Марсел редовно му вдигаше заплатата според отговорностите, с които го товареше, така както се вдигаше и цената на франзелата. Тук бяха израснали децата им: Джони, Еди, Силви. След като поотраснаха, Марсел взе и Жинет на работа в склада. Тя отговаряше за приемането и предаването на стоката. И без да ги брои, годините неусетно се изнизаха.

На вратата отново се почука.

— Един момент! — викна тя, без да изпуска от очи потрепващата повърхност на напитката.

— Спокойно, аз съм! — чу се глас зад вратата; беше Марсел.

Марсел? Какво прави тук в ранни зори?

— Проблем ли има? Да не си забравил ключовете от кабинета си?

— Имам да ти казвам нещо!

— Идвам — отвърна Жинет, — само минутка.

Тя наля от водата, премести чайника, взе кърпата и си избърса ръцете.

— Да те предупредя, още съм по пеньоар! — заяви тя, преди да отвори.

— Не ми дреме! Дори да си по прашки, няма да забележа!

Жинет отвори, Марсел влезе, подпрял Младши на корема си.

— Ехе, на това му се казва специален гост! Даже двама специални гости, двама Гробз, чакащи на изтривалката! — възкликна Жинет и покани с жест Марсел да заповяда.

— Ох, мила моя Жинет! — измърмори Марсел. — Случи ни се нещо ужасно… Сякаш ни цапнаха с мокър парцал! Изневиделица!

— Защо не започнеш отначало? Иначе нищо няма да разбера!

Марсел седна, извади Младши от кенгуруто, настани го на коленете си, взе залче хляб и го пъхна в устата му.

— Хайде, младежо, чеши си зъбите, докато говоря с Жинет…

— На колко стана този сладур?

— Скоро ще е на годинка!

— Виж ти, изглежда много по-голям! Какъв здравеняк! Ама защо го носиш в службата?

— Ох, не е за приказване! Хич не е за приказване!

Клатеше глава, съсипан. Небръснат, реверът на сакото му украсен с мазно петно.

— Напротив, искам да ми разкажеш.

Той започна унило, забил очи в пода:

— Спомняш ли си колко бях щастлив последния път, когато вечеряхме у вас с Жозиан?

— Беше преди Коледа. Направо ни разби от шеги. Заболяха ни стомасите от смях!

— Ликувах, щях да се пръсна от радост, бях се побъркал от щастие! Сутрин, идвайки на работа, карах Рьоне да ме ухапе по ухото, за да се убедя, че е истина.

— Искаше да сложиш бебешко столче в кабинета си, за да се учи хлапето на занаят!

— Хубаво време беше, бяхме щастливи. А сега…

— Сега ви забравихме очите. Превърнали сте се на призраци!

Той разпери безпомощно ръце. Затвори очи. Въздъхна. Бебето се люшна, той успя да го хване и с двете си силни ръце, осеяни с рижави косми започна да го мачка. Забиваше пръсти в закръгленото коремче на Младши, който безропотно се оставяше да го тормози, но по болезнената усмивка личеше, че не му е особено приятно.

— Престани, Марсел, това е детето ти, не е направено от пластилин!

Марсел леко намали натиска. Младши въздъхна с облекчение и протегна ръка към Жинет, за да й благодари за намесата.

— Видя ли? — провикна се Жинет смаяна.

— Зная, той е гений. Само дето скоро ще стане нещастно сираче.

— За Жозиан ли говориш? Да не е болна?

— Най-страшната болест, черна меланхолия. А срещу това, милинка, лек няма!

— Я се стегни! — скара му се Жинет. — Нормално е след раждането, ще се съвземе. Случва се на всички жени! Ще се оправи!

— По-лошо е! Много по-лошо! — наведе се към нея и пошушна: — Къде е Рьоне?

— Облича се. Защо?

— Защото ще ти доверя страшна тайна. И дума не може да става да я споделиш с него.

— Да скрия нещо от Рьоне? — възмути се Жинет. — Невъзможно! Пази си тайната, аз ще си пазя мъжа!

Марсел се вкисна. Притисна Младши към гърдите си и пак го замачка.

Жинет издърпа детето от ръцете му.

— Дай ми го, ще вземеш да го изкормиш!

Марсел подпря лакти на масата.

— Сили не ми останаха вече! Не издържам! Бяхме толкова щастливи! Толкова щастливи!

Той се въртеше, не можеше място да си намери, прокарваше ръка по главата си, хапеше юмрук. Столът жално скърцаше от тежестта му. Жинет сновеше напред-назад в кухнята, полюшваше Младши на рамо. Отдавна не беше гушкала бебе и много се развълнува. Нежността към Младши се пренесе върху Марсел, добряка Марсел, който си хапеше кокалчетата и се потеше обилно.

— Ама ти си болен, честна дума! — провикна се Жинет, защото беше станал червен като божур.

— Това е от притеснение, но Жозиан… Само да я видиш! Бяла като платно! Привидение! Най-накрая ще се възнесе на небето — той съвсем се срина и се разрида. — Не мога вече да издържам, скапах се тотално. Бродя из апартамента като стар елен с износени рога. Реве ми се, смазан съм, провиснал съм като прани гащи. Вече не зная какво подписвам, не си зная името, сън не ме лови, залък не хапвам, изцеден съм напълно. От мен се носи воня на нещастие. Защото нещастието нахлу в нашия дом! — той се подпря на лакти и нададе вой.

Рьоне влезе в кухнята и изруга.

— Майната му! Какво му става на този злочест мохикан? Вдига страхотна врява!

Жинет си каза, че е време да вземе положението в ръце. Настани Младши на канапето, огради го с възглавници, за да не падне, постави пред Марсел и Рьоне кафеника с ухаещо кафе, наряза филийки, намаза ги с масло, поднесе им захарницата.

— Първо ще закусите, после ще останем насаме с Марсел и той ще ми разкаже всичко…

— Не искаш ли да поговорим двамата? — попита недоверчиво Рьоне.

— Много е специално — обясни Марсел притеснен, — мога да го кажа само на жена ти.

— И на мен не ми се полага да разбера за какво става дума? — учуди се Рьоне. — Аз съм най-старият ти приятел, довереният ти човек, дясната ти ръка, лявата ти ръка, мозъкът ти в някои моменти!

Марсел увеси нос от неудобство.

— Това е нещо интимно — отговори той, човъркайки си ноктите.

Рьоне поглади брадичката си:

— Давай, разприказвай го, иначе ще се пръсне…

— Първо се наяж. После ще говорим…

Тримата закусиха. В мълчание. Рьоне си взе каскета и излезе.

— Ще се сърди ли?

— Обиди се, бъди сигурен. Но предпочетох да стане с негово позволение. Хич не ме бива по тайните работи… — тя погледна към Младши, заобиколен от възглавници, той не изпускаше нито дума от разговора. — Може би трябва да му намерим с какво да се занимава…

— Дай му нещо за четене. Обожава четенето.

— Ама тука нямаме бебешки книжки!

— Дай му каквото и да е! Той чете всичко. Дори телефонния указател…

Жинет донесе каталог и го връчи на Младши.

— Имам само Жълтите страници с реклами и адреси…

Марсел вдигна ръце, изчерпал всякакви аргументи. Младши грабна каталога, отвори го, тикна пръст на някаква страница и се зае да я олигави.

— Бе хлапето ти ми изглежда странно! Води ли го на доктор?

— Ако само това беше странното в живота ми, щях да съм най-щастливият човек…

— Започвай да разказваш и престани да ревеш, ще ти гъбясат очите!

Той подсмръкна и се изсекна в хартиената кърпичка, която му подаде Жинет. Погледна я уплашено и изтърси:

— Става дума за Душката. Урочасали са я.

— Магия? А, това са пълни измислици!

— Напротив, нали ти казвам: направили са й нещо с някакви игли.

— Горкият Марсел! Ти си изперкал!

— Слушай… В началото и аз като теб не исках да повярвам. Обаче с времето се уверих…

— В какво? Да не й пораснаха рога?

— Я стига глупости! Работата е по-тънко изпипана!

— Толкова изпипана, че не мога да повярвам.

— Изслушай ме най-после!

— Слушам те, давай!

— Няма желание за нищо, чувства се като изкормена, по цял ден е в леглото, престана да говори с малкия. Затова той расте с такава скорост… Иска да се измъкне от пелените и да й се притече на помощ.

— Всичките сте побъркани!

— Тя едва отваря уста, „да“, „не“ и толкова. Да не ти казвам какво ми струва, докато я накарам да стане, твърди, че в гърба й са забити ножове, че е като стогодишна, че скърца отвсякъде… И сме в това положение от три месеца насам!

— Наистина не мога да я позная, като ми разказваш, звучи странно за нея…

— Накрая се принудих да доведа госпожа Сюзан, нали знаеш, нашата…

— Същата, която ти наричаш лечителка на душите, а аз чакръкчийка?

— Да. Тя е категорична: милата ми Душка е урочасана… Искат да я убият бавно, да чезне и да вехне, докато умре. Оттогава тя се опитва да я спаси, но всеки път, щом се пооправи, изкара два дни, хапне, възвърне си усмивката, сложи глава на рамото ми, не смея да дишам… защото хоп, пак изпада в предишното състояние. Казва, че чувствала как я изключват. Сякаш я издърпват от живота. Госпожа Сюзан се видя в чудо. Казва, че магията е много силна, че ще е нужно дълго време, докато я развали. А докато чакаме, чезнем и си отиваме. Малката, която се грижеше за бебето, има задача да не се отделя на крачка от моята Душка. Страхувам се да не извърши някоя глупост. Аз пък поех грижите за Младши…

— И двамата сте претоварени, това е всичко. А и на тези години човек не трябва да прави деца!

Марсел така я погледна, сякаш тя лишаваше живота му от смисъл. Сините му очи станаха съвсем прозрачни.

— Не може да ми говориш такива неща, Жинет! Ужасно ме разочароваш.

— Извинявай. Имаш право. И двамата сте непоклатими като дъбове. Два дъба, но малко поизперкали!

Тя застана до Марсел, сложи ръка на биволския му врат и леко го погали. Той подпря глава на сключените си ръце и изстена:

— Помагай, Жинет, помагай… Вече не зная какво да сторя.

Тя продължи да масажира врата, раменете му. Започна тихо да му говори колко е силен, какъв страхотен търговец е, колко е упорит и хитър, напомни му за промишлената империя, която беше създал съвсем сам, осланяйки се единствено на инстинкта си. Нарочно избираше силни думи, за да го ободри и да му въздейства.

— С кого друг си говорил за това?

Той я изгледа объркано.

— С кого да съм говорил? Ще ме помислят за луд!

— Сто на сто.

— Реагирах също като теб, когато госпожа Сюзан ми разказа. Пратих я да пасе. После обаче се поинтересувах за това-онова. Проведох истинско разследване. Тези неща наистина съществуват, Жинет. Не говорим за тях, защото се нервираме, но те съществуват.

— Там, където са ритуалите на вуду, в Хаити, в Уагадугу!

— Не. Има ги навсякъде. Правиш магия на някого, проклинаш го и все едно жертвата е парализирана, овързана в нещастие. Заплетена в паяжина. Не може да шавне, нищо не може да направи, защото мигновено отключва злата прокоба. Оня ден Душката искаше да изведе малкия в парка и знаеш ли какво се случи? Не само си изкълчи глезена, ами й откраднаха чантата! Взе да ми изглади една риза и дъската изгоря, преди два дни с такси тръгна на фризьор и някаква кола се натресла в него на първото кръстовище…

— Ама кой може да й желае злото толкова силно, та чак да иска да я унищожи, да унищожи и двамата?

— Представа нямам. Както нямах представа, че съществуват подобни работи. Тъй че… — той вдигна ръка и тежко я отпусна.

— Така… Да си бил напоследък по-несговорчив в сделките от обичайното?

Марсел поклати глава.

— Не повече от обичайното. Никога не правя мръсотии, много добре знаеш.

— Да си се сдърпал с някого?

— Не. По-скоро съм доста по-приветлив. Толкова съм щастлив, искам всички покрай мен да са щастливи. Моите работници са най-добре платени, премиите ще трогнат и най-неотстъпчивия синдикалист, стриктно разпределям печалбите и както си забелязала, оборудвах детска градина за децата на служителите, направих специално място в двора за петанк в обедната почивка… Остава само барче и плаж, за да заприлича предприятието ми на „Клуб Медитеране“! Не е ли вярно!

Жинет седна до него и се замисли.

— Затова ли престана да идва да ни вижда — рече тя.

— Как да ти го обясни? А и се срамува. Обиколихме всички специалисти, направиха й тонове скенери, рентгенови снимки, изследвания. Не откриха нищо. Нищичко!

На канапето Младши си вадеше очите от зор да разчете справочника. Жинет го наблюдава дълго време. Ама е странно дете малкият. На тази възраст бебетата си играят с ръчичките, с пръстите на крачетата, с плюшени животни, не четат каталози!

Той вдигна поглед и се вторачи в нея. Имаше сините очи на баща си.

— Ма-ра-бу! — изпелтечи той, целият в слюнки. — Ма-ра-бу.

— Какво казва? — попита Жинет.

Марсел се надигна слисан. Младши повтори. Гласните му струни щяха да се скъсат, от напрежение шията му беше почервеняла. Между очите му пламтеше триъгълник от синкавовиолетови вени. Влагаше цялата си бебешка енергия да ги накара да се вслушат в него.

— Марабу — преведе Марсел.

— И аз така го разбрах! Ама как…

— Провери. Сигурно е попаднал на някаква обява за тези африкански магьосници, шарлатани!

„Боже мой! — си каза наум Жинет. — И аз ще взема да се побъркам!“

Милен беше отвратена: плочките в банята падаха, а дръжката на вратата остана в ръката й. „Каква кочина! — възкликна тя. — Едва от девет месеца живея в този апартамент и започна да се разпада!“ Да не говорим за полицата над леглото, която падна отгоре й, за бушоните, които гърмяха с жестоки фойерверки нощно време, както и за хладилника, който не работеше нормално и от него лъхаше зной.

Доведеше ли някой майстор, още щом той си тръгнеше, поправеното отново се разваляше. Повече нямам сили да живея на това място. Писна ми да жестикулирам и да дрънкам на лош английски, да прекарвам вечерите пред телевизора, слушайки вряскащи караокета, да гледам как плюят на улицата, да слушам как се оригват, пърдят, да виждам как тъпчат хвърлена на земята храна. През цялото време се смеят и преливат от енергия; да, лесно се печели, това е вярно, но започнах да се уморявам. Искам да съм на брега Лоара, да имам мъж, деца, да им помагам да си пишат домашните и да гледам по телевизията физиономията на Патрик Поавр д’Арвор. А това го няма тук! Доколкото ми е известно, Лоара не минава през Шанхай! Скромна къщичка в Блоа[20] и съпруг, който работи в „Газ дьо Франс“, разходки с децата в градините на Епископията, ще им пека сладкиши и ще им разказвам за династията на Плантагенетите. Беше закачила карта на града на стената в кухнята и си мърмореше, изправена пред нея. Тъгуваше ужасно и все по-често по Блоа. Сънуваше покриви с шистови плочи, пясъчни брегове, стари каменни мостове, формуляри за общественото осигуряване и красиви франзели, не много препечени, току-що извадени от фурната. Но най-много искаше да има деца. Дълго време беше пренебрегвала майчинския инстинкт, отлагаше тази задача, която щеше да сложи финалната точка на кариерата й, но повече не беше в състояние да го крие от себе си, утробата й очакваше да бъде оплодена.

И сякаш нарочно Шанхай беше пълен с деца. Подскачаха, играеха, танцуваха вечерно време из целия град. Когато вървеше по малките централни улички, почти можеше да докосне кръглите главички на прекрасни бебета, които й се усмихваха, напомняйки й, че биологичният часовник цъка неумолимо. Скоро ще чукнеш трийсет и пет, драга! Ако не искаш да родиш някое увредено недоносче, започвай да си търсиш осеменител. Не искаше гадже с дръпнати очи. Китайците като начин на употреба й бяха чужди и непознати. Не й беше ясно защо се смеят или мълчат, защо изглеждат ядосани и се цупят. Пълна загадка. Онзи ден беше казала на Елвис, секретаря на господин Уей, когото наричаха така заради бакенбардите, че има уморен вид, да не би да не се е наспал или да е болен от грип? Той се разсмя като побъркан, не можеше да спре. Очите му съвсем потънаха в цепките, той се разхълца, ревна, чак се затърчи. Стори й се, че е обречена на окончателна и трагична самота.

Носталгията по родния край и живота на домакиня я обзе веднага след празниците. Виновна за обърканите й хормони вероятно беше пластмасовата елха, която поръча по интернет. Допреди Коледа подтичваше с леко сърце, пресмяташе печалбите, разнообразяваше асортимента с нови продукти, нови играчки. Пуснаха на пазара мобилния телефон с кутийка за гримове, оказа се истински триумф! Парите трупаха лихви в банката, Уей приемаше всяка нова идея, договорите се подписваха, поточните линии се задействаха и изплюваха нов продукт, който наводняваше селските райони и превръщаше всяка китайка в очарователна Барби с дръпнати очи. Всичко вървеше с висока скорост.

Прекалено висока… Едва-що си пое дъх — и продуктът беше опакован, готов за разпространение, очакваните печалби калкулирани. Непрекъснато трябваше да измисля по нещо. Да накара калкулаторите да загряват. Искаше да забави ритъма, да си почине, да изчака, да почувства мекотата на родния анжуйски край, да наблюдава бавно надигащото се във фурната суфле.

Опитваше се да обясни настроенията си на търговската директорка на Уей, а високата жена с матов тен, тънка като лиана, я гледаше с интерес, примесен с безпокойство. „Защо си мислиш за тези неща? — я попита тя. — Аз никога не се замислям, не чета вестници и когато се събираме с приятели, не говорим за политика. Струва ми се, че никога не сме произнасяли името на Ху Дзинтао, когато сме заедно!“ Ставаше дума за президента на републиката. Милен я зяпаше ококорена. „Ние във Франция само това правим: говорим си за политика!“ Длъгнестата кестенява лиана сви рамене: „По време на събитията на площад Тянанмън през 1989-а и аз излязох на улицата, бях завладяна от събитията, но после се случи трагедията, имаше репресии… Днес си казвам, че в Китай всичко става прекалено бързо. Вълнувам се, но в същото време се страхувам: ако страната роди чудовище? Дали нашите деца ще станат такива чудовища?“. Тя се замисли, после отново потъна в папките.

Милен потрепери. Ами тя не беше ли на път да се превърне в подобно чудовище? Вече дори не й оставаше време да си харчи парите. Качена на високите си токчета, наперена в костюма си на делова жена, тя работеше от сутрин до вечер. За какво й бяха всичките тези пари? С кого да ги харчи? С отражението си в огледалото? Беше заситена, преситена и с безпокойство очакваше момента на отвращението.

Не беше свикнала на охолство. От детските си години в Лон льо Соние пазеше спомена за бавната смяна на сезоните, за снега, който се топи и капка по капка се стича през улука, за удивеното птиче, което чурулика първата си пролетна песен, за цветето, което се разпуква, прасето, което грухти в кочината, още лепкавата пеперуда, измъкнала се от какавидата, кестена, който танцува и се пука на огъня. Упорит глас повтаряше в главата й: прекалено бързо, прекалено бързо, прекалено глупаво. А и наистина самотата й тежеше.

Беше прекалено възрастна, за да я харесат младите китайски милиардери, а чужденците, с които се срещаше, до един бяха женени. Беше повярвала в Луи Монбазие, производител на малки електрически уреди. Беше излизала с него три вечери поред, три вечери, в които се държаха за ръцете, смяха се, тя вече си представяше как урежда преместването си в Блоа, как си поделят таксата за телевизията, но на четвъртата вечер той тикна под носа й албумче със снимки на жена си и синовете. Ясно, си беше помислила тя и отказа да го целуне, когато я изпрати до къщи.

Тревогата се задейства истински в деня, в който господин Уей й отказа командировка до Килифи. Тя искаше да повърви по стъпките на младата Милен, която се беше измъкнала от Курбвоа, да подиша изпълнения с леност въздух на Африка, да се разходи по плажа с белия пясък, да зърне отново жълтите очи на крокодилите.

— Изключено — изписка той. — Ще останете тук и ще работите.

— Но само за малко, да се проветря…

— Не е хубаво — прекъсна я той. — Никак не е хубаво. Вие не мърда. Вие нестабилна. Вие опасна за вас. Аз следя вас за ваше добре. Аз държи ваш паспорт в сейф.

След което се беше изкашлял гръмко, за да й покаже, че разговорът е приключил. Това беше неговият начин да тряска вратата под носа на някого. Тя се оказа пленница на алчния стар китаец, който пресмяташе парите си, тракайки с топчетата на сметалото, и разпищолен се чешеше по ташаците.

— What a pity[21] — беше казала тя на лошия си английски.

„Уапити, уапити!“ — се бяха развикали двете очарователни момиченца, размахали тенджерата с изгорялото лосово месо. Ортанс и Зое бяха изскочили като дяволчета от кутия. Колко ми липсват! Понякога им говореше преди заспиване. Играеше си на майка. Зашиваше разпран подгъв, гладеше панталон, наместваше немирни къдрици на челото. Сигурно са се променили. Няма да ги позная. Ще ме гледат студено, както гледат високомерно всички чужденци. Вече съм емигрантка, човек без корени…

В един френски вестник отпреди няколко седмици беше прочела репортаж за бунтовете в китайските селски райони. Селяни, които се съпротивляват срещу заграбването на земята им, за да построят на нея заводи. Армията укротила непокорните, но за кратко. Красивите афиши с лотоси, които били залепили по стените на кирпичените къщички, скоро щели да бъдат накъсани. Идваше началото накрая.

На следващата сутрин Милен Корбие реши да се ориентира към следващия период в живота си — завръщане във Франция.

За целта щеше да има нужда от Марсел Гробз.

Анриет ликуваше: току-що се беше разминала с младата прислужница и Жозиан в парка Монсо. Ама в какво състояние беше тая Жозиан! Призрак. Липсваха само паяжините по костите. Вървеше приведена, обувките й бяха с дебели губени подметки. Накланяше се наляво, после надясно, плуваше в морскосиньото габардинено манто, правата й изтъняла коса хвърчеше във всички посоки. Прислужницата я водеше и не я изпускаше от поглед. Не подминаха нито една пейка, без да поседнат.

Работата напредваше! Магиите на Шерюбин бяха направили чудеса. Като си помисля само що време отиде, докато се убедя в силата на магията! Колко много хитри заговори щях да скроя! От колко врагове щях да се освободя! Какво състояние можех да натрупам! При тези мисли й се завиваше свят. Да бях знаела, ох, да бях знаела… — си повтаряше тя, сваляйки голямата си шапка. Тя пооправи косата си да бухне малко, защото тежката грозна мекица я беше смачкала, и се усмихна лъчезарно в огледалото. Беше открила ново измерение: всемогъществото. Отсега нататък законите, на които се подчиняваха простосмъртните, не важаха за нея. Тя се беше устремила право към целта с тайното оръжие Шерюбин за неприятните дела и щеше да разцъфти с предишния си блясък. Пак ще имам бележници с кожена подвързия от „Ермес“, сапуни „Герлен“, фино тъкани кашмирени шалове, лавандулов ароматизатор за бельото, визитки „Касгрен“, процедури по таласотерапия в хотел „Роял“, а банковата ми сметка ще набъбва ден след ден. Още малко и щеше да затанцува из луксозния си хол с дървени ламперии. След моментно колебание прищипна с два пръста полата си, запретна я леко и започна да се върти, да се върти, обзета от неистова радост. Светът й принадлежеше. Щеше да бъде безмилостна владетелка. А когато стана милионерка, ще си купя приятели. Винаги ще бъдат съгласни с мен, ще ме водят на кино, ще ми плащат билета, ще ми плащат такситата, ще ме канят на ресторант. Ще ми е достатъчно само да размахам пред очите им някоя и друга облага, да им подшушна, че ще ги спомена в завещанието си, че ще им уредя жилищен заем, и антрето ще е пълно с чакащи приятели. Валсове на Щраус зазвучаха в главата й, тя си затананика. Дрезгавият й глас разпръсна мечтата. Тя се закова на място и се укори: не бива да си позволявам да лелея празни мечти, трябва да се стегна, да продължа битката, следвайки начертания план. Все още не беше потърсила дядо Гробз, но скоро щеше да набере номера и да прошепне: „Ало, Марсел, обажда се Анриет, не е ли време да си поговорим двамата без адвокати и посредници, какво ще кажеш?“. Той нямаше да е в състояние да се съпротивлява и тя щеше да получи каквото поиска. Няма да й се налага повече да ограбва парите на слепеца пред кооперацията.

Въпреки че…

Не беше съвсем сигурна.

Да краде ежедневно и безнаказано от онзи бедняк долу, да си присвоява няколко монетки, запазили топлината на шепата, която ги е пуснала в паничката, внасяше тръпка в живота й. Оказа се неподозирано до този момент удоволствие. Защото истината е, че с възрастта удоволствията стават по-малко. Кои дребни наслади остават? Сладките неща, клюките и телевизията. Тя не обичаше нито сладките, нито телевизията. Виж, клюките бяха друго нещо, обаче подобно развлечение изискваше партньори, я тя нямаше приятелки. Докато алчността е самотна. Тя дори изисква да си сам, съсредоточен, пристрастен, непреклонен. Нали днес сутринта се събуди, пошепна: „По-малко от десет евро!“, и подскочи в леглото. Не само се налагаше да изкара деня без никакъв харч, но трябваше да набави оттук-оттам малко пари, за да спази уговорката. Как да постъпи? Нямаше никаква представа. Находчивостта щеше да се прояви в процеса на работата. Започваше да придобива ловкост. Онзи ден например заяви пред себе си в ранни зори — момента, в който си поставяше предизвикателствата — „Днес бутилка шампанско гратис!“ Тялото й се стегна, пронизано от сладка болка. Размисли обстойно и си съчини хитър план.

Скромно облечена, гологлава, без никакъв видим признак за охолство, със смирено изражение, обула чифт стари еспадрили, беше влязла в един от фирмените магазини за шампанско „Никола Фьойат“ и сплела пръсти, със сълзи на очи беше попитала: „Да имате някоя малка бутилка от най-евтиното шампанско за двама бедни старци, които отбелязват петдесетгодишнина от сватбата си? С пенсиите едва караме, нали знаете как е…“ Стоеше изправена с достойнство с вид на хлапачка, хваната да проси. Продавачът поклати глава сконфузен. „Нямаме мостри, госпожо… Имаме четвъртинки по пет евро, но ги продаваме…“

Тя сведе очи към върховете на еспадрилите си, долепила тяло до дървения тезгях, и зачака той да се предаде. Той не се предаваше. Беше се обърнал към клиент, който поръча цяла каса от прочути реколти. Тогава Анриет си придаде нейния „вид“, унил и болезнен. Изпитваше неимоверна наслада да се вживява в тази роля. Обогатяваше я с нови въздишки, нови изражения. Навела глава, отпуснала рамене, леко проплакваше. Онзи ден в „Никола Фьойат“ продавачът не отстъпи, затова се канеше да се оттегли, когато добре облечена пълна дама се доближи до нея. „Извинете ме, госпожо, без да искам, чух разговора ви с продавача. За мен ще е чест и удоволствие да ви предложа бутилка от това прекрасно шампанско… което да изпиете двамата със съпруга си.“

Анриет се разтопи от благодарности, подготви сълзите на признателност, които аха да закапят от очите й. Беше се научила да плаче, без да си разваля грима. Тръгна си, стиснала здраво бутилката под мишница. Онези, които харчеха, без да си правят сметката, не знаеха какво губят. Животът се оказа изпълнен с вълнуващи и трепетни мигове. Всеки ден носеше най-различни случки, приключения, приятни страхове. Всеки ден тя беше победителка. Започна да се съмнява дали си заслужаваше да си върне Марсел. Парите му — да, но след като се окажеше разорен и самотен, щеше да го настани в старчески дом. Не го искаше вкъщи.

Дъщерите не й липсваха. Внуците също. Ортанс беше единствената, за която може би щеше да й е мъчно. Тя виждаше себе си в тази девойка, която си проправяше път, без да страда от угризения. Така е, само за нея щеше да си спомня.

Умираше от желание да се обади на Шерюбин. Не за да я поздрави, нито да й благодари, защото мошеничката можеше да се почувства поласкана, да започне да се надува и важничи, а просто така, за да се увери в предаността й. Набра номера и чу познатия бавен и провлачен глас.

— Шерюбин, обажда се госпожа Гробз, Анриет Гробз. Как сте, скъпа Шерюбин? — и без да дочака отговора й, Анриет продължи: — Не можете да си представите колко съм удовлетворена. Току-що се разминах с моята съперница на улицата, нали се сещате, онази гадина, която ми отне съпруга, и…

— Госпожа Гробз?

Учудена, че не бе разпозната на мига, Анриет отново се представи и продължи:

— Тя е в плачевно състояние! Плачевно! За малко да я подмина, едва я познах. Според вас какъв ще е следващият етап в състоянието й на отпадналост? Дали ще сложи край…

— Мисля, че тя ми дължи пари…

— Шерюбин, нали си покрих дълга! — протестира Анриет.

Беше занесла лично исканата сума. В дребни банкноти. Беше се измъчила ужасно в метрото, докосвана и подпирана от потни и безформени тела, стиснала под мишница шапката и чантата си.

— Тя ми дължи пари… Ако желае да продължа, трябва да ми плати. Доволна е от услугите ми, както изглежда…

— Но аз мислех, че сме… че ние се… че ви…

— Шестстотин евро… До събота.

В ухото на Анриет отекна щракване.

Шерюбин беше затворила.

Сутрин, след като Зое тръгнеше за училище, Жозефин проникваше в леговището на дъщеря си и сядаше на леглото й. На ръба и без да се отпуска, за да не се забележи. Не й харесваше да се промъква в стаята на Зое като натрапница. За нищо на света не би разгънала писмо, не би прочела бележка в тетрадките й, защото за нея беше равносилно на кражба с взлом. Тя просто имаше желание да види нещата отвътре.

Оглеждаше безпорядъка, натъкваше се на смачкана тениска, лекьосана пола, единични сиротни къси чорапи, но не докосваше нищо. Забранено й беше да подрежда. Единствено Ифижени имаше достъп до стаята на Зое.

Тя подуши мириса на крема й „Нивеа“, остатъчното ухание на горски растения от тоалетната й вода, лъхащите на топло и на изпотено чаршафи и завивки. Четеше по стените страниците от списанията, които Зое изрязваше и лепеше. Едри заглавия за всякакви произшествия: „Убиец на родителите си е наследник на жертвите“, „Преподавател се наръга с нож пред очите на своите ученици“, ксерокопирани писма на читатели, подчертани с флумастер: „Безпокоя се за бъдещето на света…“, „Повтарям осми клас“, „Много малка, за да се целува“.

И заел тържествена поза в ъгъла на стаята, изпънат в бежовите си къси панталони, стъпил гордо с единия крак върху застреляния хищник, Плосък татко стоеше усмихнат. На Жозефин й идваше да го събори. Тя го предизвика: покажи малко смелост! Излез от мрака и застани пред мен очи в очи, вместо да ми тровиш живота отдалече! Лесно е да плениш въображението на пубертетче, като му изпращаш загадъчни послания. Но веднага се засрамваше, представяйки си разкъсан труп.

Нямаше никакви новини от него.

От утре настъпваше пролетта. Утре щеше да е първият пролетен ден. Той сигурно си е намерил жилище… Заел се е да го обзавежда.

Тя разсъждаваше, седнала на леглото. Беше тъжна, празна, както всеки път, когато се чувстваше безсилна. Безсилна да събори преградата, издигната от Зое, която не й беше оставила никаква пролука, за да се промъкне. Зое се прибираше от училище и се затваряше в стаята си. Зое ставаше от масата и изчезваше в мазето да слуша Пол Мерсон да удря по барабаните. Зое се провикваше „лека нощ, мамо“ и се връщаше в стаята си. Беше пораснала изведнъж, малките й гърди напираха под пуловера, извивката на ханша се оформяше. Слагаше си блясък на устните, черно на миглите. Скоро щеше да стане на четиринайсет, скоро щеше да стане също такава красавица като Ортанс.

Жозефин си наложи да запази надежда. Човек може да изгуби всичко, да остане без ръце, без крака, без очи, но ако запази капка надежда, е спасен. Още едва отворила очи сутрин, си мислеше: днес вече ще ми проговори. Надеждата е най-силна от всичко. Тя не позволява на хората да се убият, след като разберат, че им е отредено да живеят в някой бидонвил или в пустиня. Тя им дава силата да си кажат: ще падне дъжд, ще поникне бананово дърво, ще спечеля от лотарията, някой прекрасен мъж ще ми каже, че е лудо влюбен в мен. Тя не е нещо скъпоструващо, а е в състояние да промени живота. Човек се надява до края. Някои хора десет минути преди да си отидат, продължават да чертаят планове.

Когато надеждата й се изплъзваше, когато беше работила до изнемога и буквите се мержелееха пред очите й, изключваше компютъра и намираше убежище при Ифижени, където се трудеше господин Сандоз. Мебелите от ИКЕА скоро щяха да пристигнат, а дотогава боята трябваше да е изсъхнала, а паркетът нареден. Господин Сандоз беше художник, беше го изпратило бюрото по труда от Нантер. Жозефин му разясни задачите за обекта и той отговори: „Няма проблем, умея всичко, бояджия, жичкаджия, ВиК, дърводелец!“.

Случваше се да му помогне да свърши нещо. Клара и Лео се присъединяваха към тях след училище. Господин Сандоз им пъхаше в ръчичките по една четка и ги наблюдаваше с тъжна усмивка, повтаряше: „Минало, сегашно, бъдеще, сегашно и минало, бъдеще и сегашно, бъдеще и минало“. Той клатеше глава, сякаш думите го запращаха на дъното на блатото. Всяка сутрин се появяваше в костюм, риза и връзка, обличаше работния си гащеризон и по обяд си слагаше костюма с ризата и връзката, почистваше си ръцете и отиваше в някое кафене. Много държеше на достойнството си. За малко да го загуби преди няколко години, беше успял да го задържи в последния момент и оттогава полагаше грижи да го опази. Не обясняваше как за малко не го загубил. Жозефин не го разпитваше. Долавяше болката, нещастието, които напираха да избухнат. Не изпитваше желание да рови в тинята, за да задоволи любопитството си.

Имаше много красиви сини очи, тъжни, но много красиви. Беше точен, работлив, от време на време изпадаше в пристъпи на меланхолия. Оставяше четката и чакаше безмълвно меланхолията да отшуми. В такива моменти напомняше на Бъстър Кийтън. Двамата водеха дълги разговори, които често тръгваха от някаква подробност.

— На колко години сте, господин Сандоз?

— На толкова, че никой да не ме иска.

— И по-точно?

— Петдесет и девет и половина… Тъкмо за боклука!

— Защо говорите така?

— Защото досега не бях осъзнал, че може да си стар и на двайсет години.

— Това е чудесно!

— Не, никак не е чудесно! Когато срещна приятна жена, съм на двайсет, свирукам си, напръсквам се с тоалетна вода, връзвам си фишу и щом поискам да я целуна и тя ми откаже, ставам на шейсет! Гледам се в огледалото, виждам бръчките, косъмчетата в ноздрите, белите коси, пожълтелите зъби, изплезвам език, целия побелял, мириша лошо… двайсет години и шейсет години не се погаждат.

— И се чувствате като старец…

— Чувствам се като объркана душа. Имам двайсет и пет годишен син и ми се иска и аз да съм на двайсет и пет. Влюбвам се в приятелките му, тичам по шорти, тъпча се с витамини, вдигам гири. Направо съм жалък. Обаче не виждам друго решение, защото в наши дни младостта не е само момент от живота, тя е условие за оцеляване. А преди не беше така!

— Не сте прав. През дванайсети век са изхвърляли старците на улицата.

Той спря да боядисва, очаквайки обяснението. Жозефин се впусна в подробности:

— Зная едно фаблио, тоест народно умотворение, което разказва историята на син, който се оженил, искал да живее сам с младата си булка и изгонил баща си. Заглавието е „Споделената постеля“. Синът говори на стария си баща, който го умолява да не го гони от дома:

Ще ходите и вие по просия,

безброй са людете със тази орисия,

които поминуват както могат,

защото би било наистина несрета

да не намирате и вие ястиета

там, дето всеки дебне си късмета!

Както виждате, ония времена не са били рай за старите хора! Отхвърлени от всички, те се събирали в банди, били принудени да просят и да крадат.

— Откъде знаете тези неща?

— Изследвам средните векове. Забавлявам се да правя паралели между тези времена и нашата съвременност. А те са много повече, отколкото си представяме! Насилието, упражнявано от младите, отчаянието им от липсата на бъдеще, гуляите по цели нощи, груповото изнасилване на девойки, пиърсинга, татуировките, всичко това е било тема на тези кратки поетични разказчета.

— Тогава нищо не се е променило, нещастието си е все нещастие…

— … и страхът си е все същият… Страхът от променящия се свят, в който оставаш без опорни точки, дезориентиран. Светът е претърпял най-много промени през средновековието. Отначало хаос, после възраждане. Неизбежен период, който не можем да прескочим…

Той извади цигара, запали я и мацна върха на носа си с розова боя. Усмихна се смутено.

— А откъде знаете, че са се страхували?

— От писаните текстове и от археологията, от предметите, които откриват при разкопките. Били са вманиачени на тема сигурност. Издигали са стени, за да се предпазят от съседите, замъци и кули, за да откажат евентуалните нападатели. Търсели са всякакви начини да насаждат страх. Многобройни ровове, крепостни стени, бойници, символични защитници, които бездруго не са били от полза. Ключалки и ключове са най-често срещаните предмети при разкопките. Всичко е било снабдено с ключалки: раклите, вратите, прозорците и градинските порти. Жената била пазителка на ключовете. Тя била господарят на дома.

— Властта още тогава е била в ръцете на жените!

— Изпитвали са страх от промените в климата, наводненията, глобалното затопляне. Само дето не са използвали тези думи…

— Казвали: селото в долината на Юбе или на Дюранс в южна Франция…

— Точно така. През хилядната година е имало значителни температурни отклонения и в резултат на затоплянето нивото на водите на алпийските езера се покачило до два метра! Голям брой села се оказали под водата. Жителите им ги напускали; хронистът Раул Глабер, монах от абатството в Клюни, пише, че в продължение на три години се излели такива дъждове, че станало „невъзможно да се тегли бразда, за да се засее. Настъпил глад; стигнало се дотам побъркани хора да ядат човешко месо“.

Тя говореше ли, говореше. Странно, докато беседвам с него, си пиша дисертацията, излагам аргументите, подлагам ги на проверка, развивам ги.

Създаде си навик да слиза в жилището на портиерката с бележник, в който набелязваше хода на мислите си. Докато движеше четката или мечето, докато рендосваше, дялаше или си съдираше кожата на пръстите, борейки се със залепнало парче от паркета, й хрумваха разни мисли. Много повече, отколкото пред компютъра. Когато прекарваш дълго време в мислене седнал, започваш да се скапваш. Мозъкът е част от тялото, а то дава енергия на мозъка чрез движение. Също както когато тичаше сутрин. Може би това беше причината, поради която непознатият обикаляше езерото.

Може би е тръгнал на лов за думи за роман, за песен, за съвременна трагедия?

Накрая господин Сандоз неизменно заявяваше:

— Интересна жена сте вие. Чудя се какво си мислят мъжете, като се запознават с вас…

На езика й беше да го попита: „А вие? Какво мислите?“, но не се осмели. Можеше да реши, че очаква да й направи комплимент. Или че очаква да я покани на обед през почивката си, да я хване за ръката, да й говори на уше, да я целуне. Тя искаше да целува само един мъж. Мъжът, който й беше забранено да целува.

Отново се захващаха за работа. Заглаждаха, боядисваха, нанасяха покрития, правеха мазилки, замазки, шпакловки.

Ифижени често ги прекъсваше:

— Знаете ли какво може да направим, госпожо Кортес, след като приключим? Ще поканим съкооператорите. Ще бъде simpatico, нали?

— Да, Ифижени, oui, simpatico…

Ифижени очакваше с нетърпение да доставят мебелите. Спеше на отворени прозорци към двора, защото миришеше силно на бои. Следеше как господин Сандоз преобразява кутийката с душа в истинска баня. Беше намерил отнякъде и донесъл стара вана, която успя да вгради. Мъкнеше й проспекти, за да си избере смесители и кранове. Тя се колебаеше между два вида смесители.

— Обитателите на кооперацията ще ми завидят, ще мърморят — безпокоеше се тя.

— Защото сте направили малък палат от дупката, в която се свирахте? Напротив, би трябвало да ви възстановят направените разходи — провикна се господин Сандоз.

— Не плащам аз, а тя — пошепна Ифижени, сочейки Жозефин, заета с разковаването на стария перваз.

— Ударили сте голямата печалба, идвайки в тази кооперация!

— Не може постоянно да губиш, става досадно — отвърна Ифижени, шумно подсмръкна и се оттегли.

Една сутрин Ифижени звънна на вратата на Жозефин с пощата. Четири писма, дипляни и едно пакетче.

— Мебелите още ли не са дошли? — осведоми се Жозефин, поглеждайки разсеяно писмата.

— Не. Госпожо Кортес, другата седмица е събранието на съкооператорите, нали не сте забравили?

Жозефин поклати глава.

— Ще ми разкажете какво са приказвали, нали? За скромното тържество… Ще е добре дошло за всички. Някои живеят тук от десет години, а не си приказват. Можете да поканите и роднини, ако желаете.

— Ще кажа на сестра ми да дойде. По този случай ще види и апартамента ми.

— А за празника предлагам да отидем да напазаруваме в „Интермарше“?

— Добре.

— Приятно четене, госпожо Кортес, мисля, че това е книга — добави Ифижени, посочвайки пакета.

Носеше пощенско клеймо от Лондон. Почеркът й беше непознат.

Ортанс? Беше се преместила да живее на друго място. Повече не можеше да понася съквартирантката си. Обаждаше се от време на време. Всичко е наред. Все още съм на стаж при Вивиан Уестуд. Работих три дни в ателието и беше супер. Видях започването на новата колекция, но не мога да говоря по този въпрос. Уча се да структурирам макети, да сглобявам горница от най-фин воал, гигантски шапки, дантелени корсажи. Пръстите ми кървят. Вече мисля за следващия стаж, който ме очаква. Можеш ли да попиташ Льофлок-Пинел дали има нещо предвид, или предпочиташ аз да му се обадя?

Жозефин отвори пакета предпазливо. Може би съдържа кройка за рокля, сътворена от Ортанс? Брошура за поразиите от захарта в английските училища, дело на Шърли? Снимки на подскачащи катерички, направени от Гари?

В пакета имаше книга. Пиесата „Деветима ергени“ от Саша Гитри. Рядко издание, подвързия от телешка кожа, цвят череша. Тя отвори книгата. На първата страница с фин издължен почерк с черно мастило пишеше: „Можеш да накараш да сведе очи човек, който те обича — не и човек, който те желае. Обичам те и те желая. Филип“.

Тя притисна книгата до гърдите си и лицето й разцъфна. Той я обича! Обича я!

Целуна подвързията. Притвори очи. Беше дала обет пред звездите… Щеше да стане кармелитка и да изчезне зад железните огради на вековно безмълвие.

Сервитьорката беше с бели маратонки, черна минипола, бяла тениска и малка престилка, завързана на кръста. Прелиташе из кафенето, беше вдигнала на тила русата си коса, въртеше се около масите, плъзгаше се, грациозно слаломираше между клиентите и сякаш имаше два чифта уши, защото приемаше поръчките, които й подвикваха отвсякъде едновременно, и четири ръце, за да носи чиниите, без да ги разлива. Беше по обяд и всички бързаха. От задния джоб на миниполата надничаше бележник с прикрепена към него химикалка. По устните й блуждаеше лека усмивка, сякаш, докато обслужваше клиентите, мислите й витаеха другаде. За какво ли си мисли, че изглежда толкова щастлива, почуди се господин Сандоз и прегледа менюто. Щеше да си поръча ястието на деня: наденица с пюре. Рядко се срещат хора, които се усмихват мълчаливо. Все едно крият някаква тайна. Дали всички си имат по някоя тайна, която ги прави щастливи или нещастни? Дали искам да узная тайната на това момиче? Да, със сигурност…

— А за вас какво да бъде? — осведоми се девойката, свела бледосивите си очи към него.

— Ястието на деня и чаша чешмяна вода.

— Не желаете ли вино?

Той поклати глава. Не искаше вино. Алкохолът го беше натикал в блатото. Заради него беше изгубил работата си на инженер, жена си, сина си. Скоро беше подновил връзката със сина си. Никога повече нямаше да близне капка алкохол. Всяка сутрин си казваше твърдо: ще издържа до вечерта, и всяка вечер си лягаше с думите: още един спечелен ден. От десет години не пиеше, но знаеше, че желанието да посегне към чашата не го беше напуснало. Почти го усещаше в себе си като граблива изкуствена ръка.

— Валери! — се чу глас от бара. — Две кафета и сметката за шеста!

Русото момиче потвърди и поръча на свой ред: порция наденичка, една!

Значи се казва Валери. Засмяната Валери, любезна към всеки, тя е най-много на двайсет. Валери, която се навежда над двама мъже, които приключват обеда си. Единият беше хубавец, сякаш слязъл от страниците за бизнес на вестник „Фигаро“, другият приличаше на обезумяло водно конче. Въртеше се на стола, потръпваше, примигваше често-често като заслепен от нещо. Държеше приборите между тънките си дълги пръсти, които приличаха на остриетата на ножица, и сковано се навеждаше над чинията си. Беше слаб, кожата на лицето му беше като прозрачна лепенка, през която прозираха вените, и щом свиеше лакът, ръката му сякаш щеше да се счупи.

Какъв странен екземпляр, помисли господин Сандоз. Членестоного. Мрачно излъчване, направо злокобно. Говореше тихо на красивия си събеседник и изглеждаше недоволен. Тези двамата също имаха някаква тайна, приличаха на съзаклятници, очевидно се разбираха без думи.

— Забравихте да ми донесете кафето! — подсети елегантният господин Валери, която се връщаше с наденицата с пюре и водата за господин Сандоз.

— Минутка! Идвам! — отговори тя, сложи чинията пред господин Сандоз, хвана в последния миг чашата с кафето, преди да се катурне и разлее.

Господин Сандоз я дари с усмивка, впечатлен от рефлекса й.

— Страхотна сте! — поздрави я той.

— Това е да си вещ в занаята — отговори момичето и погледна към господина, който нервничеше за кафето си.

— Направо съм смаян!

— Ех, всички да бяха като вас! Щото някои са страхотни досадници! Ако ме виждате накъде поглеждам! — девойката блесна с белоснежна усмивка.

— Винаги ли сте толкова весела? — господин Сандоз не откъсваше очи от нея.

Тя му се усмихна мило, почти майчински. Кичур коса закри светлите й очи и тя тръсна глава, за да го намести.

— Ще ви споделя тайната си: влюбена съм!

— Госпожице! Безобразие! — извика елегантният и махна с ръка.

— Ето, ето! Идвам… — отвърна сервитьорката, изправи се, крепейки чашата с кафето. — А когато си влюбен, животът е чудесен, нали?

— Несъмнено — отвърна господин Сандоз. — Но за целта трябва да има двама души…

Ифижени не изглеждаше впечатлена от пламенните погледи, които й хвърляше. Когато й заговореше за себе си, за нея, тя подхващаше приказки за пирони, отвертки, лепила и четки. Ако се изкушеше да докосне бръчката между очите й, за да я заглади, Ифижени се врътваше и се захващаше да подрежда кофите за боклук или да мие прозорците. Той правеше плахи опити, които тя не забелязваше. Той подпъхна хартиената салфетка под яката на бялата си риза, отряза си от наденичката, вдигна я с вилицата към устата си и проследи с поглед Валери, която тъкмо се доближаваше с кафето в ръка до масата на елегантния господин и водното конче.

В този момент една жена премести стола си назад и блъсна момичето, което неволно залитна. Кафето се разля, опръска белия шлифер на елегантния, който подскочи на стола си.

— Съжалявам — извини се Валери и дръпна кърпата от рамото си, — не видях госпожата да става и…

Тя се опитваше да изчисти петната по ръкава на шлифера. Търкаше, търкаше, навела глава.

— Направо ме изгорихте! — изкрещя мъжът вбесен и се надигна от стола.

— Не преувеличавайте! Нали ви казах, че съжалявам…

— И се надсмивате на всичко отгоре!

— Не се надсмивам! Поднасям ви извиненията си.

— Много нищожни са ви извиненията!

— Недейте така. Казвам ви, не видях, че госпожата става!

— Аз пък ви казвам, че ме обиждате!

— Ох, хайде сега! Горкият човек! Няма смисъл да се ядосвате толкова! Вероятно са ви налегнали други проблеми? Ще дадете шлифера на химическо и няма да ви струва нищо, нали за това са застраховките!

Елегантният запелтечи от възмущение. Призова за свидетел водното конче, а то наблюдаваше Валери с явен блясък на желание, изписан на пергаментовата му физиономия. Сигурно я намираше красива във възмущението й. Беше се развълнувала и бледите й страни пламтяха. Наистина така поруменяла беше още по-хубава. Едва двайсетгодишна, надали познава кой знае колко живота. Умее да се защитава, личи си, но го прави с ентусиазма на младостта. А елегантният господин изглеждаше шокиран.

Стана, взе си шлифера и възнамеряваше да напусне, оставяйки водното конче да плати сметката.

— Ами… какъв глупак! Нали ви казвам, имаме застраховка за такива случаи! — повтори още веднъж Валери, гледайки го как си тръгва. — Къв е тоя бе!

В този миг господин Сандоз си помисли, че елегантният мъж ще я удари. Той замахна, но потисна порива си и бесен излезе от заведението. Водното конче остана на масата, изчакваше сервитьорката да му донесе сметката. Тя я остави на покривката, а членестоногото я погали по ръката с дългите си костеливи пръсти.

— Ей, дъртак, дракула перверзен! Не започвай и ти! — кресна тя и го прониза с поглед.

Той увеси нос уж засрамен и се отдръпна леко като полъх.

— Да му се не види макар! Всички са еднакви! Само търсят начин да ти се лепнат! Хич не питат за мнението ти…

Господин Сандоз я погледна развеселен. Сигурно мнозина пробваха да й се лепнат.

Той я позагледа. Валери носеше посребрени пръстени на всички пръсти, все едно се беше въоръжила с бокс. Да се защитава? Да отблъсква прекалено дръзките клиенти? Двама мъже, облегнати на бара, я гледаха и когато отиде до тях, я поздравиха. Господин Сандоз си взе от пюрето, почти беше изстинало и той го дояде набързо. Беше от онова пюре на прах, което се приготвяше за секунди и също толкова бързо ставаше на гипс, знаеше го от опит.

Когато вдигна ръка да си поръча и той едно кафе и да поиска сметката, ресторантът се беше опразнил и сервитьорката се върна, внимавайки да не бутне нещо.

— Често ли ви се случват подобни инциденти? — попита той, докато ровеше в джоба си за дребни.

— Не знам кво им става на тези парижани, ама постоянно са на нокти!

— Не сте ли оттук?

— Не! — възкликна тя и разцъфна в усмивка. — От провинцията съм и ще ви кажа, че хората там не са така изнервени. За никъде не бързат.

— А вие защо дойдохте при нервозните парижани?

— Искам да стана артистка и работя, за да си плащам курсовете по драматично изкуство… Тези двамата отдавна съм ги забелязала, винаги бързат, винаги са в лошо настроение и не дават пукнат бакшиш! Сякаш съм им слугиня! — тя потръпна и щастливата усмивка се изпари от лицето й.

— Е, както и да е… — успокои я господин Сандоз.

— Точно така! — отговори тя. — А и Париж си е хубав град, като не броим хората!

Господин Сандоз стана от масата. Беше оставил пет евро. Тя му благодари с лъчезарна усмивка.

— Ама и вие… Ще ме накарате да се сдобря с мъжете! Щото, да ви доверя още една тайна, не си падам по мъжете…

— И какво стана? Тя отговори ли ти? — попита Доти.

Тази вечер бяха на опера.

Преди да отиде при Доти, беше вечерял с Александър.

— Мама се обади по телефона, иска да дойде в петък, помоли да й звъннеш — рече синът му, без да откъсва очи от добре опечения бифтек, и размачка с вилица пържените картофки, които оставяше за накрая (ядеше месото по задължение, а картофките за удоволствие).

— Аха… — отвърна Филип изненадан. — Имахме ли някакви планове за този уикенд?

— Не, доколкото зная… — отговори Александър, дъвчейки месото.

— Защото, ако искаш да я видиш, нека дойде. Не сме скарани, ако така си мислиш.

— Просто не сте на едно мнение относно живота…

— Точно така. Съвсем правилно си разбрал.

— Може ли да вземе и Зое? Много бих искал да видя Зое. Тя ми липсва… — натърти на „тя“, сякаш пропускаше предложението за гостуването на майка си.

— Ще го обмисля — каза Филип и реши, че животът започва да се усложнява.

— В час по френски ни дадоха задача да напишем разказ с максимум десет думи… Искаш ли да ти кажа как се справих?

— Разбира се…

— „Родителите му бяха пощаджии, та му удариха печата…“

— Гениално!

— Получих най-високата оценка. Излизаш ли довечера?

— Ще ходя на опера с една приятелка. Доти Дулитъл.

— Аха… Когато порасна, ще ме взимаш ли с теб?

— Обещавам.

Беше целунал сина си, беше отишъл да вземе Доти от къщи с надеждата, че докато крачи, ще намери решение на въпроса. Нямаше желание да общува с Ирис, но не възнамеряваше да й пречи, щом иска да вижда сина си, нито да я притиска с предложение за раздяла и развод. Веднага щом състоянието й се стабилизира, ще говоря с нея, реши той, преди да натисне звънеца на апартамента на Доти Дулитъл. Непрекъснато отлагаше.

Седнал на ръба на ваната с чаша уиски в ръка, той наблюдаваше как Доти се гримира. Всеки път, когато вдигаше чашата към устните си, ръката му докосваше найлоновата завеса на душа, на която лъскава Мерилин се кълчеше и раздаваше целувки. Пред него по черен чорапогащник и черен сутиен се суетеше Доти сред облак от пудра, размахваше разноцветни пухчета, четчици. Ако не нарисуваше някоя линия както я искаше или не мацнеше точната боичка, изригваше неприлични ругатни и отново се заемаше.

— И какво? Тя отговори ли ти, или не?

— Не ми отговори.

— Съвсем нищо? Дори не ти изпрати мигличка в плик?

— Нищо…

— Аз, когато се влюбя много в някое момче, ще му изпратя мигла по пощата. Това е доказателство за любов, знаеш ли, защото миглите не порастват повече. Отпусната ни е определена бройка по рождение и не бива да ги разхищаваме…

Тя беше опънала косата си назад и я беше захвана здраво с две широки щипки; приличаше на девойка, която се гримира тайно. Извади малка кутийка с черно мазило, четчица с твърд косъм, плю отгоре и прокара четчицата. Филип изкриви лице. Вторачила очи в огледалото, тя нанасяше на миглите си дебел черен слой. Плюеше, търкаше, прицелваше се, нанасяше и отново повтаряше стъпка по стъпка цялата церемония. Четирите такта, повтаряни ритмично и умело, свидетелстваха за навик, сръчност, за женска опитност.

— Ето заради това изказване някое момче ще се влюби в теб — каза той, за да й напомни, че той нямаше да е това момче.

— Влюбени в думите красиви момчета… такива вече няма. Докато пораснат, те общуват с електронните си игри.

На яката му капна вода от душа и той се премести.

— Душът ти капе…

— Не капе, сигурно не съм затворила добре кранчето.

Отворила уста и обърнала очи към тавана, свила лакът, тя мажеше миглите си, внимаваше да не потече гримът. Отстъпваше назад, оглеждаше се, правеше физиономия и продължаваше.

— Не се е очаровала от духовитостта на Саша Гитри — добави замислено Филип. — Както и да е, мисълта беше прекрасна…

— Ще намериш нещо друго. Ще ти помогна. Никой не може да съблазни жена, както би го сторила друга жена! Вие, мъжете, сте загубили тренинг!

Тя леко стисна устни, огледа преценяващо отражението си в огледалото. Мушна показалеца си в книжна салфетка и изтри от грима мъничка бръчица. С точен жест на хирург изтегли клепача и направи очна линия, затвори око и след като го отвори, се превърна в омайваща Нефертити. Рязко се извърна към него, очаквайки комплимент.

— Много красиво! — отвърна той с бегла усмивка.

— Интересна работа — отвърна тя, докато повтаряше операцията с другото око, — не мислиш ли? Ще се съюзим с теб, за да съблазним една жена!

Той не я изпускаше от очи, смаян от пърхащите й пръсти, които виртуозно въртяха молива и четчицата за грим.

— Ти — Кристиан, аз — Сирано. В онези времена мъжете изпращали други да говорят вместо тях.

— Защото мъжете не знаят как да говорят на жените… Аз поне не зная. Явно никога не съм знаел как.

Върху ръката му падна нова капка и той се премести на капака на тоалетната чиния.

— Прочете ли „Сирано“? — обърна се той към нея, изтривайки ръка в някаква кърпа; беше й подарил „Сирано дьо Бержерак“ на английски.

— Страхотно ми хареса… So french!

Тя размаха четчицата за мигли и започна да декламира:

Philosopher and scientist,

Poet, musician, duellist —

He flew high, and fell back again!

A pretty witt — whose like we lack —

A lover… not like other men…

Толкова красиво, направо щях да умра! Благодарение на теб тръпна, вълнувам се. Приспивам се със сонатата на Скарлати, чета пиеси. Преди се вълнувах от мечти, че ми подаряват кожени палта, коли, накити, днес тръпна и се вълнувам в очакване да получа книга, да отида на опера! Не съм скъпоструваща любовница!

Думата любовница прозвуча като горно до, изпято от прочута оперна дива, която след това пропада в дупката на оркестъра. Беше я произнесла нарочно, за да види дали той ще реагира, дали грубата дума ще мине незабелязана, невидима, укрепвайки с всеки изминал ден мястото й в живота му; за него тя прозвуча като превъртане на ключа в бравата, все едно го затваряше. Тя изчака, без да мести поглед от лицето си в огледалото, молеше се думата да мине и да може да я повтаря, да я затвърди. Той се замисли как да покаже, че не я е чул, без да я обиди. Да не й позволи да се настани, да я отлепя малко по малко, бавно, да я пусне в кошчето, препълнено с картонени опаковки и памуци. Помежду им настъпи трепетно мълчание, изпълнено с очакване и с чувство на недоизказаност. Той се замисли и си каза, че няма сто и един начина да изскубне обвързващата го дума.

— Доти! Ти не си ми любовница, а приятелка.

— Приятелка, с която спиш, се нарича любовница — увери го тя, окуражена от случилото се предната нощ.

Не беше говорил, но бе извикал името й, сякаш откриваше нов свят. Доти! Доти! Това не беше вик на приятел, беше вик на любовник, който се покорява на насладата. Тя добре познаваше този вик, можеше да си направи заключение. Тази нощ, си каза тя, тази нощ в това легло той се предаде.

— Доти!

— Да… — обади се тя, изправяйки мигла, която се беше извила в неправилна посока.

— Доти, чуваш ли?

— Добре — въздъхна тя, но не искаше да чува. — Къде ще ме водиш тази вечер?

— На представление на „Джоконда“.

— От…

— Понкиели.

— Супер! Скоро ще бъда готова за Вагнер. Още няколко опери и ще мога да изслушам „Тетралогията“[22], без да шавна!

— Доти…

Тя се подчини и видя в огледалото победената, която я гледаше накриво. Игривото изражение се беше стопило и черна бразда от размазан туш за мигли криволичеше по лицето й.

Той я хвана за ръка и я притегли към себе си.

— Искаш ли да престанем да се виждаме? Много добре разбирам всичко, нали ти е ясно.

Тя се стегна и извърна очи. Защото на него му е все тая дали се виждаме, или не. Аз съм излишна. Хайде, давай приятелю, давай, забивай по-дълбоко ножа в раната, все още дишам. Ненавиждам мъжете, ненавиждам себе си, защото съм зависима от тях, ненавиждам чувствата, искам да съм роботизирана жена, която раздава ритници, когато искат да я целунат, и не позволява на никого да я доближи.

Тя подсмръкна, извърна очи, отпусната като кукла на конци.

— Не искам да си нещастна… Но не искам и да си мислиш, че…

— Престани! — изкрещя тя, притиснала с длани ушите си. — Всички сте еднакви! Писна ми да съм добрата приятелка. Искам да бъда обичана!

— Доти…

— Писна ми да съм сама! Искам да получавам остроумията на Саша Тигри, ще си откъсна миглите една по една и ще ги изпращам увити в копринена хартия! Без никакви претенции!

— Много добре те разбирам… Съжалявам.

— Престани, Филип, престани или ще те убия!

Говори се, че мъжете се чувстват безсилни пред женските сълзи. Филип гледаше учудено разплаканата Доти. Бяхме сключили договор, мислено си припомняше той като почтен бизнесмен предишните разговори, аз само й напомням клаузите.

— Избърши си носа — подаде й той хартиена кърпичка.

— Как не! Та да отиде на кино безумно скъпият фон дьо тен „Ив Сен Лоран“!

Той сви кърпата на топка и я метна в кошчето.

Предизвестената буря се разрази, тушът за мигли потече, нашари страните й в черно и бежово. Той погледна часовника си. Щяха да закъснеят.

— Всички сте от един дол дренки! Подлеци! Гадняри и подлеци! Това сте вие! Няма нито един, който да изтрие срама на останалите!

Тя ръмжеше, сякаш призоваваше на дуел всички мъже, които я бяха използвали, бяха я обяздвали за една нощ, след което я бяха напускали, изпращайки й SMS.

При това положение защо се учудваш, след като имаш толкова лошо мнение за мъжете, се питаше Филип. Защо продължаваш да се надяваш всеки път? Би трябвало да е обратното: понеже ги познавам добре, зная, че нищо не бива да очаквам от тях. Използвам ги и ги хвърлям. След като струват не повече от книжна кърпичка.

Стояха мълчаливи, и двамата окопани във въпросите си, в самотата си, в гнева си. Искам до себе си тяло, в което да се отъркам, но то да ми говори и да ме обича, тропаше с крак Доти. Искам Жозефин да се метне на влака и да дойде при мен, да ми подари една нощ. Филип, please! love me! — умоляваше Доти. Майната му, Жозефин, една нощ, само една нощ! — заповядваше Филип.

Призраците, към които се обръщаха, оставаха безмълвни и те стояха един срещу друг, оплетени всеки в своята любов, която не можеха да разменят.

Филип не знаеше какво да прави с ръцете си. Взе си палтото, шала и излезе. Щеше да отиде да гледа „Джоконда“ без придружителка под ръка с него.

Доти нададе последен отчаян стон, преди да се хвърли на леглото сред възглавничките с избродирани върху тях: Won’t you be my sweetheart? I’m so lonely[23], които перна с ръка и те се разхвърчаха из стаята като пометени от буря. Никога нямаше да бъде нечия любима. Край, приключи с мъжете. Щеше да стане като Мерилин: „I’m through with love…“[24].

— Махай се! Добре, че се отървах от теб! — изрева тя за последен път, обръщайки се към вратата.

Стана, залитна, пъхна DVD-то „Някои го предпочитат горещо“ и се сгуши в завивките. Поне тази история имаше щастлив край. В последната минута, когато всичко изглеждаше изгубено, а Мерилин пееше на сцената с рокля от тънък муселин, прилепнала по тялото, Тони Къртис се хвърляше към нея, целуваше я и я отвеждаше.

В последната минута?

Усети плаха надежда.

Втурна се към прозореца, вдигна пердето, огледа улицата.

И се наруга.

„Животът е хубав. Животът е хубав“, тананикаше си Зое на излизане от хлебарницата. Идеше й да затанцува на улицата, да съобщи на минувачите: „Хей, знаете ли? Аз съм влюбена! Истински! Как разбрах? Ами защото се смея сама, защото ми се струва, че сърцето ми ще се пръсне, когато се целуваме“.

Кога се целуваме?

След училище веднага отиваме в едно кафене, сядаме в дъното, където сме сигурни, че никой няма да ни види, и се целуваме. Отначало не знаех как, беше ми за първи път, но и той не знаеше. И на него му беше за първи път. Отварях уста, а той ми казваше: да не си на зъболекар. Затова направихме така, както правят по филмите.

Хей, знаете ли? Той се казва Гаетан. Най-красивото име на света. Първо в него има две „а“, а пък аз обичам тази буква, освен това има и „г“. Харесвам и тази буква също, особено когато след нея има „а“ и се получава „Га“.

Как изглежда ли?

На ръст сме еднакви, рус, с големи очи, които гледат страшно сериозно. Обича слънцето и котките. Мрази костенурките. Не е много як, но когато ме прегръща, все едно е само мускули. Има своя миризма, не слага парфюм, а мирише хубаво, обожавам как мирише. Предпочита да ходи пеш, а не да взема метрото, и приятелката му се казва Зое Кортес.

Не си представях, че ще се чувствам по този начин, иска ми се да изкрещя пред всички хора на улицата! Всъщност не, иска ми се да го прошепна на всички като някаква тайна, която не можеш да се сдържиш да запазиш само за себе си. Обърках се. Значи е тайна. Суперважна тайна, която нямам право да споделям, но отвътре ме изгаря желание да я извикам. Така или иначе, очевидно тайната ми сама се разкрива. Издавам я, без да си отварям устата. В главата ми е страхотна каша. Освен това става нещо странно, имам чувството, че изпускам лъчи. Все едно съм по-висока, по-голяма и освен това внезапно съм станала красива. От никого не се страхувам! Дори момичетата в „Ел“ не ме интересуват!

След училище тази вечер решихме да отидем на кино. Той измисли някакво оправдание за пред родителите си. Аз нямам нужда. Засега не говоря с майка си. Ужасно съм разочарована от нея. Щом я видя, си представям как целува Филип по устата, това никак не ми харесва. Никак.

В края на краищата не е чак толкова страшно, защото… съм щастлива, щастлива.

Вече не съм същата. А всъщност пак съм си аз. Все едно имам огромен балон с въздух в гърлото, чувствам се лека. Сърцето ми лети, бие като тъпан, в момента, в който се виждаме, толкова се страхувам, че не съм достатъчно красива, че повече не ме обича или нещо друго. През цялото време се страхувам. Отивайки на среща, стъпвам на пръсти от страх да не се е отказал.

Когато се целуваме, ме напушва смях и усещам как устните му се разтварят в усмивка. Не затварям очи, за да виждам как той затваря очи.

Когато вървим по улицата, той ме прегръща през раменете и се притискаме толкова силно, че приятелите ни мрънкат: забавяли сме движението.

Казвам ви истината, защото благодарение на него вече имам много приятели!

Вчера си бях метнала пуловер на раменете, той ме прегърна и разбрах, че пуловера го няма, но много късно… Беше на Ортанс, ще се разбеснее ужасно! Дреме ми.

Вчера той заяви „Зое Кортес ми е гадже“ със страхотно сериозен вид, после ме прегърна много силно и ми се стори, че умирам и излитам на небето.

Когато се целуваме, вървейки, губим равновесие, може да съчиним песен на тази тема. Той ми се подиграва, защото се изчервявам. Казва, че съм единственото момиче, което се изчервява и същевременно не спира да крачи.

Вчера ми се прииска да го целуна изведнъж ей така, насред изречението, сякаш ме беше ужилила пчела. Той се разсмя, когато го целунах, и понеже се засегнах, ми каза гальовно: „Направих го, защото ми стана приятно“, и на мен ми се прииска да го целувам още повече.

Непрекъснато искам да ме прегръща. Нямам желание да се любим, искам само да сме заедно. Впрочем не сме се любили. Не говорим за това. Притискаме се много силно. И политаме.

За мен е достатъчно да съм в обятията му. Мога да остана така с часове. Затваряме очи и излитаме. Казваме си „утре отиваме в Рим, в неделя в Неапол“. Той изпитва слабост към Италия. Подиграва ми се, защото му казвам, че последната ми любов беше Мариус от „Клетниците“. Той предпочита русите киноактриси. Според него аз съм почти руса. На някои места косата ми е по-светла и когато светлината пада под определен ъгъл, може да се каже, че съм блондинка. Звучи тъпо, но най-хубаво е, когато си казваме довиждане. Все едно усещам, че нещо ще изхвръкне от мен, толкова съм щастлива. Нещо, което ще се пръсне и ще ме покаже на целия свят такава, каквато съм отвътре.

Сега усмивка цъфти на устните ми и в главата ми звучи лека музика. В същото време имам чувството за нереалност, че всичко е наужким. Намислих си желание да ме обича все така утре сутрин и на следващата сутрин, защото постоянно се опасявам това да не свърши.

Нищо не съм казала на майка ми. Убийствено е да си го помисля. Чудя се дали и нейните вътрешности не се взривяват, щом си помисли за Филип. Чудя се дали любовта е същата на различните възрасти…

Жозефин бутна вратата на залата със събраните съкооператори, когато гласуваха за председател на събранието. Беше закъсняла. Шърли й се обади тъкмо когато тръгваше. После беше чакала автобуса, ругаейки се наум, че с парите, които беше спечелила, можеше да си позволи да вземе такси! Парите също бяха нещо, което се учи. Учиш се да ги печелиш и се учиш да ги харчиш. Тя винаги имаше угризения, когато ставаше дума да ги хвърля за дребни облекчения и радости, да си подслади леко живота. Все още смяташе, че се правят разноски само за „важни“ неща: апартамента, колата, образованието на Ортанс, режийните, данъците. Мразеше да ги харчи за ненужни неща. По три пъти проверяваше цената на някое палто и оставяше обратно флакона с парфюм за деветдесет и девет евро.

Обстановката беше като в изпитна зала. Четирийсетина души бяха насядали на столове, пред тях на пригодената поставка имаше някакви разпечатани листове. Тя седна в дъното на залата до кръглолик мъж с щръкнала коса, която не беше успял достатъчно да приглади, проснат на стола, все едно беше шезлонг. Липсваха му само плажното масло и чадърът. Тактуваше си, кръстосал крака, вперил поглед във върха на обувките си. Вероятно бе нарушил ритъма, защото прекъсна, измърмори „майната ти!“, след което поднови тактуването.

— Добър ден — поздрави Жозефин и седна на съседния стол. — Аз съм госпожа Кортес от петия етаж…

— Аз пък съм господин Мерсон, бащата на Пол… и съпругът на госпожа Мерсон — отвърна той и бръчките му се разпънаха във весела усмивка.

— Приятно ми е — отговори Жозефин и се изчерви.

Острият му поглед се стараеше да проникне под дрехите й. Сякаш той се опитваше да разчете каква марка е сутиенът й.

— А има ли господин Кортес — осведоми се той, приведен към нея.

Смутена, Жозефин се престори, че не е чула въпроса.

Синът на госпожа Пинарели вдигна ръка и се самопредложи за председател на събранието.

— Виж ти, дошъл е без мама! Каква смелост! — отбеляза господин Мерсон.

Строга на вид госпожа около петдесетте, седнала пред тях, се обърна и го прониза с поглед. Слаба, почти безплътна, черната й коса беше като каска, рунтавите й вежди с цвят на въглен бяха щръкнали, истинско плашило като онези, които забучваха по нивите да плашат птиците.

— Дръжте се прилично, ако обичате! — изграчи дамата.

— Пошегувах се, госпожице Дьо Басониер, само се пошегувах… — отговори той с широка усмивка.

Тя сви рамене и обърна гръб. Въздухът изсвистя, сякаш прорязан от нож. Господин Мерсон се нацупи като малко дете.

— Почти нямат чувство за хумор, скоро ще се убедите!

— Нещо важно пропуснах ли?

— Надали! Спречкванията тепърва предстоят. Още сме на въведението. Не са извадили стрелите… За първи път ли ви е?

— Да. Нанесох се септември месец.

— В такъв случай добре дошли на представлението „Сеч с моторна резачка“… Няма да съжалявате. Кръв ще се лее!

Жозефин обходи с поглед присъстващите. На първия ред видя Ерве Льофлок-Пинел, седнал до господин Ван ден Брок. Двамата разменяха някакви листове. Малко по-нататък на същия ред седеше господин Пинарели. Бяха се погрижили да оставят три празни места между него и себе си.

Домоуправителят, мъж в сив костюм с нерешителен поглед, с мека и отстъпчива усмивка, заяви, че господин Пинарели ще поеме председателството на събранието. После минаха на избора на протоколчик и двама преброители за гласуването. Вдигна се гора от ръце на жадните да бъдат избрани.

— Това е звездният им миг! — пошушна господин Мерсон. — Ще се убедите в опиянението от властта.

Дневният ред съдържаше двайсет и шест точки и Жозефин се почуди колко ли ще се проточи общото събрание. Всяка точка се подлагаше на гласуване. Първият препъникамък се оказа коледната елха, която Ифижени беше украсила във фоайето за празниците.

— Елха за осемдесет и пет евро — изквича господин Пинарели. — Тези разходи трябва да бъдат за сметка на портиерката, тъй като елхата очевидно беше нагласена там, за да ни накара да се бръкнем и да й дадем пари по случай празника. Обаче ние като съкооператори не печелим нищо от така събраните средства. Следователно предлагам в бъдеще тя да заплаща за покупката на елхата и за украсата. Както и да плати тазгодишните разходи.

— Съгласна съм с господин Пинарели — заяви, изпъчила хлътналите си гърди госпожица Дьо Басониер. — Освен това изказвам резервираното си отношение за настоящата портиерка, която също ни беше натрапена.

— Чакайте — извика Ерве Льофлок-Пинел, — какво са осемдесет и пет евро, поделени на четирийсет!

— Лесно е да проявяваш щедрост с чужди пари! — подметна рязко госпожица Дьо Басониер.

— Аха, аха — изкоментира господин Мерсон, — първите удари са разменени! Тази вечер са във форма. Обикновено им е нужно повечко време да загреят.

— Какво намеквате с това изказване? — обърна се Ерве Льофлок-Пинел, изправен в цял ръст срещу противника.

— Заявявам, че е лесно да се харчат пари, когато не се печелят с пот на челото!

Жозефин си помисли, че Льофлок-Пинел ще припадне. Той рязко се дръпна и пребледня като мъртвец.

— Госпожо! Настоявам незабавно да прекратите подмятанията си! — извика той със задавен глас, яката на ризата беше пристегнала гърлото му.

— Съгласна, господин зетко! — изгаври се госпожица Дьо Басониер, вирнала нос с наслада от успеха си.

Жозефин се наклони към съседа си и попита:

— За какво говорят?

— Тя се заяжда с него, защото тъст му е собственик на банката, на която той е председател! Частна търговска банка. Само че за пръв път се изразява толкова директно. Вероятно във ваша чест. Трябва да го приемете като посвещаване… и като предупреждение да не й се бъркате, защото в противен случай ще се разрови в миналото ви. Вуйчо й е в тайните служби и така се е сдобила с досиета за всички обитатели на кооперацията.

— Ще напусна събранието, ако госпожица Дьо Басониер не ми се извини! — гневно се провикна Льофлок-Пинел към домоуправителя, чийто неориентиран поглед се рееше някъде над присъстващите.

— И дума да не става — заинати се противничката, наперена и високомерна.

— Все едно и също. Заяждат се, мерят си силите — изкоментира господин Мерсон. — Имате хубави крака, знаете ли?

Жозефин се изчерви и покри колене с шлифера си.

— Госпожо, господине, моля ви да се вразумите — намеси се домоуправителят, бършейки челото си, объркан от словесния двубой.

— Чакам извинения! — настоя Ерве Льофлок-Пинел.

— Никакви извинения!

— Госпожице, няма да се оттегля заради точка осемнайсет, която изисква да присъствам, но да знаете, че ако не бяхте жена, щяхме да излезем да си изясним отношенията!

— Охо, не ме е страх! След като знаем какъв е господинът! Селяндур… О, чудесни съкооператори, няма що!

Льофлок-Пинел трепереше. Вените на челото му бяха толкова издути, че сякаш щяха да се спукат. Той се поклащаше на дългите си крака, готов да съсече грубиянката, която се престараваше и доволна пръскаше жлъч:

— Жена му броди из коридорите, а дъщеря му се кълчи и се криви! Браво.

Льофлок-Пинел пристъпи към старицата. Жозефин се уплаши да не я зашлеви, но господин Ван ден Брок се намеси. Стана, зашепна на ухото на Льофлок-Пинел и той се върна и седна, хвърляйки убийствен поглед на усойницата. От цялата разправия се създаде атмосфера на смътна жестокост. Сякаш присъстваха на репетиция на пиеса, чийто край беше известен, но всеки държеше да изиграе ролята си докрай, без да се щади.

— О! Бяха освирепели! — възкликна Жозефин, ужасена. — Не бих могла да повярвам, че…

— Постоянно е така — обясни с въздишка господин Мерсон. — Льофлок-Пинел подтиква съкооператорите да правят разходи, които възмущават стиснатата Басониер. Той държи на положението си и иска кооперацията да блести. Тя снася мангизи, колкото лихвар, скован от артрит. Още повече, изглежда, тя знае подробности за него, които не би искал да станат всеобщо достояние. Ха-ха-ха! Забелязахте ли: когато се набъркам във висшето общество, започвам да се изразявам изискано! Защото иначе речникът ми е на каруцар… — и я изгледа усмихнат, потупвайки се по гърдите. — Както и да е, имате много фини свивки! Много фини, красиви, направо си просят милувки…

— Господин Мерсон!

— Харесвам красивите жени. Струва ми се дори, че ги обожавам. Особено когато се отдават. В такива мигове… Женската хубост достига почти мистично съвършенство! В моите очи това е доказателство, че Господ съществува. Отдадената на насладата жена винаги е красива. — Той подсвирна от вълнение, кръстоса крака, прекръстоса ги и изгледа с кръвожаден поглед Жозефин, която не можа да потисне напиращия смях. Той изчака и продължи: — Как ли изглежда според вас Басониер, отдадена на наслада? Отдадена и стегната? Или отдадена, отпусната и мека. Залагам на двойно стегната! И суха като фурма! Никаква мека кадифеност, никаква плът. Жалко!

Понеже Жозефин не отговори, той се зае да й разказва за бляскавата епоха на семейство Басониер, шушнеше, прикриваше се с ръка и внушаваше на околните усещане за близост, което не остана незабелязано.

Госпожица Дьо Басониер произлизала от аристократично и разорено семейство, което в началото притежавало цялата кооперация плюс още две или три други в квартала. Била едва деветгодишна, когато дочула през затворената врата на бащиния кабинет жалните му стенания на човек, докаран до фалит. Разяснявал на жена си в какво окаяно състояние били семейните финанси и как се налагало да продават един по един недвижимите си имоти. „Ще имаме голям късмет, ако успеем да опазим поне един, с приличен вид, с изглед към улицата!“ — заявил той, смазан от мисълта да се лиши от това състояние, което му позволявало да поддържа коне за игра на поло, любовници и да играе покер всяка сряда. По това време семейството обитавало четвъртия етаж във вход А, в настоящия апартамент на Льофлок-Пинел.

Това бил първият удар, който получила Сибила дьо Басониер. Дълговете на баща й нараствали като снежна топка; била осемнайсетгодишна, когато се принудили да напуснат вход А и да се свият в тъмен тристаен апартамент във вход Б, където живеела навремето старата им слугиня Мелани Бифоа със съпруга си, шофьор на господин Дьо Басониер. Била се наслушала на подигравки с клетата Мелани, която се задоволявала с толкова малко! „Такива са бедняците — казвала майка й, — даваш им парче хляб и те ти целуват ръка. Да ги глезиш не е за тяхно добро! Заситете бедния и той се развилнява.“

Останала без пари, госпожица Дьо Басониер издигнала беднотията си в звание. Хвалела се, че никога не се е поддала на съблазните на парите, славата и властта, забравяйки, че няма достъп до нито една от въпросните съблазни. Останала стара мома, вкисната и огорчена. Понеже се сърдела на баща си, че ги е разорил, тя презряла мъжете, слаби същества, разточителни мекотели. Пенсионирала се след дългогодишна служба като машинописка в Министерството на морския флот. На всяко общо събрание на собствениците плюела жлъч. В това се изразявал единственият смисъл на живота й. През останалото време спестявала, за да смогне на големите разноски, натрапвани от обитателите на крило А.

След като предизвика Льофлок-Пинел, тя се захвана с господин Мерсон заради неправилно паркиран скутер, намекна за разпасания му полов живот, което го накара да се размърка от удоволствие, и осъзнала, че приказките й повече ласкаят самолюбието му, отколкото да го засегнат, тя се насочи към господин Ван ден Брок и пианото на жена му.

— Бих искала да прекратите оглушителния шум, който се чува по всяко време от вашия етаж!

— Това не е шум, госпожо, това е Моцарт! — парира я господин Ван ден Брок.

— Не виждам разликата, когато жена ви свири! — изсъска усойницата.

— Сменете си слуховото апаратче! Задръстило се е!

— Върнете се във вашата държава! Нашата се задръсти!

— Но аз съм французин, госпожо, и се гордея…

— Ван ден Брок? Това френско име ли е?

— Да, госпожо.

— Някакъв русоляв мелез, който се бута навсякъде и сее малки копелета в коремите на измамените си пациентки!

— Госпожо! — извика господин Ван ден Брок, зашеметен от безумното обвинение.

Изтощеният домоуправител се беше предал. Писалката му чертаеше кръгчета и квадратчета по първата страница на дневния ред; той очевидно не беше вече в състояние да държи главата си изправена. Оставаха още тринайсет точки, а часът беше вече седем. На всяко събрание ставаше свидетел на подобни сцени и се чудеше как тези хора успяваха да живеят заедно през останалата част от годината.

Всеки изложи схващанията си по темата за расизма, толерантността, словесните изхвърляния, но госпожица Дьо Басониер остана непреклонна, подкрепяна в злобните си подмятания от господин Пинарели, който потвърждаваше с „да си го кажем, за да ни олекне!“, подкокоросваше я, да не би да се поддаде на изкушението да се успокои.

— Семействата на Басониер и Пинарели винаги са живели тук и за тях ние сме се настанили в земите им! Ние сме техните имигранти! — обясни господин Мерсон.

— Тази жена е опасна — рече Жозефин. — Тя сее омраза!

— Вече два пъти й разкрасиха физиономията. Веднъж арабин в пощата, когото нарекла обществен паразит, втория път някакъв поляк, когото обвинила в нацизъм! Взела го за германец. Вместо да се кротне, тези случки още повече засилиха яда й; тя се изживява като жертва и се оплаква от несправедливост и от заговор в световен мащаб. На всеки две години сменяме портиерката заради нея. Тя ги тормози системно, прави им живота невъзможен и домоуправителят кляка. Ама и Пинарели си го бива! Знаете ли, той не може да понася Ифижени, която според него е самотна майка! „Самотна майка“! Израз от миналия век!

— Не, тя има мъж! Проблемът е, че той е в затвора… — прихна Жозефин.

— Откъде знаете?

— Тя ми каза…

— Да не сте приятелки?

— Да. Много я харесвам. Зная също, че иска да организира малко тържество в жилището си, след като приключи ремонта… Май ще се окаже трудна задача! — заяви с въздишка Жозефин, оглеждайки събранието.

Господин Мерсон се разсмя, което подейства като бомбен взрив в залата. Всички глави се обърнаха в негова посока.

— Това е от нерви — извинително обясни той с широка усмивка. — Но поне малко ще успокои играта! Госпожице Дьо Басониер, вие не сте достойна да принадлежите към нашата общност!

При думата „общност“ тя едва не се задави и се свлече на стола си, мърморейки, че във всеки случай вече е много късно, Франция се разпада, злото е сторено, порочността и чужденците владеят страната.

Неодобрителен шум се надигна в залата и домоуправителят се възползва от относителното затишие, за да прикани да продължат с дневния ред. Вход Б отхвърляше всяко предложение, вход А одобряваше и атмосферата отново се нажежи. Ремонт на вратите на общите части в двора? Да! Ремонт на цинковите корнизи? Да. Дейности за поддръжката на чистотата в помещението за боклука и замяна с по-подходящи контейнери? Да.

Жозефин реши да отлети към синия океан, палмите, плажовете с бял пясък. Представи си вълничките, които облизват стъпалата й, слънцето зад гърба й, полепналия пясък по корема и се отпусна. До ушите й долитаха от време на време откъслечни изречения, чужди за нея изрази като „заделяне на специален резерв“, „условия за консултации“, „покривна и дървена конструкция“, които смущаваха райското й кътче, но продължи да мечтае. Беше разказала на Шърли за мисълта, която Филип беше написал на титулната страница на книгата.

— Е, Жо, за кога реши?

— Не ставай смешна!

— Скачай в Евростара и ела да го видиш. Никой няма да разбере. Ще ви предоставя моя апартамент, ако кажеш! Дори няма да се наложи да си показвате носа навън.

— Повтарям ти, Шърли, не е възможно! Не мога.

— Заради сестра ти ли?

— Заради нещо, което се нарича съвест. Познато ли ти е?

— Когато се страхуваме да не ни накаже Господ?

— Може и така да се каже…

— О, by the way, имам да ти разказвам страхотна история…

— Нали не е прекалено неприлична? Както знаеш, аз съм си все такава стеснителна.

— Точно заради това… Слушай. Оня ден на коктейл се запознах с много солиден мъж, красив, очарователен. Погледите ни се срещнаха, хареса ми, аз му харесах, попитахме се, кимнахме си, измъкнахме се, отидохме да вечеряме, все още се харесвахме, изпивахме се с очи, допадахме си, преценихме се взаимно и накрая бяхме в леглото… У тях. Винаги аз отивам при противника, за да си тръгна, щом пожелая. По-практично е.

— Шърли — изохка Жозефин, предчувстваше грубото признание.

— Значи лягаме си, заиграваме се, аз му правя разни глезотийки, които няма да ти описвам предвид ниското ти ниво на сладострастие, а той внезапно започва да стене и да мънка: „Oh! My God! Oh! My God!“, и блъска главата си във възглавницата. Аз спирам, дълбоко засегната, подпирам се на лакът и го поправям: „It’s not God! It’s Shirley!“.

Жозефин въздъхна разочарована:

— Опасявам се, но наистина съм страшно смотана в леглото…

— Затова ли се дърпаш при мисълта за любовна нощ с Филип?

— Не! Не се дърпам!

— Напротив, напротив…

— Защото понякога си мисля, че той е бил с много по-отворени жени…

— А, ето откъде била прекомерната ти добродетелност! Винаги съм смятала, че хората са добродетелни от мързел или от страх. Благодаря ти, Жо, че го доказа…

Наложи се Жозефин да обяснява, че се налага да прекратят разговора, защото ще закъснее за събранието.

— Красивият съсед с пламенния поглед ще бъде ли там? — се беше осведомила Шърли.

— Да, сигурно…

— И ще се приберете под ръка, разговаряйки…

— Ти наистина си вманиачена!

Шърли не я обори. Ние сме на земята за толкова кратко, Жо, затова нека да се възползваме, да се възползваме. Аз, си каза Жозефин, долавяйки заключителните думи на събранието и виждайки някои от присъстващите да стават, имам нужда да се погледна вечер в огледалото, да кажа очи в очи на момичето отсреща „добре мина днес, гордея се с теб“.

— Да не смятате да прекарате нощта тук? — обърна се към нея господин Мерсон. — Защото ние си тръгваме…

— Извинете! Бях се отнесла…

— Забелязах, не ви чухме гласа!

— Ох! — възкликна смутено Жозефин.

— Няма страшно. Не се разискваха колосални суми!

Телефонът му звънна, той отговори и Жозефин дочу да казва: „Да, красавице…“.

Тя се извърна и тръгна към изхода.

Ерве Льофлок-Пинел я настигна и предложи да я придружи.

— Неприятно ли ще ви е да се поразходим? Обичам нощния Париж. Често се разхождам. Това е моята гимнастика.

Жозефин се сети за мъжа, който се набираше на клона със силните си ръце вечерта, когато я нападнаха в парка. Тя потрепери и се отдръпна.

— Студено ли ви е? — попита той загрижено.

Тя се усмихна мълчаливо. Споменът за нападението често се връщаше, обезпокоителен, фрагментиран и поради това особено болезнен. Тя мислеше и не мислеше за него истински. Докато не го хванеха, мъжът с обувките с гладки подметки щеше да се спотайва в ума й като заплаха.

Те поеха по булевард „Емил Ожие“, повървяха покрай старата влакова линия и продължиха към парка при портата „Мюет“. Времето беше пролетно, хладно и пощипваше студ; Жозефин вдигна яката на шлифера си.

— Е — обърна се той към нея, — как ви се стори това първо за вас събрание?

— Отвратително! Не си представях, че може да е така жестоко…

— Госпожица Дьо Басониер често губи чувство за мярка — съгласи се той монотонно.

— Много сте любезен! Тя действително се държи оскърбително с хората.

— Трябва да се науча да се владея. Всеки път се подмамвам. При това я познавам толкова добре! Но се подлъгвам…

Очевидно се гневеше срещу себе си, та тръскаше глава като кон.

— И господин Ван ден Брок не беше пощаден — продължи Жозефин. — И господин Мерсон! Тези намеци за сексуалния им живот!

— Никой не може да се изплъзне. Този път удари жестоко! Сигурно за да ви впечатли.

— Това ми каза и господин Мерсон! Обясни, че имала досиета за всички обитатели…

— Видях, че седите до него, очевидно добре прекарахте — каза той с лек укор.

— Намирам, че е забавен и по-скоро симпатичен — отвърна Жозефин, за да се оправдае.

Беше станало късно и небето се забулваше с лилави мрачни сенки. Кестените, жадни за първите пролетни топли дни, протягаха нежни зелени клони, сякаш молеха за ласка. За Жозефин те бяха като гиганти в ботуши, които се отърсваха от зимата. От прозорците на жилищата се долавяха откъслечни разговори и оживлението зад открехнатите прозорци контрастираше с празните улици, по които отекваха техните крачки.

Голямо черно куче пресече и се кротна под една улична лампа. Поогледа ги, чудейки си дали да ги доближи, или да не рискува. Жозефин докосна ръкава на Льофлок-Пинел.

— Видяхте ли как ни гледаше?

— Колко е грозен! — възкликна Льофлок-Пинел.

Беше едър черен дог с къса козина, дългокрак, с жълти очи, които гледаха накриво. Дясното му ухо висеше, другото, нескопосно рязано, беше като кожен израстък. На десния му хълбок се забелязваше дълъг белег от порязване и кожата розовееше, набръчкана и подута. Той глухо изръмжа, сякаш искаше да ги предупреди да не мърдат.

— Изоставили са го вероятно. Няма каишка — отбеляза Жозефин.

Тя го гледаше с нежност. Стори й се, че догът се обръща към нея, че погледът му е за нея, не и за Льофлок-Пинел, все едно съжалява, че тя не е сама.

— Черният дог от Броселианд, напомня за грозния, но безстрашен рицар Бертран дю Геклен. Толкова бил грозен, че баща му не искал да го вижда. Бертран си отмъстил, като станал най-войнственият младеж на своето поколение! Едва петнайсетгодишен неизменно побеждавал във всички рицарски турнири и се сражавал с маска, за да скрие грозотата си…

Тя протегна ръка към кучето, то се дръпна назад, изви се и ситнейки, се затича към парка при „Мюет“. Черният му силует се сля с нощния мрак.

— Може би има стопанин, който го чака под дърветата — предположи Ерве Льофлок-Пинел. — Някой скитник. Често имат такива големи четириноги спътници, забелязвали ли сте?

— Да бяхме го наместили на изтривалката пред вратата на госпожица Дьо Басониер! — предложи Жозефин. — Щеше ужасно да се разгневи.

— Щеше да отиде да го предаде на полицията!

— Сто на сто! Не е достатъчно изискан за нея.

Той се усмихна тъжно и попита, сякаш все още под впечатление от думите на Басониер:

— Не ви ли е неприятно да се разхождате в компанията на селяндур?

Жозефин се засмя.

— Да ви кажа, аз също не произлизам от високопоставено семейство… И двамата сме от една черга!

— Много сте мила…

— Освен това не е голяма беда да не си потомствен аристократ!

Той сниши глас и каза доверително:

— Права е, да знаете: аз съм момче селянче. Изоставен от родителите си, печатар от нормандско забутано селце ме е прибрал. Тя има досиета за всички благодарение на вуйчо си. В най-скоро време ще изрови нужното и за вас, ако вече не го е направила!

— Все ми е тая! Нямам какво да крия.

— Всички имаме по някоя малка тайна. Позамислете се…

— Няма какво да му мисля!

Сетне си спомни за Филип и се изчерви в тъмното.

— Ако вашата тайна е в това, че сте израснали в забутано планинско селце, че родителите са ви захвърлили, а великодушният човек ви е дал подслон, в нея няма нищо срамно! Това би могло даже да послужи за начало на Дикенсов роман… Аз харесвам Дикенс. Днес вече не го четат.

— Вие обичате да разказвате истории, да ги пишете…

— Да. Понастоящем съм в творчески застой, но и нещо най-дребно би могло да ме подтикне! Откривам зараждащи се истории навсякъде. Това е мания.

— Казаха ми, че сте написали книга, която вървяла много добре…

— Беше по идея на сестра ми Ирис. Тя е моята противоположност: красива, жизнена, елегантна, чувства се добре във всяка среда!

— Ревнувахте ли я, когато бяхте малка?

— Не. Обожавах я.

— А, употребихте миналото време!

— Продължавам да я обичам, но не я обожавам както преди. Случва ми се даже да се разбунтувам. — Засмя се свенливо и добави: — Всеки ден бележа напредък!

— Защо? Тя потискаше ли ви?

— Няма да й хареса, ако разбере, но ще ви призная, че беше точно така… Тя се налагаше. Сега е по-добре, старая се да стана независима. Невинаги успявам… Да промениш някой навик изисква доста усилия!

Тя пак се позасмя, за да прикрие смущението си. Този мъж я смущаваше. Беше снажен, красив, висок, проявяваше трогателно внимание. Чувстваше се поласкана да върви редом с него и същевременно се ядосваше на себе си, че се нуждае от чуждата оценка. Имаше лошия навик да споделя, без много-много да се замисля, за да привлече вниманието на хората, които я впечатляваха. Сякаш не се смяташе за достатъчно интересна, ако помълчи, сякаш, беше нужно да „се продаде“, да даде кило свежа плът, за да очарова събеседника. Отново се разбъбри. Не можеше да го преодолее.

— Когато ходим при сестра ми, тя има къща в Довил, пътуваме по магистралата и виждам отдалече селата, покрай които минаваме. Малки ферми, заобиколени от горички, сламени покриви, хамбари — и се чувствам като в творбите на Флобер и Мопасан…

— Аз съм родом от едно от тези селца… и животът ми може да послужи за роман!

— Разкажете ми!

— Не е чак толкова интересно…

— Напротив! Обичам да слушам истории.

Те вървяха в общ ритъм. Нито много бавно, нито много бързо.

Прииска й се да го хване подръка, но се отказа. Май не беше човек, склонен към фамилиарност.

— По онова време моето село беше пълно с живот, с настроение. Имаше една главна улица с дюкяни от двете страни. Базар, бакалия, бръснарница, пощенски клон, хлебарница, две месарници, цветарски магазин, кафене. Не съм се връщал там, но вероятно не е останало кой знае какво от света, който познавах. Беше преди… — той задълба в спомена. — Преди четирийсет години… бях дете.

— На колко бяхте, когато… — тя се поколеба да каже „ви изоставиха“ и не довърши изречението.

— Да съм бил… Не си спомням, право да ви кажа… Спомням си много ясно някои неща, определени неща, но не и на колко години съм бил.

— Дълго ли останахте при него?

— Той ме отгледа. Малката му фирма се наричаше „Модерна печатница“. Зелени букви върху бяла табела. Той се казваше Графен. Беноа Графен… Според него името му предопределило професията. Графен, графит… полиграфия. Работеше ден и нощ. Не беше се женил, нямаше деца. Той ме научи на всичко. Усещането за добре свършена работа, точността, трудолюбието…

Беше се отнесъл в друг свят. Дори думите, с които разказваше, бяха старомодни. Олющени на бялата табела. Той потриваше средния си пръст отвътре, сякаш да изчисти въображаеми петна от мастило.

— Израснах край машините. По онова време печатарската работа беше занаят. Той набираше текстовете на ръка. Буквите бяха оловни, наредени в специална наборна каса, обикновено с шрифтове дидо или бодони[25]. Вадеше шпалти и нанасяше поправките. Подреждаше в печатна форма и започваше. Имаше машина, която вадеше две хиляди екземпляра на час. Той следеше омастиляването и докато работеше, ми обясняваше какво прави стъпка по стъпка. Диктуваше ми техническите термини, както се диктува на децата таблицата за умножение. Имах за задача да науча двеста вида шрифтове, както и всичките им големини. Помня всичко. Всички технически термини, всичките му движения, миризмите, топовете хартия… В дъното на ателието имаше огромна машина, която вдигаше адски шум. Той заставяше до нея, за да я държи под око, и ме хващаше за ръка… Прекрасни спомени. Спомени на селяндур! — рече ядно.

— Тя е проклета жена — заяви Жозефин. — Не бива да придавате значение на думите й!

— Зная, но това е моето минало. Никой няма право да го докосва. Забранена зона. Имах и приятелка. Казваше се Софи. Танцувах с нея: раз, два, три, раз, два, три… Тя повдигаше към мен малката си главица, раз, два, три, раз, два, три, и аз се чувствах значим, голям, закрилник. Бяха мигове на голямо щастие. Обичах този човек. Когато станах на десет години, ме записа в пансион в Руан. Казваше, че трябва да имам добри условия за учене. Връщах се в края на седмицата и през ваканциите при него. Растях. Отегчавах се в печатницата. Бях млад. Това, на което ме учеше, вече не ми беше интересно. Фуках се с новите си знания, той ме гледаше, тъжен и наранен едновременно, поглаждаше брадичката си. Май го презирах, задето си остана занаятчия. Какъв идиот съм бил! Въобразявах си, че ще командвам аз, парадирах със знанията си. Исках да го впечатля…

— Трябва да чуете с какъв тон ми говорят дъщерите ми, когато ме учат да влизам в интернет — все едно съм дебил!

— Когато децата започват да знаят повече от родителите, има проблем с авторитета…

— О, на мен ми е все тая, не ми дреме, че ме смятат за бавноразвиваща се!

— Не сте права. Трябва да ви уважават като майка и възпитателка. Знаете ли, в бъдеще проблемите с авторитета ще станат най-важни. Липсата на бащата в нашите съвременни общества представлява огромен проблем за възпитанието на децата. Аз искам да възстановя образа на патер фамилиас!

— Детето може да се научи на нежност и на доброта от бащата — заяви Жозефин, вдигнала очи към небето.

— Това е ролята на майката — поправи я Ерве Льофлок-Пинел.

— В нашия дом беше обратното! — продължи Жозефин с усмивка.

Той й хвърли бърз проницателен поглед. В него имаше нещо плашливо, потайно. Тя имаше усещането, че не е склонен да си разголва душата, но когато реши, го прави с пълна доверчивост.

— Ифижени, портиерката, би искала да организира скромно тържество в жилището си, за да отпразнува ремонта… Да събере всички съседи.

Тъкмо навлизаха в градината и Жозефин отново я побиха тръпки. Тя се доближи до него, сякаш убиецът можеше да изскочи отзад.

— Няма да стане. Никой с никого не говори.

— Сестра ми Ирис ще дойде…

Каза това, за да го убеди. Името на Ирис продължаваше да бъде нейната парола, магическият й ключ. Ключът, който отваря всички врати. Спомни си как в детските години, когато искаше да покани приятели у дома и те се дърпаха, тя, засрамена, че не е успяла да ги убеди, добавяше „сестра ми ще присъства“. И те идваха. А тя се чувстваше още по-жалка.

— В такъв случай ще се отбия. Заради вас.

Тя си помисли, че всъщност щеше да дойде заради Ирис. А Ирис щеше да се изненада, че тя познава такъв привлекателен мъж. Престани да се сравняваш с нея, нещастнице, стига! Иначе ще си останеш нещастна завинаги. Когато се сравняваш, винаги губиш.

Те се разделиха в асансьора с кратко кимване. Той отново беше станал резервиран и тя се изненада дали беше мъжът, който току-що й бе разкрил сърцето си.

Зое не беше в стаята си: сигурно беше слязла в мазето на Пол Мерсон. Вече не искаше разрешение от нея.

— Така не може да продължава — рече тя на звездите, облакътена на перваза на балкона. — Помогнете ми! Направете така, че отново да ми говори. Това мълчание е непоносимо.

Остана така дълго време, загледана в тъмната лилава нощ. Схвана й се вратът от толкова взиране в небето. Щеше да чака, докато звездите й отговорят, та ако трябваше цялата да се вдърви — добре, щеше да се вдърви цялата!

Тя чакаше неподвижна, вирнала глава. Обеща да поправи нещата, ако е наранила Зое, обеща да прояви разбиране, обеща да преразгледа поведението си, да не отбягва малодушно, в случай че се наложи да говори по някой нерешен въпрос. Без никаква друга мисъл стоеше съвсем открита и изпъната като стрела към небето. Големите дървета в парка се раздвижиха, сякаш й правеха компания в очакването. Тя се промъкна между клоните им, за да отнесе молбата си, за да стигне до небесата и да бъде чута.

Скоро зърна малката искряща звезда в края на Голямата мечка. Звездичката проблесна един-два пъти като сигналите на морзовата азбука, изпращайки й посланието си. Тя възкликна.

Затвори прозореца и преливаща от щастие, което струеше в звънка песен, отиде да си легне, нетърпелива вече да е следващият ден. Или по-следващият. Или по-по-следващият… Не, чак толкова не бързаше.

Сибила дьо Басониер вдигна капака на кофата за боклук и лицето й се изкриви в гримаса. Лъхна я гранива тежка смрад на тлъста риба. Реши да я изхвърли незабавно. Беше яла сьомга на вечеря и кофата вонеше. Никога повече няма да купувам. Първо, много е скъпа, второ, като се пържи, полепва по тигана, и трето, смърди. Смърди, докато се пържи в тигана, смърди в кофата за боклук, смрадта е попила дори в двойните завеси. Миризмата на пържено и мазно от сьомгата ще се усеща доста време. Всеки път се оставям на продавача на риба да ме преметне с дрънканиците за омега 3, антиоксиданти и за добрия и лошия холестерол! Занапред ще купувам само писия. По-евтина е и не смърди толкова. Мама винаги правеше писия в петък.

Тя си наметна халата, избран по каталог и доставен по пощата, нахлузи си пантофите, навлече гумените ръкавици и грабна кофата. Всяка вечер в двайсет и два часа изхвърляше боклука, за нея беше ритуал, но тази вечер й се щеше да прескочи.

Не, нямаше да прескочи. Ритуалът затова е ритуал, за да се спазва, за да запази човек самоуважение.

Лакомница, тя леко се нацупи, но си каза: какво толкова, няма защо да съжалявам за сьомгата. Рибата беше седмичното й разточителство. Имаше нужда да си угоди на душата! Тази вечер пак им беше подкастрила крилцата. В комплект: Льофлок-Пинел, Ван ден Брок и Мерсон. Тримата нахалници, които живееха под нейния покрив. Първият беше успял да изчисти произхода си, докопал богата жена, вторият беше опасен измамник, третият беше безнравствен тип, който се гордееше, че е такъв. Тя единствена знаеше за тях неща, които… Благодарение на вуйчо си. Той беше работил в полицията. Във Вътрешното министерство. Притежаваше досиета за всичко живо. Когато беше малко момиченце, тя вземаше някой вестник, покатерваше се на коленете му, посочваше с пръстче новина от хрониката с произшествията и го подканяше: разкажи ми как са го хванали този. Той й шушнеше на ухо: няма да кажеш на никого, нали? — това е тайна; тя кимаше и той разказваше как са го проследили, как са му заложили капан, за доносниците, за безкрайните часове на чакане, докато типът най-сетне падне в мрежите на полицията. Жив или мъртъв. Имаше и предателства, необмислени ходове, заплахи, престрелки и винаги, винаги драми и кървища. Но беше несравнимо по-интересно от всякакви книги от поредиците на Зелената и Розовата библиотеки, които майка й я караше да чете, защото били за деца.

Така се пристрасти към тайните.

Вуйчото пък се беше пристрастил към досиетата и дори след като се пенсионира, продължи да ги трупа вкъщи. Актуализирани. Защото правеше услуги. Беше ням като гроб, повратлив съюзник, толерантен към забежките с превишаване на власт на едните и към слабостите на другите.

Така беше научила за произхода на Льофлок-Пинел, изоставено дете, подхвърляно насам-натам от приемни семейства, за осиновяването му, изненадващия брак с малката Манжен-Дюпюи и възхода му във висшето общество. Знаеше защо Ван ден Брок бе напуснал Анверс и бе дошъл да практикува във Франция, „лекарска грешка? — бих го определила по-скоро като съвършеното престъпление“ — се забавляваше тя, нашепвайки му в края на годишните събрания, на които заставаше лице в лице с трите си жертви. Ами разюзданият Мерсон с неговото либидо? Дето се мъкне по клубове за разврат и групов секс? Дето се гърчи в гнусни пози с всякакви! Щеше да е зле за него, ако се разчуеше… Вуйчото разполагаше със снимки. На Мерсон май не му дремеше, но нямаше да е толкова наперен, ако снимките стигнеха до бюрото на генералния му директор, суровия господин Лампал от фирмата за недвижими имоти „Лампал: домове на щастливите семейства“! Сбогом телета, крави, прасета[26] и повишение! Единствено от нея зависеше многообещаващото бъдеще да помръкне.

Държеше ги в ръцете си. Един път годишно ги предупреждаваше. Това беше нейната звездна вечер. Седмици наред се подготвяше за нея. Този път Ван ден Брок за малко да издъхне. Тя държеше вкъщи пълното досие на лекарската му „грешка“. Засмя се при мисълта за евентуалното преразглеждане на делото. В присъствието на всички любовници, бивши и настоящи. Какви кирливи ризи можеше да извади на показ, за чудо и приказ! Притежаваше изумителна власт. Е, недостатъчна, за да си върне кооперацията и апартамента, но се забавляваше да ги обстрелва със спомени за времето, когато тя беше важна личност, наемателите й правеха мили очи, питаха я как е, що е. Днес й тряскаха вратата под носа. Беше се превърнала в никому ненужна стара мома.

Тя взе асансьора, държейки по-надалеч от себе си усмърдяната на риба кофа. Натисна бутона за партера. Младата нова обитателка с очите си на сърничка й беше подействала стимулиращо. Нейното досие беше празно. Книгата на сестра й? Разкрита тайна. Затова пък мъжът й… Там не е чиста работата. Светата вода ненапита не беше в течение на всичко. Или се преструваше, че не е. Но тя все щеше да изкопае нещичко по неин адрес. Това беше девизът на вуйчо й: всеки крие някаква тайна или дребна подлост и ако умело се възползваш, се сдобиваш със съюзник или с прислужник.

Прекоси двора и се насочи към помещението с кофите за боклук.

Отвори вратата. Лъхна я миризма на влажно и гнило, на плесенясали отпадъци. Тя закри устата си ръка, стиснала с два пръста носа си. Каква кочина! А портиерката бездейства! Прекалено е заета да пребоядисва портиерското жилище! Само че няма да го бъде, тя ще си поговори с домоуправителя. Тя си има начини.

Зарадва се за гумените ръкавици, които се бе сетила да сложи, и повдигна капака на първия контейнер, отдръпна се, за да не я удари смрадливата вълна право в носа. Колко гнусно! По времето на родителите ми никой нямаше да търпи подобна мръсотия. Още утре ще напиша писмо на домоуправителя с искане да уволни това момиче. Той вече знае наизуст процедурата, не е нужно да настоявам, дори няма да е нужно да споменавам името на мъжа, с когото живее на съпружески начала, понеже той е в затвора. Като си помисля само, че я е назначил, без да си направи труда да проучи близките й! Бащата на децата й е престъпник! Каква немарливост! Ще му тикна досието под носа.

Тя не чу как някой отвори вратата зад гърба й.

Наведена над сивия контейнер, ругаейки Ифижени, с разтворен халат, през който се виждаше розовата й нощница, тя усети как грубо бе дръпната, ударена жестоко в гърдите и как ударите продължаваха да валят неспирно.

Не успя да гъкне, да извика за помощ. Падна по лице върху контейнера. Дългото й тяло на съсухрена девственица се просна върху капака, блъсна се в съседния контейнер, завъртя се около себе си, преди да се свлече на пода, разпльоскано като парцал. През ума й мина мисълта, че още не бе изказала всичко, че имаше много хора със срамни тайни, които тя знаеше, много хора, които биха могли да я намразят, я тя толкова обичаше да я мразят, защото слабите никой не ги мрази, нали така, мразени са само силните.

Просната по гръб, забеляза обувките на ожесточения мъж, хубави обувки на богат човек, английска направа, със заоблени върхове, нови, с гладки подметки, те хвърляха белезникави отблясъци в тъмната нощ. Той се надвеси над нея и я ръгаше с ножа ритмично, тя можеше да преброи ударите, беше като танц, тя ги броеше, докато се сипеха и се смесваха в ума й с кръвта в устата й, по пръстите, по ръцете й, кръвта беше опръскала всичко наоколо. Отмъщение? Дали пък не беше се досетила съвсем правилно: всички се бяха заплели в непосилни тайни?

Тя бавно се разпадаше на пода, затворила очи, убедена, да, да, сигурна бях, всички крият по нещо, дори този красив мъж, който позира по слип на рекламните билбордове. Красив тъмнокос мъж с романтичен перчем. Толкова й харесваше! Силен и крехък, близък и далечен, очарователен и отнесен. У него личеше пукнатина, която го тикаше в ръцете й, правеше го уязвим. Вуйчо й беше разкрил тайната му. Той беше наясно с всички начини за пречупване на хората. Всеки си има цена, твърдеше, всеки има своето слабо място. Не забравяше, че е по-млад от нея, нямаше и да я погледне, което не й пречеше да заспива, мечтаейки си да го подчини, да стане негова довереница, той да се вслушва в съветите й и постепенно между тях, старата мома и красивия модел, да се установи здрава връзка. Вуйчо й разполагаше с данни за него: многократно задържан пиян и дрогиран, арестуван за нападки към органите на реда, за нарушаване на обществените норми. Приятелят ти има ангелско лице и поведение на уличник. О, ако наистина ми беше приятел, си беше помислила тя и едва не бе споделила мечтата си.

Научи как се казва, къде живее, адреса на агенцията, за която работи, в пасаж „Вивиен“. Но най-важното — бе разкрила тайната му. Тайната на живота, на двойствения му живот. Може би не биваше да му изпраща анонимното писмо. Непредпазлива постъпка. Беше излязла извън своята територия. Вуйчо й непрекъснато я предупреждаваше да избира разумно целта си, да не рискува.

Да умее да се пази. Беше забравила.

Малко по малко престана да се съпротивлява на болката, отдаде се на милостта на безсъзнанието в топлата лепкава локва кръв. Искаше да извърне глава, за да зърне лицето на нападателя, но силите я напуснаха. Мръдна пръст на лявата ръка и усети гъстата кръв, нейната кръв. Зачуди се: дали е успял да ме открие, след като е получил писмото? Къде сбърках, щом ме е открил? Бях се погрижила да не оставя никакви отпечатъци, пуснах писмото в пощенски клон на другия край на Париж, бях купила вестници, които никога не чета, за да изрежа от тях буквите. Никога вече няма да докосна с устни снимките му. Трябваше да споделя пред вуйчо това мое увлечение. Той щеше да ме отрезви: „Сибила, запази спокойствие, проблемът при теб е, че не можеш да се владееш. Заплахите трябва да се леят нежно. Колкото си по-умерен, толкова по-силен е ударът“. Това беше друг негов девиз. Трябваше да послуша вуйчо си. Той говореше мъдро.

Е, учуди се тя, значи човек е способен да мисли дори когато е толкова близо до смъртта? Мозъкът продължава да работи, докато тялото се обезкървява, сърцето заглъхва, дъхът секва…

Тя усети как нападателят я подритна, натиквайки безжизненото й тяло зад най-големия контейнер в дъното; този контейнер го изкарваха един път седмично. Подритваше я и тя се търкаляше, вероятно искаше да я скрие, зави я с парче мръсен мокет, за да не я открият веднага. Тя се зачуди кой ли беше изхвърлил парчето мокет, защо още не го бяха отнесли боклукчиите. Още една небрежност на некадърната портиерка! Хората вече не работят съвестно, искат само да получават премиални и да ходят на почивка, но не желаят да си цапат ръцете. След колко ли време щяха да я намерят? Щяха ли да установят точния час на смъртта й? Вуйчо й беше обяснил как става. По трупните петна. Бутна някаква кутийка от бира или безалкохолно и тя се търкулна под ръката й, усети миризма на фъстъци от паднал наблизо празен плик, учуди се отново, че все още е в съзнание, въпреки че силите изтичаха с кръвта й. Нямаше повече смелост да се съпротивлява.

Учудена, учудена и съвсем изцедена.

Чу как вратата на стаичката се затвори. Скърцане на ръждясала брава отекна в нощната тишина. Тя успя да преброи още три удара на сърцето си, преди да изпусне последната лека и кратка въздишка и да умре.

Четвърта част

Ирис извади пудриерата си марка „Шисейдо“ от елегантната голяма чанта „Бъркин“. Влакът наближаваше „Сейнт Панкрас“ и тя искаше да бъде най-красивата жена, която ще слезе на перона.

Дълга черна коса, завързана на опашка, сиво-виолетови сенки на клепачите, спирала на миглите, ах, тези нейни очи, не се уморяваше да им се любува, невероятно е как си променят цвета, мастиленосини, когато съм тъжна, златисто искрящи, когато съм весела, кой би могъл да опише тези очи? Тя вдигна яката на блузата си „Жан-Пол Готие“, похвали се за избора на виолетовия костюм с панталон, който идеално очертаваше фигурата й. Целта на пътуването беше най-обикновена: да си върне Филип и своето полагаемо се място в семейството.

С нежност и умиление се замисли за Александър, не го бе виждала от шест седмици. Беше много заета в Париж. Беранжер беше първата, която й се обади.

— Беше ослепителна вчера в ресторанта. Не исках да те притеснявам, видях те, обядваше със сестра ти…

Разбъбриха се, все едно вчера се бяха разделили. Времето изтрива всичко, установи Ирис, освежавайки леко пудрата си. Времето и безразличието. Беранжер беше „забравила“, понеже Беранжер не се интересуваше от никого. Беше облизвала лакомо пяната на парижките клюки, пяната беше спаднала и тя вече не си спомняше нищо. Смъртоносна лекота, добре си ми дошла! — каза си Ирис. На лявата буза забеляза бръчица, тънка като паяжинка, залепи се до огледалото, изруга и реши да поиска от Беранжер телефона на дерматолога й.

Мъжът, седнал срещу нея, я изпиваше с очи. Около четирийсет и пет годишен, решително лице, широкоплещест. Тя щеше да си върне Филип. В противен случай бе готова да съблазни друг мъж! Трябваше да бъде реалистка, оставаха й само няколко патрона и логиката налагаше да прояви трезвомислие във финалното сражение. Налагаше се да впрегне всичките си сили, за да го спечели, като запази и евентуален резервен ход за отстъпление.

Тя прибра пудриерата и си глътна корема. Беше наела треньор, господин Ковалски, който я мачкаше като пластилин. Караше я да се върти, да се разгъва, сгъва, разтегля, повдига, да подскача, да се извива. Невъзмутимо броеше коремните преси, не изпитваше капка жалост към нея и когато го умоляваше да не бъде толкова взискателен, той продължаваше да брои едно и две, и три, и четири, трябва да сте наясно какво искате, госпожо Дюпен, на вашата възраст трябва да правите двойно повече. Ненавиждаше го, но той се оказа изключително полезен. Идваше при нея три пъти седмично. Пристигаше, свирукайки, носеше пръчка, която му служеше при упражненията за раменете. Подстриган на паница, с хлътнали малки кафяви очи, къс чип нос и гръден кош на рибар. Облечен неизменно в небесносин анцуг с оранжеви и виолетови ленти, преметнал на рамо малка чантичка. Работеше с бизнесдами, адвокатки, актриси, журналистки, жени без никакви занимания. Рецитираше поменика на имената им, докато тя се потеше. Беше се запознала с него у Беранжер, която се бе отказала след шест тренировки.

Тя се отпусна на облегалката. Беше постъпила правилно, като съобщи за идването си първо на Александър, преди да говори с Филип. Не му остави вратичка за измъкване. Всичко щеше да се реши по време на лондонския й престой. По гърба й полазиха тръпки.

Ами ако пътуването се окаже поредният провал?

Тя се загледа в сивите лондонски предградия, малките къщи, плътно долепени една до друга, мърлявите неугледни градинки отпред, съхнещото пране, изпочупените градински столове. Сравни ги с дългите блокове с безброй входове, нацвъкани в парижките предградия.

Ами ако се провали?

Не желаеше да мисли за последствията.

Тя кимна, когато мъжът отсреща предложи да свали чантата й от багажника. Благодари му с любезна усмивка. Миризмата на евтин одеколон, която долови, когато той вдигна ръце, за да поеме багажа, й бе достатъчна: нямаше смисъл да си губи времето с него.

Филип и Александър я чакаха на перона. Колко бяха красиви! Тя изпита чувство на гордост и не се обърна към мъжа, който беше тръгнал заедно с нея, но после изостана, виждайки, че я посрещат.

Вечеряха в пъб на ъгъла на „Холанд“ и „Кларъндън“. Александър разказа как получил най-добрата оценка по история от целия клас, Филип изръкопляска, Ирис също. Не знаеше дали ще спят в една стая, или той си бе уредил вече да преспи другаде. Припомни си колко беше влюбен в нея и взе да си самовнушава, че такава любов не може да свърши просто ей така. В края на краищата всички семейни двойки изживяват трудни моменти, важното е това, което са създали заедно… Но аз какво съм създала с него? — си каза, проклинайки трезвомислието си, което не й позволяваше да изпада в самодоволство. Той направи опит да създаде, но аз, аз какво направих?

Тя чу Александър да описва подробно програмата за уикенда.

— Ще успеем ли да я изпълним? — попита развеселена.

— Ако ставаш рано, да. И ако не се размотаваш…

Какъв сериозен вид имаше само! Помъчи се да си припомни на колко години е. Скоро ще навърши четиринайсет. Говореше английски без никакъв акцент, когато се обръщаше към сервитьора или споменаваше заглавието на някой филм.

Филип говореше с него, за да не се налага да се обръща директно към нея. Казваше: мислиш ли, че на мама ще й бъде интересно да види ретроспективната изложба на Матис, или ще предпочете да отиде на изложбата на Миро? Александър отвръщаше, че според него мама би искала да посети и двете. Аз съм перце за федербал, което си прехвърлят с лекота, задавайки си въпроси един на друг, без да имам право на отговор. Тази лекота не й вдъхна доверие.

Апартаментът на Филип напомняше на парижкия. Нищо чудно, след като той беше избирал мебелите. Тя го наблюдаваше отстрани. Обзавеждането не я вълнуваше. Тя не беше безразлична към красивия интериор, но не обичаше да обикаля антикварните магазини, търговете. Не харесвам нищо, изискващо продължително усилие, обичам да се разхождам безцелно, да мечтая, да се излегна и да чета с часове. Аз съм съзерцателен тип. Втора мадам Рекамие. Мързелана съм аз, нищо друго! — чу вътрешния си глас, но го изкомандва да замълчи.

Филип беше оставил пътната й чанта в антрето. Александър отиде да си легне, след като учтиво помоли за целувка, и двамата останаха сами в просторния хол. Беше сложил бял мокет, вероятно не канеше често гости. Тя се разположи нашироко на голямо канапе. Наблюдаваше го как пуска стереоуредбата, избира компактдиск. Изглеждаше направо херметизиран, та тя се запита дали не беше сбъркала с идването. Вече не беше толкова сигурна, че има сини очи, тънка талия, закръглени рамене. Започна да мачка крайчеца на косата си, изхлузи обувките си и подви дългите си крака в отбранителна поза на изчакване. Чувстваше се чужда в този апартамент. Филип не се отпусна нито за миг, тя долови напрегнатото му поведение. Беше внимателен, учтив, но я държеше на разстояние. Как бяха стигнали дотук? Тя реши да престане да мисли за това. Не можеше да си представи живота без него. Миризмата на одеколона на мъжа от влака я удари в носа и тя направи отвратена гримаса.

— Александър изглежда добре…

Филип се усмихна, поклати глава и сякаш каза на себе си:

— Щастлив съм с него. Не знаех, че може да ме изпълни с такова щастие.

— Много се е променил. Едва го познах.

Той й отвърна наум: ти никога не си го познавала. Не желаеше да намесва Александър във враждебните действия. Проблемът не беше Александър, а този брак, който се влачеше и не искаше да умира, само се преструваше, че продължава. Гледаше я насреща си. Най-красивата от всички жени, пръстите й си играеха с перлената огърлица, която й подари за десетгодишнината от сватбата им, синьовиолетовият й поглед вперен напред, гъмжащ от въпроси за бъдещето на връзката им, за нейното бъдеще… Тя пресмяташе още колко години щеше да бъде привлекателна, как да си го запази или да си намери друг съпруг, въздух не й достигаше при мисълта за трудностите, които й предстояха с някой непознат, а той беше тук, до нея, лесна жертва, свикнал да се подчинява.

Погледът му се плъзна по фината ръка, източената шия, месестите устни, раздели я на части и всяка получи отлична оценка. Представи си я как разказва на приятелките си за лондонския уикенд или как го премълчава, вероятно вече не са й останали много приятелки. Представи си я във влака, как мисли за шансовете си, как разглежда лицето си в огледалото… Толкова дълго се беше лутал в миража на любовта си. Там, където виждах оазис, палми, извор с жива вода, всичко е било сметки и спечена от суша земя. Било ли й е хубаво с мен? Нищо не зная за тази жена, която съм притискал в обятията си. Това не ме засяга вече. Тази вечер трябва да сложа край на илюзиите й. Тя проследи с очи къде оставих пътната й чанта. Пита се къде ще спи. Няма да спим заедно, Ирис.

Той отвори уста, за да изрази мисълта си гласно, но тя се наведе й ръката й затърси падналата обица. Я виж ти, изненада се Филип, тази жена не я познавам, възможно ли е друг да й подарява бижута? Или е просто лъскава дрънкулка, харесана от някоя витрина?

Междувременно Ирис намери обицата и си я сложи. Усмихна му се ослепително. „Сърцето й е кактус, настръхнал в усмивки.“ Къде беше прочел тази фраза? Сигурно си я бе записал, имайки предвид нея. Той бегло се усмихна. Познавам те, ще преодолееш раздялата. Защото не ме обичаш. Защото си безчувствена. Облаците прелитат над сърцето ти, без да оставят белези по него. Ти си като разглезено дете, на което се подарява играчка. То пляска с ръчички, заиграва се с нея за кратко и после я хвърля. За да си поиграе с друга. Още по-красива, по-голяма, още по-разочароваща. Нищо не е в състояние да запълни празното ти сърце. Вече не знаеш какво да търсиш, за да събудиш тръпката… Трябват ти бури, урагани, за да изпиташ малка, съвсем мъничка емоцийка. Ставаш опасна, Ирис, опасна за самата себе си. Внимавай, ще се разбиеш. Би трябвало да те предпазвам, но вече изгубих хъс, желание да го правя. Толкова дълго те предпазвах, прекалено дълго, но това време свърши.

— Донесох ти подаръци — каза Ирис, колкото да наруши мълчанието.

— Много мило…

— Къде остави пътната ми чанта? — попита тя закачливо.

Много добре знаеш, едва не отговори той.

— В антрето…

— В антрето ли? — учуди се тя.

— Да.

— Аха…

Тя стана и отиде да вземе чантата си. Извади син кашмирен пуловер, кутия превъзходни бадемови сладкиши калисони. Подаде му ги, широко усмихната като янки разузнавач, попаднал на коварен индианец.

— Калисони? — учуди се Филип, поел бялата ромбовидна кутия.

— Спомняш ли си? Уикендът, който прекарахме в Екс ан Прованс… Беше си купил десет кутии, за да имаш подръка навсякъде: в колата, в работата, вкъщи! Според мен бяха прекалено сладки…

Тя чуруликаше радостно; слухът му долови рефрена, който тя не се осмеляваше да подеме открито. Бяхме толкова щастливи, ти така ме обичаше!

— Беше много отдавна… — отговори Филип, който се напъна да си спомни; после остави кутията на ниската масичка, сякаш не желаеше да се връща назад в измислено щастие.

— О, Филип! Не беше чак толкова отдавна!

Тя бе приседнала на килима и обхвана с ръце коленете му. Толкова беше красива, че я съжали. Оставена сама на себе си, без закрилата на любящ я мъж, щеше да се превърне в много лесна жертва заради малодушието си. Кой ще я закриля, ако ме няма?

— Изглежда, си забравил, че сме се обичали…

— Аз те обичах! — поправи я той тихо.

— Какво искаш да кажеш?

— Че беше едностранно и… че свърши.

Тя вдигна глава и се взря в него, не вярваше на ушите си.

— Свърши? Не е възможно!

— Напротив, ще се разделим, ще се разведем…

— О, не! Обичам те, Филип, обичам те. През цялото време във влака си мислех за теб, за нас, казвах си, че ще започнем от нулата, ще започнем на чисто. Скъпи мой… — тя хвана ръката му и силно я стисна.

— Моля те, Ирис, не усложнявай допълнително нещата, много добре знаеш какво е положението!

— Правих грешки. Зная… Но разбрах също, че те обичам. Наистина те обичам… Държах се като разглезено момиченце, но вече зная, зная…

— Какво знаеш? — попита той, предварително отегчен от обясненията й.

— Зная, че те обичам, че не те заслужавам, но зная, че те обичам.

— Също както обичаше Габор Минар…

— Никога не съм го обичала!

— Значи идеално си се преструвала.

— Излъгала съм се!

— Не, мен ме излъга! Не е едно и също. И какъв е смисълът да говорим? Това е минало. Аз обърнах страницата. Промених се, вече не съм същият човек и този друг човек няма нищо общо с тебе…

— Не говори така! И аз ще се променя. Не се страхувам, нищо не може да ме уплаши, когато съм с теб!

Той я изгледа иронично.

— Според теб, ако кажеш, че ще се промениш, ще се промениш наистина, и като казваш, че съжаляваш, аз ще забравя всичко и ще се съберем отново! Животът не е толкова лесен, скъпа!

Тази думичка й вдъхна надежда. Допря глава до коленете му и го погали по крака.

— Моля те да ми простиш всичко!

— Ирис! Ако обичаш! Стига… — той тръсна крак, сякаш се освобождаваше от досадно куче.

— Но не мога да живея без теб. Какво ще правя?

— Не ме е грижа; все пак няма да те оставя на произвола на съдбата, разбира се…

— А ти, ти какво смяташ да правиш?

— Все още не съм наясно. Имам нужда от спокойствие, от добро отношение, от съпричастност… Имам нужда да променя живота си. Дълго време животът ми се въртеше около теб, ти бе смисълът на живота ми, после работата, която ме поглъщаше изцяло, после синът ми. След това работата ми досади, ти направи всичко възможно да се уморя от теб, сега имам Александър и желание да променя живота си. Станах на петдесет и една, Ирис. Имах много развлечения, натрупах доста пари, но и доста се разпилявах. Отсега нататък вече не се нуждая от красиви обноски, от светски изяви, от фалшиви обяснения в любов и приятелство, от наперени самовлюбени мъжкари, които си ги мерят! Твоята приятелка Беранжер ми се предложи последния път, когато я видях…

Беранжер! — тя го погледна изненадана и развеселена.

— Вече зная как да бъда щастлив и това ново щастие не е свързано с теб. Дори ти си неговата обратна страна. Затова те гледам, виждам, наистина си ти, но престанах да те обичам. Трябваше ми доста време, осемнайсет години, докато изтекат песъчинките през тясната част на часовника. Ти изчерпа пясъчните си запаси, а аз се преместих на другата купчинка. Много е просто всъщност…

Тя вдигна към него очарователното си уплашено лице, на което бе изписан израз на недоверие.

— Не е възможно! — възкликна тя, натъкнала се на решителността в погледа му.

— Стана възможно. Отлично знаеш, Ирис, че не изпитваме нищо един към друг. Защо да се преструваме?

— Но аз те обичам!

— Моля те! Запази благоприличие!

Той се усмихна снизходително. Погали я по косата, както се прави, когато е нужно да се успокои дете.

— Остави ме тук при теб. Нека това бъде мястото ми.

— Не, Ирис, не… Дълго се надявах, но сега вече край. Много те харесвам, но не те обичам. Това е положението и нищо не мога да променя.

Тя се дръпна, сякаш змия я ухапа.

— Има ли жена в живота ти?

— Не те засяга.

— Има жена! Коя е тя? В Лондон ли живее? Затова дойде тук! Отдавна ли ми изневеряваш?

— Ставаш смешна. Нека си спестим подобни сцени.

— Обичаш друга. Усетих го още с пристигането. Жената знае кога не е желана и става незабележима. Аз съм станала незабележима. Не мога да го понеса!

— Струва ми се неуместно точно ти да ми устройваш сцени на ревност, какво ще кажеш? — той я изгледа подигравателно и тя избухна в гневни крясъци.

— Дори не ти изневерих с него! Нищо не се случи! Съвсем нищо!

— Възможно е, но не променя нещата. Свърши и няма смисъл да се питаме как и защо. Или по-скоро ти би трябвало да се запиташ как и защо… За да не повториш същите грешки с друг!

— А ти питаш ли се за мен, за моята любов?

— Това не е любов, а самолюбие; бързо ще се излекуваш. Ще си намериш друг, не се съмнявам в теб!

— В такъв случай не трябваше да ми казваш да идвам!

— Сякаш си питала за моето мнение! Ти се натрапи, не споменах нищо заради Александър, но изобщо не съм те канил.

— Като отвори дума за Александър, вземам го с мен, щом така стоят нещата. Няма да го оставя тук с твоята… любовница!

Изплю думата, все едно беше омърсила устата й.

Той я хвана за косата, дръпна я силно, за да я заболи, долепи устни до ухото й и прошепна:

— Александър остава тук с мен, точка по въпроса!

— Пусни ме!

— Чу ли добре? Ще водим битки, ако се наложи, но няма да ти позволя да го докоснеш. Кажи ми колко трябва да ти платя за всичко, ще ти дам парите, но няма да получиш родителските права над Александър.

— Ще видим! Той е мой син!

— Ти никога не си се грижила за него, никога не си се интересувала от него и няма да търпя да си послужиш с него, за да ме изнудваш. Разбра ли?

Тя наведе глава и не отговори.

— Тази нощ отиваш в хотел. Точно до нас има един много приятен. Ще преспиш и утре ще отпътуваш обратно, без да драматизираш. Ще обясня на Александър, че си се разболяла, върнала си се в Париж и отсега нататък ще идваш да го виждаш тук. Двамата заедно ще обсъдим дните, начините и ако се държиш прилично, можеш да го виждаш колкото искаш без ограничения. При едно условие, не го забърквай в тези неща.

Тя се освободи и се изправи. Опъна си дрехите. И без да го поглежда, заяви:

— Разбрах. Ще обмисля и ще ти съобщя. По-точно ще наема адвокат, който ще ти съобщи. Искаш война, добре, ще я имаш!

Той се разсмя.

— Как ще я водиш тази война, Ирис?

— Както всички майки, които се борят да запазят детето си! Детето винаги се дава на майката. Освен ако е уличница, алкохоличка или наркоманка!

— Които, да ти съобщя, стават много добри майки. Във всеки случай по-свестни майки от теб! Не се изправяй срещу мен, Ирис, защото може да изгубиш всичко…

— Ще видим!

— Имам твои снимки в един вестник, как се целуваш с един младеж, имам свидетели за разпуснатото ти поведение в Ню Йорк, дори бях наел детектив, за да разкрия подробностите около историята ти с Габор Минар, аз плащах сметките за продължителния ти престой в клиниката, продължавам да плащам сметките за фризьора, масажиста, модния шивач, за ресторантите, хилядите евро, които харчиш на воля, не би могла дори да сумираш всички числа! Няма да ти повярват нито за секунда в ролята на безутешна майка. Съдията ще ти се смее. Особено ако е жена, дето с труд си печели прехраната! Ти не познаваш живота, Ирис. Представа нямаш. Ще станеш за смях в съда.

Тя стоеше пребледняла, смазана, сините й очи бяха изгубили блясъка си, ъгълчетата на устните й увиснаха и тя доби вид на разорена възрастна дама, пристрастена към хазарта. Дългите кичури черна коса бяха провиснали, тя вече не беше ослепителната и великолепна госпожа Ирис Дюпен, а победена жена, която виждаше как й се изплъзват власт, красота и пари.

— Бях ли достатъчно ясен? — попита Филип.

Тя не отговори. Вероятно търсеше някоя оскърбителна реплика, но напразно. Грабна чантата, шала, пътната си чанта и изхвърча, тряскайки вратата.

Не й се плачеше. Беше поразена. Вървеше по дълъг бял коридор, в края на който със сигурност таванът щеше да се срути отгоре й. Тогава щеше да страда и животът й щеше да стане на развалини и хаос. Не знаеше кога ще настъпи моментът, искаше само да изтласка колкото може по-далече края на коридора. Мразеше го. Не можеше да понесе мисълта, че й се изплъзва. Той е мой! Никой няма право да ми го отнема. Той ми принадлежи.

Беше видяла хотела, когато се прибираха пеша от ресторанта.

Щеше да отиде сама. Нямаше нужда някой да й запазва стая. Нуждаеше се единствено от кредитната си карта. А нея поне до второ нареждане все още я имаше. И възнамеряваше да си я запази, нямаше да допусне да й бъде отнета.

Както и да е, мислеше тя, потраквайки гневно с токчета, никога не е бил толкова съблазнителен, колкото тази вечер, и никога не бях желала по-силно да се хвърля в прегръдката му. Защо винаги обичаме мъжете, които ни отблъскват, държат се гадно, защо не се вълнуваме от мъж, който се влачи в краката ни?

Утре ще разсъждавам по тази тема.

Тя отвори вратата на хотела, подаде кредитната си карта и поиска най-хубавия апартамент.

На другия ден след общото събрание Жозефин реши да си обуе маратонките и да отиде да потича. Ще направя две обиколки на езерото, за да изхвърля отровата от гадното събрание.

Зое още спеше и тя й остави бележка на масата в кухнята. Беше събота и нямаше училище. Скоро щяха да си проговарят, звездите бяха обещали.

В асансьора срещна господин Мерсон, който отиваше да кара колело. Беше обул прилепнал черен клин, препасал чантичка на кръста, носеше каска на главата.

— Малко тичане, госпожо Кортес?

— Малко въртене на педали, господин Мерсон?

— Много сте духовита, госпожо Кортес!

— Много благодаря, господин Мерсон!

— Изглежда, снощи пак е имало фиеста в мазето…

— Не зная какво правят, но ми се струва, че им е приятно!

— Да не им придиряме много на младите… Всички сме се събирали по мазетата, нали, госпожо Кортес?

— Без обобщения, господин Мерсон!

— Пак се правите на боязлива девойка, госпожо Кортес!

— Ще дойдете ли на тържеството у Ифижени довечера, господин Мерсон?

— Тази вечер ли е? Кръв ще се лее! Опасявам се да не се случи най-лошото.

— Няма. Тези, които ще дойдат, знаят как да се държат.

— След като твърдите! При това положение ще намина, госпожо Кортес. Само заради прекрасните ви очи!

— Елате с жена си. Чудесен случай да се запозная с нея.

— Точка за вас, госпожо Кортес!

— Освен това ще доставите огромно удоволствие на Ифижени, господин Мерсон.

— Бих искал да доставя удоволствие на вас, госпожо Кортес! Страхотно искам да ви целуна. Бих могъл да блокирам асансьора, знаете ли… и да ви подложа на плътско изстъпление, както са се изразявали едно време. Много ме бива в тази дисциплина.

— Преследвате неотклонно набелязаната цел, господин Мерсон!

— В това ми е чарът! Много съм упорит, външността лъже… Довиждане и приятен ден, госпожо Кортес!

— Приятен ден, господин Мерсон! И не забравяйте, тази вечер в деветнайсет часа у портиерката. Заедно със съпругата!

Те се разделиха и Жозефин се отдалечи в лек тръс, с усмивка на уста. Този човек беше роден да флиртува. Мехурче от шампанско. Изглеждаше по младежки бодър, по-непринуден от сина си. Какво ли прави Зое в мазето? Тя спря на кръстовището, изчаквайки червения светофар, и продължи да потропва на място. Да не забавя ритъма, в противен случай организмът престава да изгаря мазнините.

Докато подскачаше на място, видя огромна реклама отсреща и позна мъжа на снимката: Виторио Джамбели, брат близнак на Лука. Бяха го снимали по слип, кръстосал ръце пред гърдите си, смръщил вежди. Изглеждаше мрачен. Мъжествен, но мрачен. Слоганът се къдреше над главата му в разноцветни тонове: Бъди мъж, носи „Екселанс“. Нищо чудно, че е депресиран! Да се развяваш по стените на Париж в прилепнал слип със сигурност удря по чувството на самоуважение.

Светофарът се смени. Докато пресичаше, си припомни, че трябва да върне ключа на Лука. Когато тръгнем на пазар с Ифижени, ще мина през тях. Ако попадна на него, ще кажа, че не мога да остана, защото Ифижени ме чака в колата.

Тя прескочи невисок парапет. Пое по широката алея, която излизаше при езерото, и видя познатите физиономии на съботните играчи на петанк. В съботата играеха по двойки. Жените носеха хладилни чанти за пикник, в тях имаше бутилка розе, твърдо сварени яйца, пиле и майонеза.

Тя започна първата обиколка, тичаше в обичайния си ритъм. Имаше свои ориентири: барачката на човека, който даваше лодки под наем, боядисана в червено и охра, пейките по трасето, редицата тръстики, които бяха завзели част от пътя и на това място трябваше да се движи съвсем вляво, сухото дърво, което беше кръстила „индианец“ и което бележеше точно половината на пробега. Разминаваше се с обичайните съботни посетители: възрастния господин, който тичаше приведен и дишаше шумно, отвеян едър черен лабрадор, който пишкаше клекнал, забравил, че е мъжки, берлинска овчарка, която се хвърляше във водата винаги от едно и също място и веднага излизаше, сякаш си беше отбила задължението, мъже, които бягаха по двама и си говореха за службата, момичета, които се оплакваха от мъжете, дето знаели да говорят само за бачкането. Беше още рано за тайнствения мъж. Съботите се появяваше около обяд. Времето беше хубаво и тя се почуди дали нямаше да си е махнал шала или шапката. В такъв случай щеше да види как изглежда, дали е приятен на вид, или е намръщен. Може да се окаже известна личност, която не желае да й досаждат. Една сутрин беше се разминала с Албер, принца на Монако, друг път срещна тенисистката Амели Моресмо. Отдръпна се да й даде път и я поздрави с ръкопляскане.

Откъм острова долетяха резките крясъци на пауните. Стана й забавно, като видя паток, тръгнал на лов за храна, който гмуркаше глава във водата и вирнатата му задница напомняше поплавък на въдица. Поклащайки се до него, женската чакаше с доволен вид на наконтена лелка. Някои бягащи ухаеха на сапун, други миришеха на пот. Едни оглеждаха жените, други не им обръщаха внимание. Спектакъл, в който участниците се познаваха, въртяха се в кръг, потяха се, търпяха и продължаваха да се въртят. Тя обичаше да се чувства част от спектакъла на въртящите се дервиши. Главата й се изпразни, тя се понесе във въздуха. Проблемите се излющваха като мъртва кожа.

Мобилният й звънна и я върна към действителността. Името на Ирис се изписа на екрана.

— Жо?

— Да — отговори Жозефин задъхана.

— Удобно ли е?

— Излязох да потичам.

— Може ли да те видя тази вечер?

— Ама нали и без това ще се видим! Да не си забравила? Тържеството при портиерката на нашата кооперация. И нали се бяхме разбрали да вечеряме заедно след това… Не ми казвай само, че си забравила.

— Ах, да, вярно.

— Ти беше забравила… — засегна се Жозефин.

— Не, не бях, обаче… Трябва на всяка цена да говоря с теб! Всъщност съм в Лондон и е ужасно, Жо, ужасно… — гласът й заглъхна и Жозефин се уплаши.

— Нещо лошо ли се е случило?

— Той иска да се разведем! Каза ми, че всичко свършило, че вече не ме обича. Жо, ще умра. Чуваш ли ме?

— Да, да — прошепна Жозефин.

— В живота му има друга жена.

— Така ли?

— Да. Заподозрях го заради начина, по който ми говореше. Той просто не ме забелязва, Жо, все едно съм невидима. Ужас!

— Няма такова нещо… Въобразяваш си!

— Не, уверявам те. Самият той ми заяви, че всичко е свършено, ще се разведем. Отпрати ме да спя в хотел. О, Жо, представяш ли си! А днес сутринта, когато отидох да го видя, беше излязъл да пие кафе, нали знаеш как обича сутрин да си чете вестника сам на терасата на някое кафене, поприказвах си с Александър и той ми разказа всичко!

— Какво ти разказа? — попита Жозефин с разтуптяно сърце.

— Каза ми, че баща му се срещал с някаква жена, ходел с нея на театър и на опера, често оставал при нея, прибирал се в ранни зори, той да не разбере, слагал си пижамата и се преструвал, че току-що става, прозявал се, търкал си очите, прокарвал пръсти през косата си… той си мълчал, за да не безпокои баща си, защото, чакай да ти кажа, едва не умрях, твърди, че откакто се виждал с тази жена, баща му станал по-ведър, променил се. Той знае всичко, разбираш ли! Дори името й… Доти Дулитъл. Ох, Жо! Направо ще умра…

И аз ще умра, си каза Жозефин и се облегна на близкото дърво.

— Толкова съм нещастна, Жо! Какво ще стане с мен?

— Може Александър да си е съчинил тази история? — предположи Жозефин, вкопчвайки се с надежда в тази мисъл.

— Изглеждаше напълно сигурен. Разказа ми го със спокоен и равнодушен тон на преподавател. Все едно искаше да ме успокои, няма страшно, мамо, не драматизирай излишно… Дори употреби странна дума, заяви, че въпросното момиче сигурно било „мимолетно“. Колко е мил, нали? Каза го, за да ме успокои… Ох, Жо!

— Ти сега къде си?

— На гара Сейнт Панкрас. Ще бъда в Париж след три часа. Може ли да дойда при теб?

— Трябва да ходя с Ифижени на пазар…

— Коя е тази?

— Нашата портиерка. Обещах да я закарам с колата да напазарува за тържеството…

— Няма значение, ще дойда при теб, така или иначе. Не искам да оставам сама.

— Имах намерение да й помогна за тържеството… — осмели се да каже Жозефин, която наистина беше обещала на Ифижени.

— Ти винаги си заета, когато става въпрос за мен, грижиш се за всички с изключение на мен! — гласът й потрепери, щеше да се разплаче. — Свършено е с мен, край, за боклука съм. Остарях!

— Не е вярно! Престани!

— Може ли направо от гарата да дойда при теб? С пътната си чанта? Не искам да оставам сама. Полудявам…

— Добре. Ще се видим вкъщи.

— Не беше редно да ми се случи. Ох, ако знаеш само как ме изгледа! Очите му минаха през мен, без да ме виждат, ужас!

Жозефин затвори телефона смаяна. „Можеш да накараш да сведе очи човек, който те обича — не и човек, който те желае. Обичам те и те желая.“ Беше му повярвала. Беше се вкопчила в тези любовни думи, беше ги издигнала като знаме и в него се беше забулила. Нищо не зная за хитрините на любовта. Толкова съм наивна. Толкова съм смотана… Краката й се подгъваха, тя се свлече на една пейка.

Затвори очи и каза на глас: Доти Дулитъл. Тя е млада, красива, носи малки обици, има леко разстояние между предните зъби, разсмива го от сърце, не е ничия сестра, танцува рок и пее „Травиата“, знае сонетите на Шекспир и позите на кама сутра. Премахна ме, както се измитат окапали листа. Ще се свия на земята като мъртво листо. Ще продължа живота си на сама жена. Зная да живея сама. По-скоро зная да оцелявам сама. Съседната възглавница е студена и недокосната, леглото, на което лягаш, е с отгърната завивка само от едната страна, остава непокътнато мястото за другия, който няма да дойде, когото очакваш напразно в познатите студени обятия на тъгата. Сама, сама, сама. Без дори капка надежда, която да лелееш, без ни едничък кадър от филм, който да погледаш. Само като се сетя с каква сила се хвърлих към него в коледната вечер! Наивна като малко момиче, когато той ме целуна, с мечтите ми за първа любов, с които го дарих. Заради него се връщах отново в детството. Готова бях на всичко. Да го чакам, да вдишвам присъствието му отдалече, да пия от любовта му в думите, драснати на титулната страница. Това ми беше достатъчно, за да го чакам търпеливо месеци, години.

Тя усети нечий дъх на ръката си и отвори очи стресната.

Едро черно куче я гледаше, наклонило глава.

— Дю Геклен! — продума тя, разпознала уличното куче от снощи. — Какво правиш тук?

От увисналата му бърна се стичаше слюнка. Той изглеждаше съпричастен към нейната тъга.

— Тежко ми е, Дю Геклен. Много ми е тежко…

Той наклони глава на другата страна, сякаш да й покаже, че я слуша.

— Обичам един мъж, вярвах, че и той ме обича, и останах измамена. Такава съм аз, да знаеш, винаги вярвам на хората…

Той сякаш разбираше и я чакаше да продължи.

— Една вечер се целунахме, истинска целувка на влюбени и изживяхме… седмица луда любов. Не казвахме нищо, едва се докосвахме, но се изпивахме с очи. Беше красиво, Дю Геклен, силно, страшно, нежно… После, не зная какво ми стана, аз го помолих да си върви. И той си тръгна. — Тя му се усмихна, погали го по муцуната. — И сега плача на пейката, защото току-що научих, че е с друго момиче, и ме боли, Дю Геклен, страшно ме боли.

То тръсна глава и лигата му полепна по козината на муцуната. Лепкавата нишка блесна на слънцето.

— Странно куче си ти… Все така ли бродиш без стопанин?

То наведе глава утвърдително: „така е, нямам стопанин“. И остана с наведена глава в странната си поза, с нишката бляскава лига, увита като верижка на муцуната.

— Какво чакаш? Не мога да те взема. — Тя прокара ръка по широкия белег и грапавата розова кожа на десния му хълбок. Твърдата козина се беше слепнала на места. — Наистина си грозен. Льофлок-Пинел е прав. Имаш екзема… Без опашка си. Отрязали са ти я. Едното ти ухо е клепнало, другото е някакъв безформен израстък. Да ти призная, не може да се каже, че си красавец!

Той вдигна към нея жълтите си очи и тя забеляза, че дясното му око е мътно.

— Окото ти е изтекло! Горкичкият!

Говореше му тихо, галеше го и то не се дърпаше, не ръмжеше. Навело глава, примигваше от удоволствие.

— Приятно ти е да те галя, нали? Обзалагам се, че си свикнал повече да те подритват и да те пъдят!

То тихо изскимтя, сякаш да потвърди, и тя отново се усмихна. Потърси в ухото му следа от маркиране, провери отвътре бедрата му, но не откри нищо. То легна в краката й, дишаше тежко. Досети се, че е жадно, посочи мръсната вода в езерото и тутакси се засрами. Кучето имаше нужда от дълбока купа бистра вода. Тя погледна часовника си. Щеше да закъснее. Скочи изведнъж и то я последва. Подтичваше до нея. Голямо и черно. Спомни си стиховете на Кювелие[27]:

Грозник друг нямаше такъв от Рен чак до Динан,

с нос черен, вирнат, груб и недодялан,

дори от майка и баща не беше той желан,

та те копнееха в душите си потайно

той да умре или в река да се удави.

Хората им правеха път. Досмеша я.

— Виждаш ли, Дю Геклен? Плашиш добрите хора!

Той спря, вдигна муцуна към нея и тихо излая.

— Какво да правя, кажи?

Поклащаше се и я подканяше: стига се колеба, вземи ме с теб. Гледаше я умолително с прекрасното си кехлибареножълто око, преливащо от неизказана надежда. Двамата се изпитваха, вперили очи един в друг. Той чакаше, преизпълнен с доверие, тя се колебаеше.

— Кой ще се грижи за теб, когато ходя в библиотеката? Представи си само, ако започнеш да лаеш или да виеш? Какво ще каже госпожица Дьо Басониер?

То бързо навря муцуна в ръката й.

— Дю Геклен! — измънка Жозефин. — Бъди разумен.

И продължи да тича, то я следваше, забило нос в маратонките й. Спираше, когато тя спираше, подтичваше, когато тя се затичаше. Закова на червения светофар, последва я по петите, нагаждайки се според нейния ритъм, без да й се пречка в краката. Промъкна се заедно с нея, щом отвори вратата. Изчакаха асансьора. Влетя вътре скорострелно като печен контрабандист, горд, че е надхитрил противника.

— Да не си въобразяваш, че не те видях? — попита Жозефин и натисна бутона на своя етаж.

То отново я погледна с безгранична преданост, поверявайки й съдбата си.

— Слушай сега, ще сключим договор. Ще те оставя у дома за една седмица и ако се държиш прилично, ще останеш още една седмица, след това… В противен случай поемаш към кучешкия приют.

То се прозя широко, вероятно да й покаже, че е съгласно.

Отидоха в кухнята. Зое закусваше. Вдигна глава и извика:

— Ау, мамо! Това е истинско куче!

— Намерих го при езерото и ми се лепна.

— Сигурно някой го е изхвърлил. Виждаш ли как ни гледа? Може ли да го задържим, мамо? Кажи „да“! Кажи „да“!

Тя се разприказва и закръглените й все още детски бузки порозовяха от вълнение. Жозефин се престори, че се колебае. Зое взе да я увещава:

— Винаги съм си мечтала да имам голямо куче. Знаеш го много добре.

Дю Геклен местеше поглед от едната към другата. От умоляващата и тръпнеща в очакване Зое към привидно спокойната Жозефин, която тайно в душата си се радваше, че се бяха сдобрили.

— Прилича ми на Синьото куче, спомняш ли си приказката, която ни четеше вечер преди да заспим, а ние толкова се страхуваме, че сънувахме кошмари…

Жозефин започваше да говори с дебел заплашителен глас, когато Горския дух нападаше Синьото куче, и Зое се криеше под завивките.

Тя разпери ръце и Зое се хвърли в прегръдката й.

— Наистина ли искаш да го задържим?

— О, да! Ако ние не го вземем, няма да се намери никой, който да го прибере. Ще си остане на улицата.

— Ще се грижиш ли за него? Ще го извеждаш ли?

— Обещавам! Обещавам! Хайде, кажи „да“!

Жозефин срещна умоляващия поглед на дъщеря си. Един въпрос я изгаряше отвътре, но не го зададе. Чакаше Зое да й се разкрие. Притисна момичето до гърдите си и въздъхна: да.

— О, мамо, толкова съм доволна! Как ще го кръстим?

— Дю Геклен. Черният дог от Броселиандския лес.

— Дю Геклен — повтори Зое, милвайки кучето. — Струва ми се, че има нужда от хубаво къпане и обилно хапване…

Дю Геклен завъртя задницата си без опашка и последва Зое към банята.

— Ирис ще дойде. Посрещни я! — провикна се Жозефин от коридора. — Отивам на пазар с Ифижени.

Тя чу Зое да отговаря „да, мамо“, без да престава да говори на кучето, и преизпълнена с щастие, слезе да вземе Ифижени.

Да не забравя да купя храна за Дю Геклен, напомни си тя.

— Вече имам куче! — обяви Жозефин на Ифижени.

— Добре сте се подредили, госпожо Кортес! Сега ще трябва да го извеждате вечер и да не се страхувате да се разхождате по нощите!

— То ще ме пази. Когато съм с него, никой няма да се осмели да ме докосне.

— Затова ли го взехте?

— Подобна мисъл дори не ми мина през ума. Бях седнала на една пейка и…

— То дойде и ви се лепна! Ама и вие сте една! Готова сте да приберете кого ли не! Дайте да видим сега, ето тука ми е списъкът с покупките, взела съм и торбички, защото вече не дават торбички безплатно, сега всичко се плаща! Хайде да побързаме! Да вървим…

Жозефин провери дали ключът от жилището на Лука е у нея.

— Налага се да спрем за две минути при приятел, за да оставя един ключ.

— Ще ви чакам в колата.

Тя попипа джоба си с мисълта, че допреди известно време щеше да полудее от радост само да държи този ключ.

Паркира пред кооперацията на Лука, вдигна очи към апартамента му. Щорите на прозорците бяха пуснати. Не си беше вкъщи. Тя въздъхна с облекчение. Порови в страничния джоб на вратата евентуално за някакъв плик. Откри някакъв захабен стар. Откъсна лист от бележника си и написа: „Лука, връщам ви ключа. Идеята не се оказа добра. Късмет за всичко. Жозефин“. Прочете написаната набързо бележка, докато Ифижени, извърнала глава, гледаше навън. Жозефин задраска „идеята не се оказа добра“. Откъсна нов лист, преписа на чисто посланието и го пъхна в плика. Сега оставаше само да го връчи на портиерката.

Жената тъкмо беше пуснала прахосмукачката. Отвори вратата, преметнала през рамо маркуча с тръбата, която приличаше на метална змия. Жозефин се представи. Попита дали може да остави плик за господин Лука Джамбели.

— Искате да кажете, Виторио Джамбели?

— Не. Лука, брат му.

Само това липсваше! Бележката на „смотанячката“ да попадне в ръцете на Виторио!

— Тук няма Лука Джамбели!

— Има! — усмихна се Жозефин. — Висок кестеняв мъж с паднал на очите перчем; винаги ходи с дъфел!

— Виторио — повтори жената и подпря прахосмукачката.

— Не! Лука. Неговият брат близнак.

Портиерката поклати глава и свали металната змия.

— Не познавам такъв.

— Живее на петия.

— Виторио Джамбели, не Лука…

— Стига де! — нервира се Жозефин. — Идвала съм при него. Мога да ви опиша как изглежда жилището му. Зная също, че има брат близнак, който се казва Виторио и е манекен, но живее на друго място.

— Ми точно този живее тук. Друг не съм виждала! Даже не знаех, че имал брат близнак. Никога не е споменавал. Да не ме изкарате луда! — тя се засегна и понечи да затвори вратата.

— Може ли да поговорим минутка? — попита Жозефин.

— Нямам много време за приказки.

Тя неохотно я покани да влезе. Бутна встрани прахосмукачката и пусна змийското кълбо.

— Този, който аз познавам, се казва Лука — повтори Жозефин, стиснала плика в ръка. — Пише дисертация за историята на сълзите, поръчана му е от италиански издател. Прекарва много време в библиотеката, прилича на малко по-възрастен студент. Мрачен, меланхоличен, не се усмихва много-много…

— Виж, тук сте права! Не е с приятен характер! Дразни се за щяло и нещяло. Така е, защото има стомашни киселини. Не се храни правилно. Ами да, сам мъж няма да седне да си готви!

— Ето, виждате ли, че говорим за един и същ човек.

— Да, да. Хората с лошо храносмилане са непредвидими, те зависят от стомашните си сокове. И той е точно такъв, един ден ви се усмихва любезно, на другия е като буреносен облак. За Виторио става дума. Много красив мъж. Манекен, снимат го по списанията…

— Не! Говоря за брат му Лука!

— Ама нали ви обяснявам, че няма никакъв Лука. Има един, дето се казва Виторио и страда от лошо храносмилане! Все пак съм в течение, нали аз разнасям пощата! На пликовете не пише Лука, а Виторио. И глобите за неправилно паркиране, и те са за Виторио. И бележките за неплатени фактури — за Виторио. Този Лука толкова живее тук, колкото тече мед и масло от чешмата на ъгъла на улицата! Не ми ли вярвате? Имате ли ключ? Качете се и проверете…

— Нали ви казах, че вече съм идвала и зная, че тук живее Лука Джамбели.

— Аз пък ви казвам, че има само един и той се казва Виторио Джамбели, по професия манекен, с труден характер и лошо храносмилане. Който си губи документите, ключовете, обезумява от нищо и прекарва нощта в участъка! Затова не настоявайте и не се опитвайте да ме накарате да повярвам, че са двама души, след като има само един! Което е много добре, защото в противен случай, ако има още един като него, направо ще се побъркам!

— Не е възможно — прошепна Жозефин. — Това е Лука.

— Виторио. Виторио Джамбели. Познавам майка му. Говорила съм с нея. Тя си има големи неприятности с него… Той й е единствен син и тя не заслужава такова нещастие. Виждала съм я, както сега вас. Седнала на оня стол… — тя посочи стол, на който спеше голяма сива котка. — Плачеше, докато ми разказваше какви ужасии й погаждал. Живее в предградието Женвилие. Да ви дам адреса, ако желаете…

— Не може да бъде — упорстваше Жозефин, клатейки глава. — Не съм сънувала…

— Страхувам се, че ви е лъготил, млада госпожо. Жалко, че го няма. Замина за Италия. За Милано. Ще участва в ревю. Връща се вдругиден. Виторио Джамбели. А колкото да се прави на интересен, много го бива. Човекът оркестър… — портиерката мърмореше, сякаш тя беше преживяла любовно разочарование. — Лука, сигурно го е измислил за по-забавно. Мрази хората да говорят, че позира за списания. Направо побеснява! Въпреки че с това се издържа. Мислите ли, че ми е приятно да слугувам на този и онзи? Ама от това живея! На неговите години, как не го е срам! Крайно време е да се вразуми…

— Но това е абсурдно!

— Той е като лъжливото овчарче, обаче някой ден лошо ще си изпати, да знаете! Щото, ако му противоречиш, изпада в бяс… Някои от живеещите тук искат да го изгонят от кооперацията, представете си за какво става дума. Нападна възрастна жена, която искаше да й се подпише на една снимка, заплаши я, беше ужасно! Метна едно чекмедже право във физиономията й! Някои се разхождат на свобода, ама ще е по-добре да ги затворят в лудницата.

— Направо не мога да повярвам… — измънка Жозефин.

— Не сте първата, която не може да повярва! Нито последната за съжаление!

— Нали няма да му казвате, че съм идвала… Нали! — примоли се Жозефин. — Не искам да разбере, че зная. Моля ви, много е важно…

— Както кажете. Бездруго не се натискам да разговарям с него. Какво ще правим с ключа? Ще го задържите ли?

Жозефин си взе плика. Щеше да го изпрати по пощата.

Тя се престори, че си тръгва, изчака портиерката да затвори вратата и се върна и седна на стълбището. Чуваше бученето на прахосмукачката. Имаше нужда да се посъвземе, преди да се върне в колата при Ифижени. Лука беше намръщеният мъж по слип на афиша. Тя си припомни, че в началото на връзката им той непрекъснато ту изчезваше, ту се появяваше. Тя не се осмеляваше да го разпитва.

Кой е той? Виторио или Лука? Виторио, който се мисли за Лука. Или Лука, който се има за Виторио. Колкото повече размишляваше, толкова по-бездънна и тайнствена изглеждаше лъжата и тя отвеждаше към друга, още по-страшна пропаст, в която тя пропадаше.

Той води двойствен живот. На манекен, който презира, на изследовател и ерудит, който уважава… Това обяснява защо се държи резервирано, защо й говори на вие. Не може да се доближи твърде много до нея, опасява се да не го разобличи. Не може да си разкрие душата, страх го е, че ще вземе да си признае всичко от игла до конец.

А когато й беше казал миналия ноември, малко преди да я нападнат: „Жозефин, трябва да поговорим, имам да ви казвам нещо важно…“, може би е искал да се изповяда, да се освободи от лъжата. Но се е оказало в последната минута, че не е имал достатъчно смелост. Защото така и не се появи на срещата. Нищо чудно, че не прояви интерес към споделеното от мен! Имал е други грижи. Като жонгльор, който се е съсредоточил в топките, той е внимавал какво лъже. Защото да лъжеш си е трудна работа, изисква страхотно чувство за организираност. Непрекъснато да внимаваш. Освен това изисква и много енергия.

Тя се запъти към колата, в която я чакаше Ифижени. Отпусна се тежко на седалката. Завъртя ключа, вперила празен поглед пред себе си.

— Как сте, госпожо Кортес? Изглеждате много разстроена…

— Ще ми мине, Ифижени.

— Бледа сте като платно! Все едно сте научили някаква тайна.

— Може и така да се каже.

— Не е нещо ужасно, нали?

— Донякъде… все пак — въздъхна Жозефин, докато търсеше откъде да мине за „Интермарше“.

— Това е животът, госпожо Кортес! Това е животът! — и тя напъха обратно под забрадката измъкнал се кичур коса, все едно слагаше ред в живота си.

— Да ви кажа, Ифижени — продължи Жозефин, леко засегната, че на бърза ръка бе минала в категорията „житейски неприятности“, — моят живот дълго време беше монотонен и сив. Затова не съм свикнала на подобни случки.

— Ще се наложи да свиквате, госпожо Кортес. Често животът е път, по който се спъваме и се нараняваме. Той рядко е спокойна разходка. Или се случва да е задрямал, а щом се пробуди, неспирно ви стряска и разтърсва!

— Бих предпочела да е поне малко по-спокоен!

— Само дето животът не пита…

— Зная, но имам право да си кажа желанието, нали?

Ифижени сви устни и издаде обичайния си пръхтящ звук, сякаш да каже: не се надявайте много-много; в този момент Жозефин разпозна в края на улицата авенюто, което водеше към „Интермарше“.

Те напълниха две колички с провизии и пиене. Ифижени се беше развихрила. Жозефин се опитваше да я озапти. Не беше убедена, че ще се съберат много гости. Господин и госпожа Мерсон, господин и госпожа Ван ден Брок, господин Льофлок-Пинел бяха обещали да наминат, две двойки от вход Б и една госпожа, която живееше сама с белия си пудел, също бяха заявили присъствие. Ирис. Зое. Ами другите? Ифижени беше окачила поканата във фоайето и твърдеше, че всички от вход Б ще дойдат. Те не се смятат за важни особи, не са като от вход А, които са се съгласили само за да направят мили очи на вас, не заради мен.

— Стига, Ифижени, да ни би случайно да ми изнасяте лекция по класова борба?

— Казвам ви каквото ми е на душата. Богатите не се смесват с другите, събират се помежду си. Бедните се омешват. Или биха искали да се омешат, но не ги допускат!

Жозефин за малко да й каже как поначало си е знаела, че не е много разумно да иска да събере хора, които през цялата година се разминават, без да си кажат нито дума. Но се отказа, не си заслужаваше. Нека си запазя ведрото настроение и ентусиазма. Обаче трудно успяваше да запази непокътнати ведрото си настроение и ентусиазма: предателството на Филип, лъжата на Лука, а сега за капак и класовата борба!

Ифижени изброяваше: сандвичи, хапки, вино и газирани напитки, хартиени салфетки, пластмасови чаши, маслини, фъстъци, нарязани колбаси и филе. Четеше списъка. Добави голяма кола за децата, бутилка уиски за мъжете. Жозефин взе кучешка храна. Опаковка крокети за голямо куче. На колко ли години е Дю Геклен?

На касата Ифижени гордо извади парите си. Жозефин я остави да плати. Касиерката попита дали имат карта за редовни клиенти и Ифижени се обърна към Жозефин.

— Сега е моментът да си извадите картата и да попълним точките! — тя не криеше радостта си да увеличи точките на Жозефин, поклащаше се, размахваше банкнотите. Жозефин подаде картата си. — Колко точки е натрупала? — нетърпеливо се осведоми Ифижени.

Касиерката вдигна вежди, хвърли поглед на прозорчето на касовия апарат:

— Нула.

— Изключено! — възкликна Жозефин. — Изобщо не съм я ползвала!

— Може би, но сметката ви е на нула…

— А, хубава работа, госпожо Кортес! — Ифижени я погледна с увиснало чене.

— Нищо не разбирам… — смънка с неудобство Жозефин. — Изобщо не съм я ползвала!

Веднага си каза, че никога не беше вярвала на тази карта. Надушваше измамата, отстъпките, за да ти пробутат мухлясало сирене, пастет с изтекъл срок, запасите чорапогащници с бримки, от които да се отърват, пастата за зъби, дето е пълно менте.

— Сигурно имате грешка. Повикайте отговорника на касите — заяви Ифижени, изправяйки се очи в очи срещу изникналото затруднение.

— Недейте, Ифижени, само си губим времето…

— Не, госпожо Кортес. След като сте участвали, значи имате право. Може да се окаже просто грешка в машината…

Касиерката, изтощена от факта, че вече е двайсетгодишна, а все още е на касата, намери сили да натисне някакъв бутон. Появи се наперена дама с леко прошарена коса: отговорничката на касиерките. Изслуша ги, цъфнала в широка усмивка на спец в търговията. Помоли ги да изчакат и отиде да направи проверка.

Двете застанаха встрани: Ифижени мърмореше, Жозефин си мислеше, че й е безразлично дали я лъжат с точките. Беше се случил истински призрачен ден, в който всичко чезнеше: не само точките от клиентската карта, но и мъжете.

Отговорничката се върна с подрипваща крачка. Стъпваше така, сякаш размазваше фасове с върха на обувките. Напомняше на плашлива кобила.

— Всичко е точно, госпожо Кортес. Последните три месеца са правени доста покупки с вашата карта в различни клонове на „Интермарше“…

— Не… не е възможно!

— Напротив, напротив, госпожо Кортес! Проверих всичко и…

— Но аз ви казвам…

— Сигурна ли сте, че само вие ползвате картата по вашата сметка?

Антоан! И Антоан имаше карта!

— Съпругът ми… — едва изрече Жозефин. — Той…

— Вероятно я е ползвал и е забравил да ви уведоми. Защото направих проверка и установих, че наистина е пазарувано с тази карта, ще ви дам подробности и точните дати, ако желаете…

— Не. Няма нужда — отговори Жозефин. — Благодаря ви много.

Отговорничката отново разтегли устни в дежурна усмивка и доволна, че е успяла да реши проблема, се оттегли с бодрата си походка.

— Ама мъжът ви е адски нахален, госпожо Кортес! Не живеете заедно, а той ви източва картата! Не се учудвам! Те са такива, всички без изключение, гледат само да ни използват. Надявам се да му дадете да се разбере, когато се видите!

Ифижени не можеше да се успокои и сипеше хули по мъжката част от населението. Тресна вратата на колата и продължи да мърмори дълго време след като Жозефин беше потеглила.

— Не ми е ясно как успявате да запазите спокойствие, госпожо Кортес!

— Има дни, в които е по-добре човек да не става от леглото!

— Забелязвали ли сте, че лошите новини винаги ни сварват неподготвени? Много е възможно още нещо да ви се стовари!

— Това ми го казвате, за да ме успокоите, така ли?

— Не е лошо да си погледнете хороскопа.

— Не изпитвам особено желание! Пък и ми се струва, че ми се случи всичко, което имаше да се случва. Не виждам какво още може да изникне!

— Денят едва започва — изкиска се Ифижени и пак изпръхтя.

Тържеството беше в разгара си. До последната минута Жозефин и Ифижени бяха нареждали столове, мазали хапки с паста от аншоа, отваряли бутилки вино, шампанско, кока-кола. Шампанското беше подарък от вход Б.

Ифижени беше познала: вход Б беше представен масово, докато от вход А засега бяха дошли само господин и госпожа Мерсон със сина си Пол; Жозефин, Ирис и Зое.

— Той ще излапа всички хапки, мамо! — каза малката Клара, сочейки с пръстче Пол Мерсон, който се тъпчеше без капка свян.

— Ей, госпожо Мерсон, гладен ли го държите сина си? — провикна се Ифижени, пляскайки Пол през пръстите.

— Пол! Дръж се възпитано! — пропя провлачено госпожа Мерсон.

— Правят деца, а после не си дават труда да ги възпитават! — възмути се бурно Ифижени, пронизвайки с поглед Пол Мерсон.

Той направи гримаса по неин адрес, избърса ръце в дънките си и взе желирана пилешка кълка.

Госпожата с белия пудел изглеждаше силно заинтригувана от разказа на Зое, която й описваше първото истинско къпане на Дю Геклен и първата му купичка с кучешка храна.

— Нахвърли се върху крокетите, сякаш не беше ял от години, после дойде и легна в краката ми в знак на вярност и безпрекословно подчинение!

Тя поздрави Зое за изискания й речник, препоръча й своя ветеринар.

— Защо? Той не е болен. Просто беше много гладен.

— Трябва да го ваксинирате… Всяка година.

— А, така ли… — отговори Зое, без да изпуска от поглед вратата. — Всяка година?

— Ваксината против бяс е задължителна — потвърди госпожата, гушнала пудела си под мишница. — Артюр има всички ваксини, не е пропуснал нито една. Трябва също да го разресвате и подстригвате редовно, иначе ще завъди бълхи и ще се чеше постоянно.

— Чак пък толкова! — заяви Зое. — Дю Геклен идва от улицата, а не от салон за разкрасяване на кучета.

Една двойка, мъжът с развалени зъби, жената пристегнала тук-там преливаща плът в евтино костюмче, обясняваше колко са хвръкнали цените на недвижимите имоти в квартала на възрастна госпожа, която така се беше напудрила, че приличаше на гипсова маска, докато друга поздравяваше Ифижени, възхвалявайки небесата, че е била възнаградена с печалба от лотарията.

— Тези хазартни игри не са твърде морални, но във вашия случай смея да твърдя, че напълно сте заслужили! Толкова сили хвърляте да поддържате кооперацията!

— Кажете го на госпожица Дьо Басониер! — отвърна Ифижени. — Тя непрекъснато ми подхвърля забележки и се чуди какво да направи, за да ме уволнят! Само дето сега няма да напусна това жилище, стана истински дворец!

Господин Сандоз се изпъчи. Като чу думата „дворец“, сърцето му трепна от гордост. Той погледна разнежено Ифижени. Тя си беше измила косата с шампоан оцветител в бонбоненорозово с морскосини връхчета и си беше облякла рокля на червени карета. Каква оправна жена! Снощи, преди да подредят последните мебели, и беше пошушнал: „Ифижени, вие сте страхотна Валкюра“, а тя беше разбрала погрешно „авантюра“ и беше издала обичайния си пръхтящ звук. Той я погали с очи, въздъхна и реши да се измъкне. Отсъствието му щеше да остане незабелязано. Никой никога не забелязваше дали той присъства, или отсъства.

— Да не преувеличаваме! Госпожица Дьо Басониер не е толкова страшна! Тя иска максимално добре да защити нашите интереси — намеси се господин с барета и лентичката на Почетния легион.

— Тя е дърта вещица! — заяви безцеремонно господин Мерсон. — Вие не бяхте вчера на събранието. Направи ми впечатление, че ви нямаше, да знаете…

— Бях я упълномощил да ме представлява — отговори мъжът и му обърна гръб.

— Чудесна идея, как не съм се сетил! — разсмя се господин Мерсон. — Но поне със сигурност тази вечер няма да я видим тук!

— А господин Пинарели, и него ли го няма? — осведоми се дамата с пудела.

— Майка му не е позволила да излиза! Тя му свива сармите, държи го много строго! За нея е още малко дете. Той се опитва да прави лудории зад гърба й, но тя го наказва! Самият той ми го е разказвал. Вие знаете ли, че няма право да излиза вечер? Убеден съм, че е девствен!

В един ъгъл, седнала на икейски стол, Ирис се оглеждаше и се самосъжаляваше, че е паднала толкова ниско. По това време трябваше да е в Лондон, в красивия апартамент на Филип, да размества разни дреболии, за да подчертае присъствието си, или да подрежда кашмирените му пуловери, а вместо това седеше в някакво си портиерско жилище да слуша жалки дрънканици, да отказва безвкусните хапки и евтиното шампанско, които й предлагаха. Нито един интересен мъж, с изключение на този господин Мерсон, която я облизваше с очи. Всичко беше точно в стила на Жозефин, да се сприятелява с разни хорица. Господи! Какъв ли живот ме чака занапред? Струваше й се, че продължава да върви по безкрайния бял коридор в търсене на изхода.

— Сестра ви е очарователна — въздъхна господин Мерсон в ухото на Жозефин. — Може би малко студена, но с удоволствие бих се заел да я размразя!

— По-леко с желанията, господин Мерсон!

— Обичам трудностите, непревземаемите крепости, които завладяваме и давим в сладострастие… Какво ще кажете за приятно изживяване в тройка, госпожо Кортес?

Жозефин страшно се смути и пламна цялата.

— Ох! Май докоснах чувствителната струна! Опитвали ли сте?

— Господин Мерсон!

— Би трябвало да опитате. Любов без чувство, без капчица зависимост и собственическо чувство е нещо прекрасно… Отдаваш се, без да се обвързваш. Душата и сърцето си отдъхват, а тялото се възбужда… Но вие сте прекалено сериозна!

— А вие недостатъчно! — прекъсна го Жозефин и се понесе към Зое, която не отлепяше отчаян поглед от вратата.

— Не се ли забавляваш, мило дете? Искаш да се прибереш ли? Да отидеш при Дю Геклен!

— Не, не… — Зое й се усмихна с нежност и леко снизхождение.

— Чакаш някого?

— Не. Защо?

Наистина очаква някого, си каза Жозефин, забелязала непознато досега изражение на зрялост, изписано на лицето на дъщеря й. Сутринта на закуска си беше малкото ми бебенце, а тази вечер е станала почти жена. Възможно ли е да е влюбена? Първа любов. Мислех, че харесва Пол Мерсон, обаче тя не го поглежда. Малкото ми момиченце е влюбено! Сърцето й се сви. Чудеше се дали ще бъде като Ортанс, или като нея. Нежна и мека като желиран бонбон или твърда като бяла халва, с която можеш да си строшиш зъбите? Не знаеше какво да й пожелае.

Ифижени отваряше шкафовете, демонстрираше разните приспособления и подредби, разясняваше избора на цветове, показваше рамкираните постери и придружаваше всяко изречение със смръщване на веждите, дебнейки най-дребната забележка или коментар. Лео и Клара сновяха напред-назад, натоварени с чинии, раздаваха хартиени салфетки на гостите. Чу се музика. Пол Мерсон търсеше нещо по радиото.

— Ще танцуваме ли? — попита госпожа Мерсон, протегна се, изпъчи бюст. — Празнуване на ново жилище без танци е все едно шампанско без мехурчета!

Точно в този момент се появиха Ерве Льофлок-Пинел, Гаетан и Домисий, последвани от семейство Ван ден Брок с двете им деца. Ерве Льофлок-Пинел висок, усмихнат. Ван ден Брок в обичайния им вид, той блед, размахал дългите си ръце като пипала на насекомо, тя добродушна, усмихната, въртеше объркано очи във всички посоки. Атмосферата внезапно се промени. Присъстващите едва ли не заеха „за почест“, единствено госпожа Мерсон продължи да се кърши.

Жозефин улови тревожния поглед на Зое към Гаетан. Значи е той.

Момчето се приближи до нея, прошепна й на ухото нещо, от което тя се изчерви и сведе очи. Сърцето й е меко като желиран бонбон, установи Жозефин, дълбоко развълнувана.

Засиленото присъствие на вход А леко охлади атмосферата. Ифижени го усети и се втурна да поднесе шампанско на новодошлите. Усмивката не слизаше от лицето й; Жозефин долови, че и тя беше объркана. Колкото и да се фукаше и да парадираше с „Интернационала“ в супермаркета, очевидно се чувстваше неловко.

Госпожа Льофлок-Пинел не беше дошла. Ерве Льофлок-Пинел поздрави Ифижени, семейство Ван ден Брок също. Скоро хората ги наобиколиха, сякаш бяха кралски величества. Жозефин остана силно изненадана. Властта на парите, престижът на луксозните апартаменти, отличната кройка на дрехите оказваха влияние и налагаха уважение въпреки злобните подмятания. Иронизираха само докато величествата стояха надалеч, щом дойдеха по-близо, започваха да се покланят.

Пот се лееше от господин Ван ден Брок и той непрекъснато подръпваше яката на ризата си. Ифижени отвори прозореца към двора. Той рязко го затвори.

— Страхува се от микробите, това вече е прекалено за лекар! — рече спретната дама от вход Б. — Когато те преглежда, си слага ръкавици! Усещането е странно: да те опипват гумени пръсти… Посещавали ли сте кабинета му? Всичко е излизано, свети… И сякаш те докосва с пинсети!

— Аз бях един-единствен път и повече няма да стъпя. Стори ми се прекалено… как да кажа… настъпателен — намеси се друга и пъхна в устата си хапка с пушена сьомга. — Има странен маниер: вторачи се в теб и мърда пръсти. Сякаш иска да те набоде на карфица и да те притури към колекцията си от пеперуди. Жалко, защото е удобно да имаш гинеколог в кооперацията!

— Аз пък не обичам две неща в лекарските кабинети: да си разтварям краката и да си отварям устата! Страхувам се от зъболекарите и от гинеколозите като от черна чума!

Двете избухнаха във весел смях и си взеха по чаша шампанско. Забелязаха госпожа Ван ден Брок, която ги гледаше и въртеше очи наляво-надясно, кой знае дали не беше чула какво си говорят.

— Тази пък, едното й око гледа на север, другото на юг! — отбеляза едната.

— Чувате ли я как се разпява? — във вход А всички са превъртели! Как ви се вижда новата? Постоянно виси при портиерката… Не е нормално според мен.

Ирис очакваше Жозефин да я представи. Тъй като сестра й очевидно не смяташе за нужно да го стори, тя пристъпи към Льофлок-Пинел.

— Ирис Дюпен. Аз съм сестра на Жозефин — обяви тя, свенливо и очарователно елегантно.

Ерве Льофлок-Пинел се поклони, целуна й ръка с рицарски жест. Ирис мимоходом отбеляза черния костюм от алпака, ризата на сини и бели райета, копринената вратовръзка с плътен възел, дискретната кърпичка в джобчето, атлетичната фигура, изисканата елегантност, самочувствието на красивия мъж, привикнал на светски събирания. Долови аромата на тоалетната вода „Арамис“ на „Армани“, който я лъхна от черната му пригладена коса. Когато вдигна очи към нея, тя се понесе на вълните на щастието. Той се усмихна и тя прие усмивката му като покана за танц. Жозефин ги наблюдаваше смаяна. Той се навеждаше към нея, сякаш се опиваше от аромата на рядко цвете, тя беше възприела идеално премерена поза на резервираност. Двамата не отвориха уста, но между тях прехвръкнаха искри на взаимно привличане. Безмълвни, изненадани, усмихнати. Не отделяха очи от един от друг, въпреки че разговарящите ги блъскаха. Те се накланяха ту в една, ту в друга посока и отново се събираха и трепетно се докосваха.

Когато Жозефин се върна от пазара, Ирис я попита кой ще присъства на тържеството у Ифижени и наистина ли се налага и тя да ходи.

— Постъпи както желаеш.

— Не! Кажи ми…

— Това е просто събиране по съседски. Няма да присъстват нито Путин, нито Буш! — я беше срязала тя, за да престане с въпросите.

Ирис се вкисна.

— Не ти дреме, че страдам! Не ти дреме, че Филип ме изхвърли като стара дреха! Всъщност ти си егоистка, която си придава вид на закрилница!

Жозефин я изгледа смаяна.

— Аз съм егоистка, защото не се интересувам само и единствено от теб, така ли?

— Аз страдам. Едва не умирам от мъка, а ти през това време ходиш на пазар с някаква си…

— Ами ти? Ти попита ли ме как съм? Не. Как е Зое? Ортанс? Не. Каза ли поне дума за новия ми апартамент? За новия ми живот? Не. Единственото, което те занимава си ти, ти и пак ти! Косата ти, ръцете ти, краката ти, парцалите ти, бръчките ти, душевните ти терзания, настроенията ти… — тя се задъха. Не подбираше думите си. Изплюваше ги като вулкан, бълващ лавата, която е задръстила кратера му и го притиска да спи. — Последния път, когато обядвахме заедно, след като беше отлагала три пъти срещата по такива незначителни причини, че направо ми идеше да се разрева, ти през цялото говори единствено и само за себе си. Ти всичко свързваш с теб. Винаги. А аз съм всеки път насреща, за да те изслушам, да ти прислужвам. Съжалявам, Ирис, уморих се да ти сервирам. Бях те предупредила за събирането при Ифижени… Бях решила да излезем за вечеря двете, с радост си представях как ще бъдем двете, а ти замина за Лондон! Забрави за мен, забрави, че се надявах да се видим, че бях нетърпелива да ти покажа новия си апартамент! И сега се сърдиш и настояваш за справедливост, защото съпругът ти, за когото пет пари не даваше, се умори и си взе шапката… Искаш ли да бъда откровена с теб: напълно е прав и се надявам това да ти бъде обица на ухото! Бих те посъветвала отсега нататък да започнеш да се интересуваш малко и от другите хора. Защото, след като досега нищо не си дала, а само си вземала, накрая ще останеш сама и ще си изплачеш прекрасните очи.

Ирис я изслуша с потрес.

— Никога не си ми говорила по този начин!

— Уморих се… Сили не ми останаха да понасям влудяващото ти желание да бъдеш вечно център на внимание. Остави малко място и за другите, дай си сметка, че и те са живи същества, и ще се почувстваш по-щастлива!

Слязоха при Ифижени в пълно мълчание. Зое бърбореше за трима. Разказваше за смайващия напредък на Дю Геклен, който невъзмутимо понесъл първото си къпане и дори не плакал, когато двете излезли. Бяха подготвили празника, Ирис остана нацупена, с голям зор извършваше нещо дребно, враждебна и мълчалива. Сърдита на първите гости, сърдита и на дошлите по-късно.

До момента, в който се появи Ерве Льофлок-Пинел.

Жозефин се доближи до Ифижени, пошушна й на ухото:

— Госпожа Льофлок-Пинел никога ли не излиза от къщи?

— Знаете ли, не съм й виждала очите. Дори не отваря, когато нося пощата! Оставям писмата на изтривалката.

— Да не е болна?

Ифижени докосна с пръст слепоочието си и подхвърли:

— Не е наред с главата… Горкият човек! Той се грижи за децата. Разправят, че по цял ден се разхождала по халат. Един ден я намери на улицата. Бълнувала, викала за помощ, разправяла, че била преследвана… Някои жени не си дават сметка какъв късмет са извадили. Ако аз имах такъв мъж, красавец като него, голям апартамент като техния и три руси дечица, бъдете сигурна, че нямаше да се мотая по пеньоар! И щях да си угаждам и да хапвам шоколад!

— Научих, че загубила невръстно детенце в ужасен инцидент. Сигурно не може да го понесе.

Ифижени състрадателно подсмръкна. Толкова огромно нещастие напълно оправдаваше размотаването по пеньоар.

— Тържеството стана много хубаво! Доволна ли сте?

Ифижени й подаде чаша шампанско и вдигна своята.

— Наздраве за моята вълшебница, за добрата ми фея!

Двете отпиха мълчаливо, наблюдавайки хората, който сновяха наоколо.

— Господин Сандоз си тръгна много бързо… Мисля, че сте го пронизали право в сърцето, Ифижени…

— Какви ги приказвате! Оня ден ме обиди и ми каза, че съм била „истинска авантюра“. Можеше да измисли по-хубаво обяснение в любов, нали! Както и да е, утре трябва да почистя и да излъскам основно. Ще напълня контейнерите с боклук!

— Ще ви помогна, ако желаете…

— И дума да не става! Утре е неделя и ще си отспите.

— Ще трябва да се подреди всичко, за да не мрънка Басониер!

— Ох, и тя е една! Да си кротува и да не се вре навсякъде! Ужасна проклетия! Има такива хора, да се чудиш защо Господ бди над животеца им!

— Ифижени! Не говорете така! Ще й докарате някоя беля!

— Ами, тя е неизтребима като хлебарките…

Господин Мерсон, който минаваше зад гърба им, вдигна чашата си и пошушна:

— Е, дами… Наздраве за хлебарката!

Зое не слезе в мазето тази вечер. Остана с майка си и леля си. Идеше й да пее, да крещи. По време на сбирката у Ифижени Гаетан беше пошушнал: „Зое Кортес, влюбен съм в теб“. Тя беше пламнала като факла. Той бе продължил да й говори на ухото, тикнал нос в чашата си, уж че пие. Беше й казал луди неща: „Толкова съм влюбен в теб, че ревнувам от възглавницата ти!“. След което се беше отдръпнал, за да не го забележат, а на нея й се беше сторил много голям. Възможно ли беше да е пораснал от вчера? По-късно отново се беше примъкнал и беше заявил: „Тази вечер няма да мога да сляза в мазето, ще оставя пуловера си под вашата изтривалка, за да мислиш за мен, докато заспиш“. Тогава буцата, заседнала в гърлото й, изхвърча и тя каза: „И аз съм влюбена в теб“, той я погледна с толкова сериозно лице, че тя за малко да се разплаче. Преди да си легне, щеше да отиде да вземе пуловера, за да заспи с него.

— Изглеждаш ми умислена, мила моя — обърна се Жозефин към нея.

— Мисля си за Дю Геклен. Може ли да остане да спи в стаята ми?

Ирис допи бутилката бордо и подбели очи.

— Тъпо е да си вземеш куче, трябва да се грижиш за него! Кой ще го изведе тази вечер например?

— Аз! — провикна се Зое.

— Не! — отговори Жозефин. — Няма да излизаш по това време, аз ще го изведа…

— Ето на, започна се — обяви Ирис с въздишка.

Зое се прозя, каза, че била уморена. Целуна майка си и леля си и отиде да си легне.

— Как му беше името на красивия ти съсед?

— Ерве Льофлок-Пинел.

Ирис допря чашата до устните си и едва чуто отбеляза:

— Красив мъж! Много красив мъж!

— Той е женен мъж, Ирис.

— Което не го прави по-малко привлекателен… Познаваш ли жена му? Как изглежда?

— Руса, крехка, има някакви леки смущения…

— Значи не са много стабилна двойка. Той беше дошъл без нея тази вечер.

Жозефин започна да раздига. Ирис попита дали не е останало още малко вино. Жозефин предложи да отвори друга бутилка.

— Обичам да си пийвам по малко вечер. Действа ми успокоително.

— Не би трябвало да пиеш, след като вземаш толкова много хапчета…

От гърдите на Ирис се изтръгна безкрайна въздишка.

— Жо, може ли да остана при теб? Не ми се прибира вкъщи… Кармен ми действа на нервите, плаши ме.

Наведена над кофата за боклук, Жозефин остъргваше чиниите, преди да ги сложи в миялната. Ако Ирис остане, край на близостта ми със Зое, помисли си тя. Тъкмо нещата бяха потръгнали отново.

— Не се радвай така бурно, сестричке! — заядливо подхвърли Ирис.

— Не… Не е това, но…

— Предпочиташ да не оставам?

Жозефин се укори. Ирис я беше канила толкова често в дома си. Изгледа сестра си и излъга:

— Ние живеем много затворено. Страхувам се, че ще ти бъде скучно.

— Не се притеснявай, ще си намеря занимания. Освен ако наистина не ме искаш.

Жозефин възрази: не, не какви го приказваш. Получи се толкова неубедително, че Ирис се обиди.

— Като си помисля колко пъти съм ви приютявала и теб, и дъщерите ти вкъщи. А сега още при първата услуга, която ти искам, ти се запъваш…

Беше си наляла и езикът й се развърза. Замаяна от алкохола, не забеляза гневния поглед, изпълнен с болка, който й хвърли Жозефин. Ти не си ни „приютявала“, Ирис, ти ни „приемаше“ на гости, което е съвсем различно.

— Цял живот бях насреща! Помагах ти финансово, подкрепях те морално. Само един пример: дори и книгата нямаше да напишеш, ако не бях аз! Аз бях твоят живец, твоята амбиция. — Тя се засмя иронично: — Твоята муза! Без преувеличение! Самата мисъл, че съществуваш, те разтреперваше. Аз те накарах да извадиш на бял свят най-доброто от себе си, аз изнесох на свой гръб успеха ти и ето как ми се отблагодаряваш!

— Ирис, може би е по-добре да престанеш да пиеш… — подхвърли Жозефин, стиснала чиния със сгърчени от нерви пръсти. — Не знаеш какво приказваш.

— Да не искаш да кажеш, че не е вярно?

— Устройваше те да съм до теб. Момичетата бяха компания за Александър, аз бях буфер между теб и Филип!

— Да не си отварям устата за него пък! Сега сигурно се чука с мис Дулитъл! Доти Дулитъл! Какво име само! Сигурно се облича в розово и си прави косата на ситно къдрене!

Брюнетка ли е, или блондинка въпросната мис Дулитъл? — се почуди Жозефин и сипа прах в миялната. „Мимолетно“, бил заявил Александър. Което означава, че не е влюбен в нея. Че е с нея само колкото за прекарването. Че ще си намери друга, след това още някоя и още някои. Жозефин е била брънка от поредицата. Част от гирляндата в коледната нощ.

— Кой знае дали ми е изневерявал, докато живеехме заедно — продължи Ирис и пресуши чашата си. — Не ми се вярва. Прекалено много ме обичаше. Как ме обичаше само! Помниш ли? — тя се усмихна, загледана в нищото. — Но един ден всичко свършва и не разбираш защо. Голямата любов би трябвало да е вечна, как мислиш?

Жозефин рязко сведе глава. Ирис избухна в силен смях.

— Ти от всичко правиш трагедии, Жо. Това са неприятните обрати на живота. Но ти не можеш да го разбереш, защото нищо не си изживяла… — погледна празната си чаша и отново я напълни. — От друга страна, като си помисля: какъв смисъл има да си преживял толкова? Да се притъпят чувствата ли? — и въздъхна: — Болката обаче не се притъпява, не утихва. Странно е: любовта се изхабява, но болката остава жива. Налага друга маска, но остава. Любовта свършва един прекрасен ден, обаче продължаваме да страдаме до края и да ни боли. Животът не е устроен добре!

Не е толкова сигурно, мислено се възпротиви Жозефин, животът ускорява събития, които въображението не се осмелява да навърже. Тя дълго ще си спомня този ден. Какво беше поискал да й каже животът? Събуди се, Жозефин, не се унасяй. Събуди се или разбунтувай се?

— Вече не ми остана нищо. Не представлявам нищо. Животът ми свърши, Жо. Унищожена. Смачкана. Боклук.

Жозефин видя страха в очите на сестра си и гневът й се уталожи.

Ирис трепереше, притиснала силно с ръце гърдите си в отчаяна прегръдка.

— Страх ме е, Жо. Ако знаеш само колко ме е страх… Той ми каза, че ще ми даде пари, но парите не могат да заместят всичко. Парите никога не са ме правили щастлива. Чудна работа, като се замисля. Всички се борят за повече пари, а светът става ли по-добър от това? Хората по-добре ли живеят? Свирукат ли си весело по улиците? Не. Парите не носят удовлетворение. Винаги има някой с повече пари. Може би си права и само любовта може да ни изпълни наистина? Само че как да се научим да обичаме? Ти знаеш ли? Всички говорят за това, но никой не знае какво означава всъщност. Постоянно си повтаряш, че трябва да обичаш, да обичаш, но къде се научава човек на това? Кажи ми.

— Като забравиш за себе си — прошепна Жозефин, ужасена от състоянието на сестра си, която бълнуваше, изпиваше и пълнеше отново и отново чашата си.

Ирис се изсмя саркастично.

— Още един отговор, който не разбирам! Сякаш го правиш напук. Не може ли да се изразяваш по-ясно? — тя клатеше глава, играеше с косата си, подръпваше някой кичур, увиваше го на пръста си, развиваше го, пускаше го, закривайки лицето си. — Във всеки случай вече е много късно да се науча. Прекалено късно е за всичко! Скапах се. Нищо не зная да правя. И така ще си умра, съвсем сама… Стара жена като стариците, които срещаме по улиците. Разказах ли ти за просяка, когото видях преди години? Тогава бях млада и го подминах, защото бях натоварена с пакети. Той остана на тротоара под поройния дъжд. Хората го блъскаха, настъпваха го, а той се свиваше, за да не им се пречка… — тя се удари с юмрук по челото. — Защо споменът за този просяк непрекъснато ме преследва? Непрекъснато го виждам и заставам на мястото му на улицата, протягам ръка към минувачите, които не ме поглеждат. Мислиш ли, че ще свърша така и аз?

Жозефин я изгледа продължително, опитваше се да разбере доколко искрен беше ужасът на Ирис. В краката й Дю Геклен се прозина толкова широко, че едва не си разчекна муцуната, и я погледна изпитателно. Кучето скучаеше. Намираше Ирис жалка. Тя си припомни девиза на истинския Дю Геклен: „Смелостта дава това, което красотата отказва“. Всъщност, реши Жозефин, на нея просто й липсва смелост. Тя мечтае за решение, което да й падне наготово. За щастие, което само да й пасне като вечерна рокля. Тя се вижда като принцеса, която очаква своя принц. Той ще я хване за ръка и всичко ще се подреди без никакво усилие от нейна страна. Тя е страхлива и мързелива.

— Хайде идвай, имаш нужда от почивка…

— Ще бъдеш с мен, Жо, няма да ме оставиш, нали? Ще остареем заедно като две малки спаружени ябълки… Кажи „да“, Жо, кажи „да“.

— Няма да те изоставя, Ирис.

— Мила си. Винаги си била такава. Това беше твоят коз, добротата. И сериозността. Всички казваха: „Жо е усърдно, сериозно момиче“, за мен оставаше всичко друго. Но не внимаваш ли, това другото изчезва като дим… Животът всъщност е капитал. Капитал, който можеш да умножиш, да разработиш или не… Аз нищо не успях да умножа, да разработя. Напротив, всичко пропилях!

Започна да плете език, да говори неразбираемо. Не можеше да стане от масата, търсеше чашата с тромава ръка.

Жозефин я подхвана, успя да я вдигне и полека я заведе в стаята на Ортанс. Сложи я да легне, съблече й дрехите, събу й обувките и я претърколи под завивките.

— Ще оставиш ли да свети лампата в коридора, Жо?

— Ще оставя да свети в коридора…

— Знаеш ли какво ми се иска? Нещо огромно. Огромна любов, мъж като онези твоите от средновековието, безстрашен рицар, който да ме вземе, да ме закриля… Животът е много суров, прекалено много. Страхувам се от него…

Тя продължи да пелтечи още малко, обърна се настрана и се унесе в тежък сън. Малко по-късно Жозефин я чу да хърка.

Тя отиде в хола. Легна на канапето. Подпря гърба си с възглавничка. Събитията се блъскаха в главата й. Трябва да ги подредя едно по едно. Филип, Лука, Антоан. Тя се усмихна тъжно. Трима мъже, три лъжи. Три призрака с бели дрехи, които се появяваха в живота й. Свита на кълбо, тя затвори очи и видя трите призрака да танцуват под клепачите й. Танцът свърши и Филип изплува. В съня й черните му очи блестяха, тя забеляза и червеното огънче на пурата му, вдиша дима, отброи едно кръгче, две кръгчета, които излитаха от отворената му уста. Видя го под ръка с Доти Дулитъл, той я придърпа за яката на палтото, притисна я до печката в нейната кухня и я целуна с топли нежни устни. В корема й зейна празнина, студена болка, която се надигна, разрастваше се неудържимо. Тя сложи ръка на корема си, за да попречи на празнината да расте.

Почувства се много самотна, много нещастна, подпря глава на страничната облегалка и заплака без глас, отброявайки всяка сълза като стиснат счетоводител, който не иска да загуби нито петак. Това беше нейният начин да не позволи на мъката да я удави в ридания. Тя поплака, свряла нос в ръкава, и по едно време до слуха й стигнаха други ридания. Протяжни стонове, бавен речитатив сякаш в отговор на нейната жалба.

Тя вдигна глава и видя Дю Геклен. Прибрал чинно лапи, притворил очи, проточил врат, той се оплакваше, насочил мъката си към тавана, модулираше я, усилваше я, намаляваше я, отново я подемаше, протяжен и еднообразен вой, отчаяна песен на сирените. Тя се хвърли към него. Прегърна го, обсипа го с целувки, повтаряйки: „Дю Геклен, Дю Геклен“, докато се поуспокои и докато той млъкне; двамата се спогледаха, изненадани от ненадейния поток от сълзи.

— Кой си ти? Кажи ми кой си ти? Не може да си куче! Ти си човешко същество.

Тя го галеше. Беше топъл и по-твърд от бетонна стена. Клекнал на задните си силни и мускулести крака, той я наблюдаваше внимателно като дете, което се учи да говори. Стори й се, че я имитира, за да я разбира по-добре, да я обикне по-силно. Не я изпускаше от очи. Единствено тя го интересуваше. Тя прие пламенната му любов и се усмихна през сълзи. Той сякаш я питаше: „Защо плачеш? Не виждаш ли, че съм тук? Не виждаш ли колко те обичам!“.

— Като си помисля, че още не си излизал! Наистина си забележително куче! Хайде, ще тръгваме ли?

Той завъртя задница. Тя се усмихна, помисли си, че той няма как да завърти опашка, за да се знае дали е доволен, или не. Каза си, че трябва да му купят каишка, после реши, че е излишно. Дю Геклен нямаше да се отдели от нея. Видя го в погледа му.

— Нали ти няма да ме предадеш, кажи?

Той въртеше задница и чакаше тя да реши да го изведе най-сетне.

След разходката открехна вратата на Зое и Дю Геклен легна на пода до леглото. Той се повъртя на голямата възглавница, подуши я оттук-оттам и накрая се отпусна тежко с дълбока въздишка.

Зое спеше, увита в нещо вълнено. Жозефин се доближи, видя, че е пуловер, и леко го докосна. Погледна щастливото лице, усмихнато в съня, и позна пуловера на Гаетан.

— Не прави като мен — прошепна тя на Зое. — Не подминавай любовта, защото не си свикнала с нея и не си я разпознала. — Леко духна към челото на Зое, към бузите й, към залепналите по врата й коси. — Ще бъда до теб, ще следя да не изгубиш и трошичка, ще направя така, че късметът да е изцяло на твоя страна…

Зое въздъхна в съня си и пошепна: „Мамо?“. Жозефин целуна върха на пръстите й:

— Спи, красавице моя, спи, любов моя. Мама е тук, обича те и те закриля…

— Мамо — смънка Зое, — толкова съм щастлива… Той каза, че бил влюбен в мен, мамо, влюбен бил в мен…

Жозефин се наведе, за да разбере какво говори детето й насън.

— Даде ми пуловера си… Май наистина в стомаха ми пърхат пеперуди и…

Тя потрепери и се отпусна в дълбок сън. Жозефин придърпа завивките, оправи пуловера и излезе, затвори тихо вратата. Облегна се на стената: Това е то щастието, любовта на моето момиченце, преплетените пръсти, слелия се дъх, спрелият миг, ако можеше да се задържи, за да му се насладя докрай бавно, много бавно, иначе щастието ще отмине, преди да съм го вкусила напълно.

Младши навърши годинка. Беше решил, че е крайно време да стане независим. Стига вече. Достатъчно се прави на бебе, за да се забавлява. Дойде моментът да застана на командния пулт, защото светът започна да се върти като луд пумпал.

Изправи се, направи няколко несигурни крачки, тръсна се на подплатеното си с памперси дупе — и те му бяха омръзнали, скоро щеше да ги метне в кофата, откъде им е хрумнало да оставят ангелче с пълна торба ако между крачетата? — отново се надигна, закрепи се и пак направи крачка напред. И така, докато мине безпроблемно през цялата стая. Не беше кой знае колко трудно да местиш крак подир крак, пък и доста си улесняваше живота. Кожата на ръцете и на коленете му беше започнала да почервенява от лазене.

После вдигна очи към дръжката на вратата на стаята си. Защо ли го бяха затворили? Наистина не го улесняваха никак. Вероятно е някаква мания на онова смотано момиче, което му бяха натрапили за бавачка. Потайна глупачка, заета единствено да чете списания за дебили и да прибира в джоба си банкнотите, които й буташе Летящата чиния, за да й се отплаща за доносите. Вкъщи всичко беше оставено на автопилот. Майка му по цял ден оставаше в леглото, изнемощяла до крайност. Баща му се оплакваше, лееше сълзи и се чешеше навсякъде заради екземата от нерви по врата, лактите, ръцете, веждите, краката, гърдите, дори по левия тестис, от страната на сърцето. Можеше да се чуе муха да прехвръкне, толкова беше тихо и смехът беше напуснал дома им! Никакви гости, никакви обилно полети обеди, в стаите не се носеше дъх на пури, който го караше да киха, татко беше престанал да разхожда палави ръчички по мама, която му позволяваше и щастливо се смееше с дълбок смях, този смях той най обичаше да слуша. Ох! Марсеел! Марсеел! — гъргореше в гърдите й и звънтеше като щастлива мелодия. Пълна тишина. Дълбоко мълчание, физиономии на мъртъвци и потиснати ридания в свитите им гърла. Клета моя мамо, направили са ти магия, зная аз. Само лекарите дрънкат за депресии. Глупаци! Забравили са откъде идваме, забравили са, че сме свързани с Небето и че сме само посетители тук, на Земята. Както повечето хора всъщност! Въобразяват си, че са много важни, и смятат, че всичко е в техните ръце: небето и земята, огънят и вятърът, морето и звездите. Каква самонадеяност. Само да ги чуеш: и света, и него те са създали! Дотолкова са забравили откъде идват, че се хвалят: били по-силни дори от Злото и от Доброто, от ангелите и от дяволите, от Бога и от Сатаната. Дрънкат от висотата на жалките си човешки мозъчета. Позовават се на Разума, на едно плюс едно, на това, че което е невидимо, не може да му се вярва, кръстосали ръце на шкембетата си, надсмивайки се на наивниците, които вярват на глупостите им. Аз, който доскоро бях редом с ангелите и си карах кефа, го зная. Зная, че идваме от Там Горе и ще се върнем пак там. Зная, че трябва да избереш своя лагер, зная, че трябва да се сражаваш срещу противниковия лагер, както зная, че лошите отсреща са омагьосали Жозиан и желаят смъртта й. За да може Анриет да си върне мангизите. Това ми е ясно, зная го. Нищо че сега правя първите си крачки, аз не съм забравил откъде идвам.

Когато ме попитаха Там Горе дали искам отново да се върна на Земята при една очарователна най-обикновена двойка, бездетна, която толкова силно страдала и горещо се молела да й изпратят хубаво пухкаво и златно детенце, дълго наблюдавах Жозиан и Марсел и се умилих, защото бяха ужасно трогателни. Великодушни, достойни, меки, бели и дундести, не глупави. Затова се съгласих и казах „да“. Но това е последната ми мисия. Защото Там Горе е доста по-приятно, защото имам толкова много занимания, толкова книги за четене, филми за гледане, а на Земята, знае се, животът не е лек и безгрижен. Тук си е почти като в ада. Постоянно ти създават неприятности и спънки. Наричат го ревност, завист, злоба, подлост, сребролюбие, наричат го с всякакви имена, също както седемте смъртни гряха, и това те бави и те дърпа назад. Ако успееш да докараш докрай един-два замисъла, си късметлия! Да вземем Моцарт. Добре го познавам. Там Горе ми беше съсед. Спомнете си как свърши на Земята: обект на завист, на плагиатство, охулен, осмян, умря в мизерия. Като се замисля всъщност, не познавам по-очарователен и по-засмян човек от него! Олицетворение на щастието! Симфония!

Обаче…

Беше споделил с Моцарт за пътуването си, а той го беше насърчил, защо не, те са читави хора… Самият аз, ако не се налагаше да преработвам моя „Турски марш“, защото си позволих някоя и друга волност и се поддадох на леснината, драснах няколко претенциозни арпежи, с удоволствие бих слязъл да им изсвиря на пианото една мелодия, някоя малка „Соната за двама щастливи старци“ в си мажор. Той вярваше на Моцарт. Беше готин тип. Скромен и жизнерадостен. Всички му идваха на гости, Бах и Бетовен, Шуман и Шуберт, Менделсон и Сати и кой ли още не, а той разговаряше с тях, без да се надува. Говореха предимно по работа, за осминки и шестнайсетинки, такива разни работи, от които бъкел не разбираше. Той беше по-скоро по уравненията, тебешира, черната дъска. Накрая се съгласи и слезе в дома на Жозиан и Марсел. Тя добра майка, той добър баща. И двамата прекрасни, минали през много перипетии и беди, но Небето бе решило да ги възнагради в залеза на живота им заради добрините, които бяха сторили за другите хора.

Радостта на двамата старчоци при появата му беше неописуема! Твърдяха, че било станало чудо. Палеха свещи. Извисяваха душите си в молитви, пелтечеха от щастие. Най-вече чичкото. Зъбите му тракаха от щастие! Вдигнал високо детето като трофей, той го показваше навсякъде, слагаше го на бюрото си и му обясняваше как върти бизнеса си. Впрочем, оказа се страхотно интересно. Старият наистина беше остър ум. Хитър, та хитър! Пробутваше евтината си стока по цял свят. Да го чуеш само как се пазари! Много се кефеше, когато Марсел го вземаше със себе си в работата. Не можеше истински да участва, защото беше пленник на бебешкото си тяло, гукаше и се кандилкаше нестабилно, но се въртеше на детското си столче като същински дявол, за да му дава знаци и да го подсеща. В някои случаи Марсел схващаше. Примигваше недоверчиво, чудеше се дали не сънува, обаче го слушаше. Говореше му на китайски, на английски, четеше му отчети, финансови анализи, доклади от проведени изследвания. Младши нямаше право да се оплаква: беше извадил страхотен късмет с този старец, когото Небето беше дарило с интуиция. Досадата идваше от другите: всички, които се лигавеха над него и се кривяха и гримасничеха като клоуни! Надвесените над люлката му физиономии отваряха грозни уста като страшни водоливници. Подаръците бяха идиотски играчки. Безмълвни плюшени фигури, книжки от плат с една буква на страница, висящи дрънкалки, които му пречеха да спи. Следващия път, когато слезеше отново — ако изобщо имаше следващ път! — от самото начало ще се превъплъти в древния Матусал. Така ще си спести неприятностите на детските години. Според Моцарт не било възможно. Лигавничетата били задължителен етап! А Моцарт беше страхотно сведущ по темата за преражданията и предишните животи: беше ги понатрупал. В противен случай как си мислиш, че щях да композирам „Малка нощна музика“ на шест години и половина? Я ми кажи. Защото съм имал натрупан опит. Безчет животи на непознати и забравени музиканти, за които отмъстих, като драснах с перото по петолинието! Впрочем, ако се позамисля, тази също ще се наложи да я доработя, тя е доста еднообразна, един рефрен, повтаряща се мелодийка, нали? Ти какво мислиш по въпроса, Алберт?

Не му остана време за отговора, хоп, изпратиха го на Земята в прекрасна клиника в XVI район в Париж, Франция. Там Горе се надпреварваха, за да ги спуснат във въпросната клиника. Четири звезди. Прочути лекари, подбран персонал. Внимателно, буквално безупречно отношение. Още с пристигането топла баня и милувки. Животът му започна добре. Щастие, удобства, дупето на топло и двама дебели и бузести любвеобилни сладури, сведени над бебето в сини ританки. Нещата се изпортиха, когато се появи Летящата чиния. Щом я видя за пръв път, той прояви отличен рефлекс: направи знака за защита, който научи Там Горе, за да се предпази от дявола: събра палците и показалците в ромб, кръстоса крака. Затвори входа. Онази не успя да се добере до него. Провали се обаче със защитата на майка си. Тя опра пешкира.

Време беше да вземе нещата в свои ръце.

Да неутрализира Летящата чиния. Всички неприятности идваха от нея. Както при старото полицейско правило: кой се облагодетелства от престъплението? Беше го прочел на опаковката на карамелен бонбон. Много приятни шегички научи от опаковките. Помагаха да си стъпиш на краката, когато паднеш на Земята. Незабавно ти позволяваха да се ориентираш в общите насоки на света. Освен това бяха едно от редките неща за четене, до които има достъп бебето, като изключим книгите с по една гласна на цяла страница. Страхотно четиво, нямам думи! Направо да накълцаш завесите, че да скалъпиш цяло изречение!

Дълбоко се замисли, докато дъвчеше карамеления бонбон, и стигна до заключението, че Летящата чиния ги беше омагьосала. Беше сключила договор със силите на Злото и чевръсто, абракадабра, тука ли си там стой, си беше опекла работата. Ето как един ден, когато Малката глупачка го беше чучнала пред телевизора — той прекарваше цялото си време пред телевизора да гледа идиотски предавания, измислени с цел да ти размекват мозъка, — забеляза нещо, което му напомни за друго нещо. Една вещица правеше магии и си бръчкаше носа. Стори му се странно, защото въпросната програма имаше страхотен рейтинг. Всички я гледаха с възхищение, не че вярваха. Наричаха това зяпане развлечение. Горките! Ако знаеха само… Развлечението може да е с две крила на гърба или две рогца на челото и няма нищо общо с тези измишльотини! Друг път изгледа един филм, седнал върху омазаните си памперси, които Потайната глупачка сменяше когато й скимне, филмът се казваше „Дух“. Твърдяха, че бил блокбъстър, тоест казано с нормални думи, бил пожънал огромен успех. И вместо да се замислят върху поуката от филма, който обясняваше съвсем точно как стоят нещата Там Горе, те бяха запомнили само любовната история! Красивата Деми Мур плачеше, докато формираше глината на грънчарското колело. Този ден той беше удрял като луд по леглото си, за да ги стресне и да ги накара да осъзнаят, че е така. Точно така! Добро и Зло! Мрак и Светлина! Демони, които се промъкват навсякъде, и Светлина, която се бори срещу дявола! Нищо! Не бяха разбрали нищичко. Полудяваше, защото непрекъснато трябваше да удря по всичко, което му се изпречеше пред очите. Беше нахапал юмрука си до кръв с единственото си зъбче, а те му бяха направили забележка. „Много е необуздан“ — заяви Жозиан, ококорила очи. Не необуздан! — пенеше се той и лигите се стичаха по брадичката му: проницателен!

Така и не догледа филма. Сложиха го да спи. Онази нощ направо беше побеснял в малкото си легло. Идеше му да изгризе пречките. Показват ви начина на употреба, какво поведение да възприемете, всичко ви е сдъвкано, а вие оставате слепи и глухи!

Ах, ако можех да говоря!

Ако можех да разкажа всичко! Как щяхте да промените начина си на живот! Как щяхте да си направите рай тук, на Земята, вместо да си подготвяте ада, отприщвайки най-мерзките си и долни апетити! Например Летящата чиния ще изгори гола и обезобразена, ако продължава да предизвиква дявола.

Беше неделя. Неделя 24-ти май. Станаха петнайсет дни, откакто проходи, и гореше от желание да се измъкне навън от стаята си. Колкото и да слухтеше, не долавяше и най-малкия шум, апартаментът беше потънал в тишина и това никак не му харесваше. Къде е баща му? Какво прави майка му? Потайната да не си е взела почивен ден? Защо никой не идва да го потърси? Червата му къркореха от глад и мисълта за хубава закуска изглеждаше особено привлекателна.

След като бутна един стол до вратата, за да стигне до дръжката и да си отвори, той реши да действа. Да се пребори с нещастието. Знаеше, че има съюзник: прочутата госпожа Сюзан, от чийто поглед на неверница нищо не убягваше. Престана да идва, изгуби интерес, но човек никога не знае, Небето може да вземе нейната страна и дори да бъде така любезно, че да я върне отново. Той беше се обърнал за помощ към ангелите Горе на разсъмване, в часа, в който Небето и Земята се сливат, когато сънуваме будни.

Младши отвори вратата и тръгна по коридора, пътьом хвърли поглед в хола, в мокрото помещение, нямаше никой, устреми се към стаята на майки си и гледката, която зърна, го накара да закрещи. Пронизителен безкраен писък се изтръгна от гърлото му и я накара да изплува от унеса, в който изглеждаше потопена.

Жозиан беше изнесла стол на балкона на стаята си — те живееха на шестия етаж — и облечена в бяла дълга нощница, се поклащаше, надвесена над парапета. Притиснала до гърдите си снимка, на която се виждаха мъжът и синът й, тя се полюляваше със затворени очи и побелели устни.

Изтръгната внезапно от летаргията, в която беше потънала, жената отвори очи и видя детето си, което я гледаше, пищеше и протягаше ръчички към нея.

— Агрр! — врещеше то до изнемога.

— Младши… — измънка тя, като го разпозна. — Ти проходи? Не съм знаела.

— Грр… — запъваше се то, проклинайки бебешката си външност.

— Но какво става? — учуди се тя и прокара ръка по челото си. — Какво правя тук?

Тя сведе очи и видя стола, на който се беше качила, обърна се към улицата. За малко да припадне. Залитна и едва не полетя в празното пространство. Младши протегна ръце и я пое в прегръдката си, омекотявайки удара от падането.

Изтърколиха се на паркета с глух шум, ужасяващия шум на падащи тела, който стресна малката прислужница в кухнята, заета да попълва кръстословицата от програмата на телевизията. Чу се трополене от тичащи крака, викове: „Боже Господи! Не може да бъде!“. Глупачката ги вдигна, увери се, че нямаха нищо счупено, повтаряше като папагал, че нищо не е чула, защото тъкмо правела закуската в кухнята… Скоро пристигна и Марсел, зачервен и разстроен. Жена му, синът му! Натъртени и пребледнели! Той кършеше ръце. Изпусна кесията с топли кроасани, които беше отишъл да купи, за да хапнат, и те се разсипаха на пода.

Младши грабна един и го напъха целия в устата си. Беше гладен. Щеше да мисли по-добре на пълен стомах. Налагаше се да предприеме бързи действия. Нощес ще отиде Там Горе да поговори с Моцарт, той ще го посъветва как да постъпи.

Разведрен, нападна втори кроасан.

Същата неделя Ортанс беше във „Фортнъм & Мейсън“ и хапваше солидна късна закуска, почти обяд, в компанията на художествения директор на „Либърти“ Николас Бергсън. Тя харесваше универсалния магазин „Либърти“, хем ретро, хем авангарден, а входът му на „Риджънт Стрийт“ напомняше на стара елзаска къща. Тя често се размотаваше там. И по време на една от тези разходки из магазина, докато си вземаше бележки и снимаше впечатляващи детайли, се запозна с Николас Бергсън. Беше привлекателен мъж, като се изключи дребният му ръст. Никога не беше харесвала джуджетата, обаче седнал изглеждаше чудесно. Беше интересен, пълен с идеи и като истински англичанин се държеше дистанцирано, но по изключително чаровен начин.

Говореха за проектите, които тя трябваше да представи до края на годината. За портфолиото, от което зависеше дали ще мине в по-горния курс. От хилядата студенти едва седемдесет щяха да продължат. Темата, която избра, беше озаглавена „Копнежът се пробужда бавно“. Оригинална, но не беше лесна за разработване. Със сигурност на никой друг нямаше да хрумне подобна идея, но не знаеше дали ще съумее да я илюстрира. Освен скиците трябваше да организира и кратко дефиле с шест манекенки. Шест облекла, които да проектира и да осъществи плюс половин час време, за да убеди комисията. Затова беше тръгнала на лов за детайла. Детайлът, който веднага да въздейства и да привлече вниманието към момента на бавното пробуждане на сексуалния копнеж. Черна рокля, дюс черна, затворена с елегантна панделка, гол гръб, фалшив процеп, лека сянка на бузата, силно гримирано око, надничащо изпод воалетка, катарама на обувка на издадения напред крак… Николас можеше да й помогне в това отношение. Пък и не е чак толкова нисък, реши тя, просто има по-дълъг торс. Доста дълъг торс.

Беше я поканил на четвъртия етаж на „Фортнъм & Мейсън“ в любимата си чайна. Вече три пъти Гари отклоняваше неделните й покани за късна закуска. Тя се притесняваше не толкова от отказите му, колкото от учтивия му тон. А както е известно, учтивостта е равнозначна на резервираност, неловкост, на тайна и скрито-покрито. Неделната късна закуска беше ритуал за двамата. Трябва да имаше нещо много важно, което му се налагаше да крие. Нещо или някой. Второто предположение никак не й се нравеше.

Тя сбърчи нос и Николас помисли, че не е съгласна с него.

— Не, не, уверявам те. Черното и копнежът се съчетават отлично и мога да ти кажа да направиш изцяло черен тоалет от главата до петите. Имам предвид и манекенката. Трябва ти черна мацка с ослепителна белозъба усмивка, намек за пролуката, зейналата пролука на желанието, бездната на времето в пролуката на копнежа, бездната на мъжкото желание в пролуката на женското желание…

— Може би имаш право — отговори Ортанс, отчупи залче от питката и отпи глътка ароматен лапсан сяоджун, поел деликатния аромат на кедровата кутийка, в която беше съхнал — наистина миришеше на кедър с нотка остатъчен вкус на кипарис.

— Разбира се, че имам право, и впрочем…

И впрочем откога не се бяха виждали само двамата? От онази вечеря, когато тя го беше поканила на ресторант, от разходката из нощния Лондон, откакто заживя с новата си съквартирантка Ли Мей. Беше много заета покрай преместването, лекциите, наближаващия край на годината, организацията на модното ревю, прескочи една неделя, после още една и още една, май станаха четири, и когато му се обади мазна-мазна, готова да навакса пропуснатото време, той й отговори с учтивия тон, който не й хареса. Този отвратителен учтив тон. Откога станаха толкова любезни един към друг? Нали обичаше това с него, да казва какво мисли, без да се срамува, без да се изчервява, а сега тази вежливост ни в клин, ни в ръкав! Отбягва ли я? Нещо мътно има в тази работа. Уклончиво. Да, уклончиво. Всяко ново определение беше като удар с нож в сърцето и тя не преставаше да го забива и да го върти все по-дълбоко. Затисна зъбите си с ръба на чашата с чай. Увлечен в бъбрене, Николас не забелязваше нищо. Тази учтивост може би крие някое момиче, си каза тя и върна чашата с ароматния чай обратно на чинийката, сигурна съм. Сигурна съм. Това, което харесвам у Гари сред многото други неща, е именно неговата независимост, така е, както и спокойната увереност, с която крачи към съдбата си, но не ми харесва, когато ми се изплъзва. Не ми харесва, когато мъжете ми се изплъзват. Както не ми харесва и когато ми се лепнат и не ме оставят да дишам. Хм!!! Много сложно! Прекалено сложно!

— А за манекенките нямай грижа, ще ти намеря шест, които се движат бавно и сластно. Вече се сещам за три…

— Не разполагам със средства да им платя — отвърна Ортанс, признателна за предложението му, което я извади от безплодните мъдрувания.

— Кой ти говори за заплащане? Ще го направят безплатно. „Сейнт Мартинс“ е престижно училище, този ден ще присъстват всички значителни лица в света на модата, медиите, голямо събитие, те ще се надпреварват, скъпа, ще тичат…

Трябваше да се случи. Красив като принц от „Хиляда и една нощ“, интелигентен, забавен, богат, културен. Чистокръвен жребец, мечта за всяка жена, която би искала да го оплете в мрежите си… И да вземе да ми се изплъзне! Не се осмелява да ми го признае. Какво ли е да си влюбен? — запита се тя. Дали бих могла да се влюбя в Николас с малко усилие? Николас никак не е за изхвърляне. А и може да й бъде полезен. Тя сбърчи нос. Нещо не пасваше „влюбен“ и „полезен“. Не искам Гари да се влюби в друга. Да, но… може би го е връхлетяло неподготвен. Затова е учтив и уклончив. Не знае дали да й каже.

Тя се почувства смазана от цялото нещастие на света — поне така си го представи. Не, сепна се, не и Гари. Сигурно е по дирите на някоя ненаситна мръсница, която му отнема цялото време, или е решил да препрочете на един дъх „Война и мир“. Всяка година я препрочиташе и се оттегляше в покоите си. „Sex is about to be slow but nobody is slow today because if you want to survive you have to be quick.“[28] Това ще е финалният мотив. Би могла да приключи ревюто си с една от манекенките, която пада, преструва се на умряла, а останалите пет тръгват с бърза крачка, отхвърлят бавния копнеж като ненужен пълнеж в слаб роман. Не е лошо като идея.

— Нещо като филм, който се върти в ускорен ритъм и ще приключи вихрено и бляскаво — обясни тя на Николас, който явно беше очарован.

— Скъпа, ти си извор на идеи, бих те взел в „Либърти“…

— Наистина ли? — попита Ортанс, готова да се съгласи.

— След като завършиш тригодишния курс на образование…

— Аха — разочарова се тя.

— Не забравяй, бавното е изтънчено, прелестно… Нали ти самата го твърдиш.

Тя му се усмихна. Големите й зелени очи изразиха интерес, който не остана незабелязан от мъжа. Той вдигна ръка да поиска сметката, плати, без да погледне, и добави:

— Ще вдигаме ли котва, друже?

Тя взе чантата си „Миу Миу“, която й бе подарил, преди да поръча чая и питките, и го последва.

Ужасното нещо се случи, докато чакаха асансьора на четвъртия етаж.

Тя стоеше встрани, полюшваше новата чанта, оценяваше я на около шест-седемстотин лири — връчи й я с такава лекота, сякаш я бе взел от някой рафт и я беше мушнал под мишница, преди да напусне магазина — Николас говореше по телефона, „о, не, о, не“ с нетърпелив глас, тя се упражняваше да прехвърля чантата от едната ръка в другата, да я слага ту на лявата, ту на дясната си ръка, оглеждаше отражението си в асансьора, въртеше се, когато вратата се отвори и от асансьора слезе вълшебница. Едно от онези елегантни създания, пред които спираме на улицата, за да ги огледаме, и се напъваме да си обясним как успяват да постигнат подобно чудо: да бъдат неповторими и ослепителни без грам баналност. Носеше тясна черна рокля, прилепнало по врата колие от фалшиви диаманти с големината на шоколадови квадратчета, обувки деколте, дълги черни ръкавици и големи черни очила, които подчертаваха сладкото й чипо носле и фината уста, червена като току-що отхапана черешка. Загадъчност и красота. Опияняваща женственост. Само черно, но черно, което блести в хиляди нюанси и изобщо не е само черно. Ортанс зина. Беше готова да последва очарователното създание до края на света, за да открие тайните му. Извърна се, за да проследи с очи привидението, и когато отново погледна към асансьора, зърна мъж, зает да събира от пода съдържанието на разсипала се чанта. Николас държеше отворена вратата и тя чу как мъжът каза: „Извинявайте… Много благодаря“. Как ли изглежда човек, който придружава такава неземна красавица? — каза си тя и затаила дъх, изчака той да се изправи.

Приличаше на Гари.

Той забеляза Ортанс и се дръпна като ощавен с вряла смола.

— Гари? — извика прекрасното създание. — Идваш ли, love?

Ортанс затвори очи, за да не го гледа.

— Идвам… — отговори Гари и целуна Ортанс по бузата. — Ще се чуем, нали?

Тя пак отвори очи и пак ги затвори. Беше някакъв кошмар.

— Хм… хм — обади се Николас, който беше приключил разговора си. — Тръгваме ли?

Очарователното създание се беше настанило на маса и привика с жест Гари, свали си очилата и вдигна към него издължени очи на подплашена сърна, недоумяващи, че не виждат тълпа от преследващи ги папараци.

— Тръгваме ли? — повтори Николас, който продължаваше да държи отворена вратата. — Нямам намерение да ставам пиколо!

Ортанс кимна на Гари почти като на непознат.

Влезе в асансьора и се облегна на стената. Ще се размажа, докато стигнем партера. Истинско спускане в ада.

— Да направим тур из Камдън? — предложи Николас. — Последния път открих две жилетки „Диор“ за десет лири. Направо без пари!

Тя пак го погледна. Прекалено дълъг торс наистина, отбеляза си наум, застанала до него, за сметка на това красиви очи, хубава уста, прилича малко на корсар… ако наблегна на корсара, може би…

— Обичам те — каза тя, приведена към него.

Той се изненада, леко я целуна. Целуваше се добре. Без да бърза.

— Наистина ли го мислиш?

— Не. Исках само да го изрека на висок глас, за да видя ефекта. Досега не съм го казвала на никого.

— Аха… — отвърна той разочарован. — И аз си помислих, че… е малко прибързано… Имаш право.

Тя го хвана под ръка и тръгнаха към „Риджънт Стрийт“.

Изведнъж се закова на място.

— Но тя е дърта!

— За кого говориш?

— Създанието, което излезе от асансьора, дърта е!

— Прекаляваш… Шарлот Брадсбъри, дъщерята на лорд Брадсбъри, казва, че е на двайсет и шест, не признава, че е на двайсет и девет!

— Значи е дърта!

— Тя е икона, скъпа, лондонска икона! Диплома от Кеймбридж, добра литераторка, начетена е, следи новостите в изкуството, музиката, понякога влиза в ролята на меценат и наистина е щедра: създала си е име на откривателка на таланти! Посвещава времето и връзките си на неизвестни младежи, които бързо се прочуват.

— Двайсет и девет години! Време й е да пукне!

— Очарователна е, главен редактор е на „Нерв“, знаеш ли го това списание, дето…

— „Нерв“! — изплака Ортанс. — Тя ли е? Спукана ми е работата!

— Но защо, скъпа, защо? — той беше вдигнал ръка и пред тях спря такси.

— Защото съм твърдо решена да я разкарам!

Същата тази неделя, 24 май, Милен Корбие стоеше на поста си. Беше заменила телевизията с мощен бинокъл и бе заета да шпионира съседите си. Бързаше да се прибере от работа, за да се навре в живота на другите. Изплезила език, ближеше устните си, ту подвикваше тихичко от време на време, ту цъкаше неодобрително с език. Когато се разминаваше с тях по стълбите, ги поглеждаше и се подсмихваше. Знам всичко за вас, си мислеше тя, мога да ви издам, ако пожелая…

Сутринта на петия етаж нахълта полиция и арестува една двойка. Двама бедняци, които поеха, ескортирани от цял ескадрон наперено тропащи с токове униформени, които сякаш предупреждаваха съседите да не си помислят да престъпват законите. Господин и госпожа Уан не плащали данък за второто си дете. Бяха открили, че имат две деца, едното от които криели, когато им идвали гости. То никога не си показвало носа навън или се измъквало тайно от родителите, облечено с дрехите на голямата сестра. Така се издало. Детето било много дребно, а сестра му едра и яка. Носело се в дрехите й като бръмбарче в дрехите на оранжевия динозавър Казимир от анимационното филмче „Островът на децата“. Милен отдавна беше надушила тайната и се молеше да не открият малкия. Големите му черни очи гледаха уплашено, рошавата му косата стърчеше. Тя непрекъснато се молеше. Страхуваше се. Господин Уей беше изпратил хора да я следят, сигурна беше. Направи опит да се свърже с Марсел Гробз, но той не отговаряше на позвъняванията й.

Милен искаше да се върне във Франция. Повече не издържам самотата, не издържам да работя без почивка, не издържам да ме пипат по носа, защото съм чужденка, не издържам вечните им караокета по телевизията! Искам си анжуйската атмосфера.

Най-ужасни бяха неделите. Тя се излежаваше колкото може по-дълго. Размотаваше се и със закуската, къпеше се, изчиташе вестниците, отбелязваше някой адрес, пробваше нов грим, прическа, търсеше идеи, които да изкопира. После правеше малко гимнастика. Беше си купила програмата на Синди Крауфорд „Фитнес“. Е, Синди нямаше да кисне в Китай. Щеше да си тръгне бързешком.

Да, но как да го направя? Да изчезна и да зарежа парите си тук?

Изключено.

Да потърся убежище във френското консулство? Да им разкажа всичко и да поискам да ми издадат нов паспорт? Уей ще разбере и ще ме накаже. Може да си тръгна в запечатан цинков ковчег. Още повече че нямам близки във Франция, които да ме потърсят.

Ще се опитам да приспя подозрителността на Уей… За да ми върне паспорта. Идеалното би било да поделям времето си между Франция и Китай.

Това не оправя нещата. Няма да мога да живея разчекната между Блоа и Шанхай. На Уей му е ясно и затова не ме пуска.

Той продължаваше да й обяснява, че била с крехка психика, че била неуравновесена. Наистина започваше да се чувства неуравновесена, след като непрекъснато й го набиваше в главата. Накрая ще му повярва. И това ще бъде нейният край. Окончателно ще превърти.

Уей приключваше с твърдението, че тя трябва да му вярва, да се осланя на него, той я е направил богата, без него щяла да бъде нищо. Работете, работете, това е добре за здравето, ако престанете, ще… Той притискаше ръце зад гърба си, имитирайки, че й надяват усмирителна риза. После плясваше два пъти толкова силно, че ушите й писваха. Тя потръпваше и млъкваше.

Тъгата я връхлиташе към седем вечерта. Ужасно време. Слънцето залязваше сред небостъргачите от стъкло и бетон, припламваше в сиво-розовия облак от замърсен въздух. Не бе виждала синьо небе от девет месеца! Отлично си спомняше последния път, когато зърна над главата си малки късчета небе: синоптиците предупредиха за тайфун и вятърът беше изчистил небето! Задушаваше се, не издържаше да живее така.

Неделята на 24-ти май беше като всички останали недели.

Още една неделя, въздъхна тя.

Щеше да напише писмо. Вече не й беше забавно. Преди си играеше на майка, съчиняваше си истории, беше заминала зад граница, за да може да плаща образованието на децата си, да ги издържа. Сега вече не знаеше какво да си изсмуква от пръстите. Какъв смисъл имаше да стои тук като затворничка?

В понеделник ще вечеря с един французин, който произвежда играчки в Китай и ги продава на супермаркетите във Франция. В четвъртък той щеше да лети обратно за Париж. Тя искаше да чуе свежи вести, а не новини от интернет. Искаше да го разпита как изглеждат улиците сега, какви песни са на мода и кой е фаворитът за сезона в „Нова звезда“ на канал М6; интересуваше се от последния диск на Рафаел, дали дънките все още се носят тип кюнец, или сега са чарлстон? А франзелата поскъпнала ли е? В това се изразяваше животът й, късчета от живота, които й се предлагаха към вечерята в ресторанта. Живот по съвместителство. Запознаваше се с мъже по интернет. Изборът беше пребогат. Те оставаха впечатлени от успехите й, от апартамента й. Тя не очакваше нищо от тях, само моментна разтуха, и те продължаваха по пътя си. Каква беше песента на баба й? За малките куклички: хоп, и се врътват.

Хоп, и се врътват, хоп, и си тръгват.

А аз оставам.

Когато паднеше здрач, тя взимаше бинокъла и започваше да наднича в живота на съседите. Така убиваше времето, докато станеше време за лягане. Обещаваше си: утре ще се оправят нещата, ще звънна пак на Марсел Гробз, сигурно вече ще вдигне телефона, ще намери начин как да измъкна парите си оттук.

Марсел Гробз… Нейната последна и единствена карта.

В късния следобед тази неделя Жозефин, която бе прекарала целия ден в ровене из книгите за историята на отречените и обругани райета на одеждите на кармелитите, реши да си почине и да изведе Дю Геклен на разходка.

Целия следобед Ирис не стана от канапето в хола. Гледаше телевизия и бъбреше по телефона, масажираше краката и ръцете си с крем, притиснала слушалката към рамото си. Ще ми изцапа цялото канапе с този мазен крем, изнедоволства Жозефин, когато мина покрай сестра си към кухнята да си направи чаша чай. Когато мина за втори път, Ирис продължаваше да виси на телефона и да зяпа телевизора. Мишел Дрюкер беше поканил в предаването си Селин Дион. Ирис вече бе стигнала с масажа до предмишниците си. При последното й минаване Ирис беше сменила позата си и вършеше едновременно три неща: гледаше телевизия, говореше по телефона и правеше упражнения за стягане на седалищните мускули.

— Не… Не е лошо при сестра ми. Интериорът не е особено изискан, но не е толкова зле… Предпочитам да съм тук вместо вкъщи в компанията на Кармен, която се чуди как да се разпне на кръста в името на моето спасение! Повече не мога да я понасям. Такава лепка, ама лепка…

Жозефин стисна ожесточено дръжката на чайника и разля половината вряла вода по плота.

Зое бе помолила да я пусне да отиде на кино, ще си дойда навреме за вечеря, обещавам, готова съм по всичко за понеделник, вторник и сряда. А кога ще ти остане време да ми обясниш защо се муси толкова дълго, защо се беше настроила срещу мен и се държеше с такава омраза, попита мислено Жозефин. Зое се преоблече шест пъти, след всяка смяна на дрехите нахълтваше при Жозефин и питаше: „Така добре ли е? Не ми ли прави голям задника?“; „А така много ли ми се очертават дебелите бедра?“; „Дали да си вържа косата, или да не я връзвам?“; „Ботушките ли да обуя, или балеринките?“. Сновеше напред-назад, коментираше въпроса откъм коридора, появяваше се пред майка си в нов вид и с нов въпрос и пречеше на Жозефин да се съсредоточи. Дискриминация чрез райета. Действителна подходяща история, за да илюстрира главата за цветовете.

В края на лятото на 1250 година монасите кармелити пристигат в Париж. Те носят кафяви роби и наметала на бели и кафяви или бели и черни райета. Избухва скандал! В средновековието райетата имат лоша слава. Те са отредени за недоброжелателните, Каин, Юда, за изменниците, осъдените, незаконородените. В Париж клетите монаси станали за присмех. Наричали ги „разчертаните братя“, често ставали жертва на обиди и физическа разправа. Уподобявали ги на дявола. Когато се разминавали с тях, парижани показвали рога над челата си, криели лицата си. Настанили ги близо до един метох и монасите потърсили убежище при сестрите, но те не ги допуснали в своята обител.

Конфликтът продължил трийсет и седем години. През 1287-а на празника на Мария Магдалена най-сетне те се отказали от „разчертаното“ наметало, което оттогава заменили с бяло.

— Сложи си бяла тениска — я посъветва Жозефин, раздвоена между XIII и XXI век. — Добре стои и върви с всичко.

— Мислиш ли… — отвърна Зое колебливо.

И пак я остави, за да изпробва нещо друго.

Свит на кравай в краката й, Дю Геклен дремеше. Жозефин затвори книгите, разтри носа си с два пръста, което при нея бе знак за преумора, и реши, че малко чист въздух ще й се отрази добре. Пропусна сутрешното тичане. Ирис не престана да се оплаква, да предъвква все същите въпроси за несигурното си бъдеще.

Жозефин стана, облече сако, мина през хола, показа с жест, че излиза. Ирис отговори, отдалечила леко слушалката от ухото си, и продължи разговора.

Жозефин тресна вратата и слезе тичешком по стълбището.

Гневът я завладяваше с нарастваща сила, по-черен от гъст въглищен дим. Чувстваше, че ще се задуши. Дали ще се стигне дотам да се заключвам в стаята си, за да имам малко спокойствие? Да си правя чай и да минавам безшумно по паркета, за да не смутя дърдоренето й по телефона? Гневът й се разпали и черният дим замъгли мозъка й. Ирис не си беше мръднала пръста нито да сложи масата за закуска, нито да разтреби. Беше поискала филийките й да са препечени до златисто, по възможност, без да са прегорени, и се осведоми дали нямат хубав мед от скъпарския гастроном „Едиар“.

Тя прекоси булеварда и стигна до Булонския лес. Интересно, помисли си, не видях афиша с Лука. Странно й бе да го нарича „Лука“, а не „Виторио“. Сигурно съм го подминала, без да обърна внимание… Тя ускори крачка, ритна стара топка за тенис. Дю Геклен учудено я изгледа. За да се успокои, насочи мислите си към изследването за цветовете, върху което работеше в момента. Върху символиката на цветовете. Това щеше да бъде встъпителната глава, въведение, преди да се задълбочи в темата си. За да заинтригува професорите мърморковци, за да ги накара да изгълтат следващите пет хиляди страници… В средните векове синьото е било символ на меланхолията. Можело е да се носи и за жалейка. Майките, изгубили малки деца, са носели сини рокли в продължение на осемнайсет месеца. В иконописта облечената в синьо Дева Мария носи траур за сина си. Жълтото е цветът на болестите и на греха. Латинската дума, от която произлиза френската за жълто, дума с германски корен, се употребявала за жлъчка и за чер дроб. Тя спря, защото усети бодежи. Ядосваше се, отделяше жлъчка, нещо жълто! Жълтото, цветът на завистниците, скъперниците, лицемерите, лъжците и предателите! Жълтият цвят изразява едновременно болест на тялото и болест на душата. Юда винаги е в жълто. Предал е символиката на цвета на еврейските общности в средновековното общество. Евреите са били преследвани, заселвани в отделни квартали, „гетото“ на Рим например. Църковните събори забранявали браковете между християни и евреи и изисквали да носят отличителни знаци, звезди, които впоследствие ще се превърнат в злокобните жълти звезди, идеята за които нацистите са взели от средновековната символика.

А зеленото… мисли си за зеленото, смъмри се Жозефин, погледна към дърветата, моравите, пейките. Поеми с пълни гърди хлорофила, зелената омара на листака. Напълни очите си със зеленината на тревата, с крилото на патиците, които се носят по изумрудената вода, с цветната кофичка на детето, което поръсва със стръкчета трева пясъчните фигурки. Зеленото, свързано с живота, надеждата, често символизира рая, но е по-добре да му нямаме много вяра, ако е с по-тъмен, почти черен нюанс. Да се пазя от чернилката, която изпълва главата ми. Да се пазя от черните сажди на гнева, които ми отнемат въздуха. Тя ми е сестра, това е сестра ми, която страда. Длъжна съм да й помогна. Да я увия в бяло наметало. От светлина. Какво ми става? Преди, когато тя ме водеше за носа, не се нервирах. Не изпадах в мрачни настроения и жлъчката не ме тормозеше. Подчинявах се. Свеждах очи. Изчервявах се. Червеното, цветът на смъртта и на страстта, палачите са носели червени дрехи, кръстоносците са имали червени кръстове на гърдите. Червени са били и роклите на блудниците, на жените прелюбодейки. Червената кръв на жената, която се еманципира и се гневи… Променям се. Пораствам като бунтуваща се пубертетка, която бясно се съпротивлява срещу установените авторитети. Тя се разсмя. Започвам да живея за себе си, правя списък на новите си чувства, преценявам ги, слагам ги на кантара, студено ми е и ми е горещо, откъсвам се от Ирис, отдръпвам се яростно като дете, но се отдръпвам.

Дю Геклен припкаше напред-назад край нея. Подтичваше, навел муцуна до земята, поемаше миризмите. Залепил нос към следите на събратята, които го бяха изпреварили по пътя, напредваше, описваше различни по големина кръгове. Но неизменно се връщаше към нея. Тя беше център на живота му. На дневна светлина по хълбоците му личаха ивици зараснала розова плът, болезнена на вид като кожата на хората с тежки изгаряния, а на муцуната си имаше две черни резки, все едно че носеше маската на Зоро. Тичешком се отдалечаваше, налиташе да подуши някое куче, вдигаше крак при храстите, препикаваше паднала на земята клонка, отново се втурваше напред, отново се връщаше, пречкаше се в краката й, все едно се срещаха след дълга раздяла.

— Престани, Дю Геклен, ще ме събориш!

Той я гледаше с обожание, тя го потърка гальовно по муцуната, по влажния нос, по ушите. Залепен за нея, направи три крачки, преплитайки крака с нейните, притиснал масивните си рамене до бедрата й, и отново се втурна напред да души и да търси, хвана във въздуха падащо листо. Втурваше се толкова бързо и рязко, че я плашеше, също така рязко заковаваше на място, надушил спотайваща се плячка.

Тя видя отдалеч Ерве Льофлок-Пинел и господин Ван ден Брок, които вървяха по брега на езерото. Значи са приятели. Разхождат се двамата в неделя. Оставят жените и децата вкъщи, за да си говорят по мъжки. Антоан никога не водеше „мъжки“ разговори. Той нямаше приятел. Беше единак. Любопитно й стана да разбере за какво си говорят. Двамата си бяха метнали на раменете червени пуловери. Все едно бяха братя, еднакво облечени от майка си. Угрижено поклащаха глави. Май не бяха на едно мнение. Борсата? Вложения? Антоан нямаше късмет на борсата. Всеки път, щом хвърлеше око на „сигурни“ ценни книжа, обещаващи бърза и сигурна печалба, те се сриваха. Това беше думата, която той употребяваше. Беше вложил всичките си спестявания в книжа на „Евротунел“ и се задоволи единствено да обяви, че те „ужасно се сринали“. А сега й крадеше събраните точки от „Интермарше“! Горкият Тонио! Бездомник, който живее в метрото и се разнася с найлонови торбички, които пълни с крадени провизии. Някой ден ще звънне на вратата ми да иска храна и подслон… и ще го приема. Отнасяше се спокойно към подобна възможност. Беше свикнала с мисълта за неговото завръщане. Призракът му вече не я плашеше. Очакваше едва ли не с нетърпение Тонио да се върне. Да се свърши с тази неяснота. Най-ужасното е да си в неведение.

Дали Доти Дулитъл наистина съществува, или Ирис си я беше измислила, за да оправдае раздялата си с Филип? В ума й се загнезди съмнение. Понякога Ирис говореше глупости. Не е лесно да си признаеш, че мъжът ти те напуска заради самата теб. По-лесно е да твърдиш, че е заради друга жена. Май ще трябва да отида да го видя. Няма да се наложи да го разпитвам, ще седна срещу него и ще го погледна в очите.

Да отида до Лондон…

Английският ми издател иска да се срещнем. Бих могла да се възползвам от този повод. Това е идея. Винаги когато се разхождаше или тичаше, й хрумваха разни идеи. Тя погледна часовника си и реши да се прибира.

Ифижени се канеше да изнесе навън кофите за боклук и Жозефин й предложи помощта си.

— Само да ги наредим до вратата на помещението — реши Ифижени.

— Както кажете… Дю Геклен, ела тук! Веднага!

Той се беше изстрелял в двора като стрела.

— Боже мой! Ако се изпишка тук и някой го види, веднага ще ме принудят да го закарам в кучешки приют! — прихна Жозефин и закри с ръка устата си.

Той се беше залепил до вратата на помещението за боклукчийските кофи и душеше яростно.

— Сега пък какво има? — учуди се Жозефин.

Кучето дращеше по вратата и се опитваше да отвори, буташе с муцуна.

— Иска да ни помогне… — изказа предположение Ифижени.

— Странно… сякаш е надушил нещо. Дрога ли криете вътре, Ифижени?

— Не се шегувайте така, госпожо Кортес, бившият ми мъж е напълно способен на такова нещо! Един път го спипаха тъкмо за трафик на дрога.

Жозефин грабна чувала с хартиените чинии и пластмасови чаши и се запъти към помещението за боклука. Зад гърба й Ифижени влачеше два големи чувала.

— Смятам утре да разделя хартията и стъклата, госпожо Кортес.

Те отвориха вратата и Дю Геклен влетя, взе да души пода и да драска по бетона с нокти. Вътре не можеше да се диша, въздухът беше спарен и смрадлив. Стомахът на Жозефин се качи в гърлото от силната и отвратителна миризма на гниещо месо.

— Ама какво търси той? — учуди се тя, запушила носа си. — Каква воня! Май ще се замисля, че Басониер е права! — сложи ръка пред устата си, преодоля с огромно усилие повдигането. — Дю Геклен… — измънка смаяна.

— Сигурно е надушил някоя развалена наденица!

Вонята се усилваше. Дю Геклен беше се вкопчил в парче стар мокет, навито на руло до стената, и се мъчеше да го избута до вратата. Беше го захапал здраво и теглеше, подпрян на задните си лапи.

— Иска да ни покаже нещо — заяви Ифижени.

— Струва ми се, че ще повърна…

— Точно така, да. Погледнете! Отзад…

Двете отидоха до мястото, издърпаха три контейнера с боклук, погледнаха и видяното ги порази: от мръсния мокет се подаваше белезникава женска ръка.

— Ифижени! — изкрещя Жозефин.

— Госпожо Кортес… Не мърдайте! Сигурно е призрак.

— Ифижени! Това е… труп!

Не можеха да откъснат очи от подаващата се ръка, която сякаш беше протегната за помощ.

— Трябва да се обадим в полицията! Вие останете тук, аз ще изтичам до къщи…

— Не! — отвърна Жозефин, тракайки със зъби. — Идвам с вас…

С олигавена и запенена муцуна Дю Геклен продължаваше да дърпа и тегли мокета, докато накрая не се показа сиво лице, цялото в петна, с полепнала по него коса.

— Басониер! — втрещи се Ифижени, а Жозефин се облегна на стената, за да не падне. — Тя е…

Спогледаха се, ужасени, парализирани от страх, сякаш мъртвата жена им нареждаше да не мърдат.

— Убита? — промълви Жозефин.

— Така ми се струва…

Стояха, без да помръднат, без да откъсват очи от разкривеното лице на трупа. Първа се съвзе Ифижени и зацъка с език.

— Във всеки случай и в смъртта е запазила темерутестия си вид! Не може да се каже, че е отишла усмихната при ангелите…

Полицията пристигна много бързо. Двама униформени и капитан Галоа. Тя отцепи мястото, опасвайки с жълта лента помещението на кофите за боклук. Отиде до тялото, наведе се, огледа го, коментираше прецизно, произнасяше думите отчетливо сричка по сричка като ученик, който декламира урока си. „Трупът е в ранен стадий на разложение, вероятно време на извършване на убийството — преди около четирийсет и осем часа“, повдигна халата на госпожица Дьо Басониер и леко докосна тъмно петно на корема. „Коремно петно… предизвикано от подкожни газове. Кожата почернява, но запазва еластичността си, леко се издува, тялото придобива жълтеникава окраска. Най-вероятно е умряла в петък вечерта или в събота през нощта“ — заключи тя и оправи халата в предишното положение. Забеляза мухите, който кръжаха над тялото, и с лек жест ги прогони. Обади се на прокурора и на съдебния лекар.

Стоеше невъзмутима, свила устни, оглеждаше тялото в краката си. Нито едно мускулче на лицето й не издаде ужас, отвращение или изненада. Обърна се към Жозефин и Ифижени и ги разпита.

Те разказаха как бяха открили тялото. Празненството в дома на портиерката, отсъствието на госпожица Дьо Басониер, обаче „никой не се изненада, всички в кооперацията я мразеха“, не се въздържа Ифижени, кофите за боклук, ролята на Дю Геклен.

— Отдавна ли го имате това куче? — попита капитанът.

— Прибрах го от улицата вчера сутринта…

Тя се разсърди на себе си заради израза „прибрах го“, смотолеви нещо и се почувства виновна. Не харесваше начина, по който униформената й говореше. Долавяше смътна враждебност и не можеше да си я обясни. Погледна брошката й — сърце, пронизано от стрела, — прикрита от яката на блузата.

— Имате ли нещо да ми кажете? — рязко я попита Галоа.

— Не. Забелязах брошката ви и…

— Без забележки от личен характер.

Жозефин си каза, че тази жена с удоволствие би щракнала белезниците на китките й.

Съдебният лекар пристигна, последван от фотограф на криминалната служба. Лекарят премери температурата на тялото, високо съобщи 31 градуса, констатира външните наранявания, измери нанесените порезни рани и поиска да се направи аутопсия. После се отдръпнаха с капитана да поговорят. До Жозефин стигаше някоя и друга подробност: „степен на износване на обувките? съпротива? изненадана от нападателя? на място ли е убита, или е влачена дотук?“. Приклекнал до жертвата, фотографът я снимаше под всички възможни ъгли.

— Ще се наложи да разпитаме съседите — тихо каза капитанът.

— Престъплението, защото най-вероятно имаме нападение, се е случило в петък през нощта, когато нормалните хора спят.

— Вратата на кооперацията се отваря с шифър. Всеки не може да влезе — отбеляза капитанът.

— Тези кодове, да ви кажа… — съдебният лекар махна неопределено с ръка. — Измислени са за успокоение на наивниците! За жалост всеки може да влезе!

— Естествено… най-лесното е да се каже, че виновникът е някой от кооперацията.

Съдебният лекар изпусна дълга въздишка на разочарование и заяви, че идеалното би било убиецът да се разхожда с надпис на гърдите. Полицайката очевидно не оцени забележката и се върна в помещението с кофите за боклук за повторен оглед.

После дойде ред на прокурора. Сух мъж с руса коса, ниско подстригана. Той се представи. Стисна ръка на колегите си, изслуша заключенията им. Наведе се над тялото. Поговори със съдебния лекар и поиска да се направи аутопсия.

— Дължина на ножа, сила на ударите, дълбочина на раните, хематоми, следи от удушаване…

Свикнал с подобни гледки, той старателно изброяваше, без да бърза и без да се вълнува, подробностите, които трябваше да се проучат.

— Видяхте ли дали гумената подложка на мокета е твърда, или мека? Дали по нея има следи от тялото, отпечатъци от пръсти?

Лекарят отговори, че гумата била гъвкава и мека.

— Следи от пръсти?

— Не и по гумата. За тялото е още рано…

— Следи от стъпки в помещението?

— Нападателят сигурно е носел обувки с гладки подметки или може да е бил с найлонови пликчета върху обувките. Никаква следа, никакъв отпечатък…

— Никакви пръстови отпечатъци, сигурен сте?

— Не… Може би гумени ръкавици?

— Изпратете ми снимките веднага след като ги получите — каза прокурорът. — Ще започнем с разпити на съседите… и ще изготвим портрет на жертвата. Имала ли е врагове, сърдечни проблеми…

— Видя ли я на какво прилича? — пошушна подигравателно един от двамата униформени на ухото на колегата си. — Ще ти спихне мъжествеността от раз!

— Евентуални предишни нападения, има ли я в базата данни… Рутинна проверка!

Той направи знак на капитана и двамата се оттеглиха в дъното на двора. Погледът на прокурора се спря на Жозефин. Вероятно капитанът му съобщаваше, че тя е станала обект на нападение преди шест месеца и е чакала цяла седмица, преди да отиде в участъка и да подаде оплакване.

— Със случая ще се заемат криминалистите — обяви прокурорът. — Но вие започнете проучването, разпитайте този-онзи, после криминалния отдел ще поеме случая… Ще говоря със следователя.

Капитанът кимна с непроницаемо изражение.

— Ще се наложи да я разпитате отново — добави прокурорът, без да откъсва поглед от Жозефин.

Защо ме зяпат така? Да не си въобразяват, че съм го направила аз или че съм съучастничка! Отново почувства как я залива ужасно чувство за вина. Нищо не съм сторила! — идеше й да извика заради този втренчен поглед на прокурора.

Край спрелите полицейски коли пред сградата се бяха насъбрали доста съседи, които се опитваха да зърнат трупа и се пляскаха по бедрата, повтаряйки: „Не мога да повярвам! Не мога да повярвам! Какво нещо е животът, днес си тук, утре те няма!“. Побелял възрастен господин твърдеше, че я познавал от малка, някаква жена, тъпкана с ботокс, измърмори, че нямало да съжалява за загубата, „ужасна досадница“, а друга попита: „Сигурни ли сте, че е мъртва?“. „Точно колкото съм сигурен, че вие сте жива!“ — се тросна синът на госпожа Пинарели. Жозефин се сети за Зое и попита дали може да се качи вкъщи.

— Не и преди да ви разпитат! — отговори със заповеднически тон капитанът.

Първа беше Ифижени, после дойде нейният ред. Разказа за събранието на съсобствениците от петък, заяжданията с господата Мерсон, Льофлок-Пинел и Ван ден Брок. Полицайката си водеше бележки. Жозефин добави и това, което й бе разказал господин Мерсон за двете нападения, на които станала жертва госпожица Дьо Басониер. Тя държеше да уточни, че не е била очевидец на случилото се. Видя как капитанът си записва в бележника „да се пита господин Мерсон“.

— Може ли да се прибера? Малката ми дъщеря ме чака…

Капитанът я пусна, без да попита в кой вход на сградата и на кой етаж живее, нареди й да се яви в участъка, за да подпише показанията си.

— А, за малко да забравя — заяви тя, повишавайки тон, — вие къде бяхте в петък вечер?

— Вкъщи… Защо?

— Въпросите задавам аз.

— Прибрах се от общото събрание заедно с господин Льофлок-Пинел към девет часа и прекарах вечерта у дома.

— Дъщеря ви беше ли с вас?

— Не. Беше слязла в мазето заедно с други младежи от кооперацията. В мазето на Пол Мерсон. Вероятно се е прибрала към полунощ.

— Към полунощ значи… Не можете да кажете със сигурност?

— Не погледнах часовника.

— Не си ли спомняте филма, който може да сте гледали по телевизията, или евентуално да сте слушали някое предаване по радиото? — продължи капитанът.

— Не… Това ли е всичко? — попита Жозефин.

— Засега!

Наистина има нещо в мен, което я дразни, си каза за пореден път Жозефин, докато чакаше асансьора.

Зое не се беше прибрала, а Ирис лежеше на канапето пред телевизора, притиснала слушалката на телефона между ухото и рамото си. На екрана Селин Дион с гъгнив глас разкриваше душата си пред водещия Мишел Дрюкер.

Тази неделя, 24 май, на връщане от киното Гаетан и Зое се разделиха на входа на градинката пред кооперацията. „Баща ми ще ме убие, ако ни види! Ти върви напред, аз след теб.“ Бяха се целунали за последно, бяха се откъснали от прегръдката си и Зое вървеше заднешком, за да се гледат колкото може по-дълго.

Щастлива съм, толкова съм щастлива! — изумяваше се Зое, минавайки през тъмната градинка, вдишвайки с наслада мириса на меката пръст. Всичко е красиво, всичко ухае. Любовта е най-хубавото нещо.

Одеве пред киното ми се случи нещо странно…

Чаках Гаетан, носех пуловера му в чантата си, извадих го, хванах го с две ръце и миризмата ме завладя изведнъж. Неговата миризма. Всеки си има своя миризма. Не знаем откъде идва, не знаем кой я определя, но я разпознаваме. Неговата все още не я познавах, всъщност дори не се бях замисляла за нея. Когато помирисах пуловера му, се почувствах понесена на крилете на щастието. Бързо пъхнах обратно пуловера в чантата, за да не изчезне миризмата. Тъпо изглежда, но си казах, че любовта е като сърце, преливащо от миризмата на стар пуловер. И това те кара да подскачаш и да искаш да разцелуваш всички хора. Красивите неща стават още по-красиви, а гадните, за тях не ти пука! Пука ми, че мама се целуваше с Филип! В края на краищата може би тя е влюбена, може и нейното сърце да се е издуло като балон.

Вече не изпитвам гняв, защото съм ВЛЮБЕНА! Представям си живота като дълъг светъл път, изпълнен със смях и целувки, нос, заврян в пуловери, и глава, препълнена с планове. Ще си имаме куп деца и ще им разрешаваме да правят каквото си искат. Не като бащата на Гаетан. Странен е. Забранява им да канят приятели вкъщи. Забранено е да говорят, докато се хранят: вдигат пръст и чакат да им дадат думата. Забранено е да гледат телевизия. Да слушат радио. Някои вечери иска всичко да бъде бяло: дрехите, храната, покривката на масата и салфетките, детските пижами. Други — всичко да е в зелено. Ядат спанак и броколи, зелена лазаня и кивита. Майка им си разчесва ръцете с нокти от отчаяние. Непрекъснато треперят да не направи някоя глупост: да си пререже вените или да скочи от прозореца. Той дори не ми споделя всичко… Някои думи напират да излязат от устата му, но той ги преглъща. Гаетан е сключил сделка с Домисий: тя няма да казва за нас, а той ще мълчи за всичко останало… не ми обясни съвсем какво е всичко останало, но съм убедена, че е нещо мръсно, защото Домисий наистина е перверзна личност. А и номерата, дето ги върти с момчетата в училище! Не е за разправяне! Ходи с тях в кенефа и излиза после с пламнали бузи и разчорлена коса. Сигурно се целува с език и разни такива неща. Тя и приятелката й Инес се правят на големи свалячки и го дават много секси. Разменят си бележчици, сгънати на четири, показват си банкноти по пет евро, правят кръстчета в полето на тетрадките си и се надпреварват коя ще събере повече кръстчета и повече пари!

Във всеки случай са странно семейство! Всички семейства са странни. Дори моето. Татко, който никой не знае къде се намира, и мама, която се целува със зет си в кухнята навръх Коледа! Дори онези, дето си мислиш, че са суперсериозни, и те правят глупости. Пишкат върху госпожа Мерсон, а господин Мерсон го намира за смешно. Господин Вай ден Брок ме докосва, когато се разминаваме, никога не се качвам с него в асансьора, а госпожа Ван ден Брок е толкова кривогледа, че понякога ми се струва, че има само едно око.

Пред сградата бяха спрели три полицейски автомобила и Зое щеше да умре. Нещо се е случило с мама. Тя се затича и стигна до входа. Отвори вратата и се втурна към стълбите, няма време да чакам асансьора, мама умира, а аз не съм изляла сърцето си пред нея, ще си отиде с ужасното недоразумение, без да знае, че нея обичам най-много!

Тя се закова на място. Тълпата беше в двора. За втори път едва не умря: хвърлила се е през прозореца. Много й беше тежко, че нищо не й казвам, и то с най-големи подробности. Мама е такава, жадна е за подробности. Една неподходяща дума и сълзите напират в очите й. Ох! Никога повече нищо няма да крия от нея, никога повече няма да я огорчавам, обещавам да й обяснявам всичко, ако се надигне от двора и не умре.

Забеляза господин Льофлок-Пинел в гръб, той говореше с рус господин с къса коса. Тук беше и господин Ван ден Брок, който говореше с жена от полицията, дребна брюнетка със сурово изражение, и господин Мерсон, долепен до ухото на Ифижени.

— Кога са я открили? — попита господин Мерсон.

— Ми нали вече ви казах два пъти! Вие не слушате! Госпожа Кортес и аз я намерихме увита в мокета! По-скоро кучето беше… То я надуши…

— Имат ли представа кой може да го е направил?

— Аз да не съм от полицията! Питайте тях!

Зое въздъхна с облекчение. Мама не е умряла. Тя потърси с поглед Гаетан. Не го видя. Сигурно се е шмугнал между хората, без да го забележат, и се е качил у тях.

Тя се затича нагоре по стълбите, вземайки по две стъпала наведнъж, широко отвори входната врата, влетя в хола, където Ирис говореше по телефона, и нахълта в стаята на майка си.

— Мамо! Жива си! — хвърли се към майка си, притисна се до нея, отърка нос в гърдите й, търсейки познатата миризма. — Толкова се уплаших! Помислих, че полицията е дошла заради теб!

— За мен ли? — повтори Жозефин, люлеейки я до гърдите си.

Нежното убежище на майчината прегръдка свали последната преграда пред Зое. Тя се отприщи и разказа всичко. Целувката на Филип, писмата на баща си, твърденията на Ортанс, че татко им бил мъртъв, изяден от крокодил, мъката, която я задушавала, и примесеният към нея гняв.

— Единствено аз го защитавах! Той ми е татко!

Жозефин слушаше, затворила очи от щастие, допряла брадичка до косата на дъщеря си.

— Защото аз не мога обърна страницата! И не знаех как да ви накажа и двете, задето бяхте обърнали страницата! Затова ти се разсърдих и не исках повече да говоря с теб. Тази вечер, като видях полицейските коли, си помислих, че ти не си издържала на моето мълчание. Усещах, че чакаше да ти обясня, но не можех, не можех, не можех да си го наложа, бях блокирала…

— Зная, зная — отвърна Жозефин, милвайки я по косата.

— Затова си помислих, че ти…

— Че съм умряла?

— Да… Мамо! Мамо!

И двете избухнаха в сълзи, толкова силно се прегръщаха, че не им достигаше въздух. Трудно е за разбиране, въздъхна Зое, прочиствайки нос в майчиното рамо.

— Затова трябва да се говори. Винаги. В противен случай недоразуменията се трупат. Преставаме да се чуваме. Искаш ли да се изясним за Филип?

— Мисля, че се досещам…

— Заради Гаетан ли?

Зое пламна като божур.

— Човек не избира, да знаеш. Понякога любовта те спипва неподготвен и ти изкарва въздуха. Направих всичко, за да избягна Филип.

Зое нави около пръстите си кичур от косата на майка си.

— Онази вечер в кухнята стана съвсем неочаквано… Беше за първи път, Зое, да знаеш. И всъщност за последен…

— Страхуваш се да не нараниш Ирис ли?

Жозефин кимна мълчаливо.

— И повече не си го виждала?

— Не.

— И те заболя?

Жозефин въздъхна:

— Да, и още ме боли.

— А Ирис знае ли?

— Мисля, че подозира, но не знае нищо. Тя смята, че тайно съм влюбена в него и че той нехае. Дори не й минава през ума, че някой може да ме погледне…

— Такава си е тя, Ирис, въобразява си, че всичко се върти около нея!

— Тихо, скъпа! Тя ти е леля, освен това сега е в труден момент…

— Престани, мамо, престани, винаги й прощаваш всичко! Прекалено си добра… А това за татко? Истина ли е, историята с крокодила?

— Вече не зная. Нищо не разбирам…

— Искам да ми кажеш, мамо. Дори да е страшно…

Зое я гледаше строго. Вече не беше малко момиче, а жена. Искаше истината, за да се изгради като личност. Жозефин нямаше право да я лъже. Можеше да смекчи ужасяващата истина, но не и да я крие от нея.

Разказа как преди година Милен й съобщила за смъртта на Антоан, за разследването, проведено от френското посолство, окончателното съобщение за смъртта на Антоан, че официално е вдовица, колета, писмото от приятелите му от „Крокодил Кафе“, всичко, от което следваше, че е мъртъв. Тя не каза „изяден от крокодил“, защото ужасната картина щеше да се запечата в ума на Зое и да я тревожи нощем като страшен кошмар… Спомена за писмата. Премълча за мъжа, когото видя в метрото — не беше сигурна, че е той; и за откраднатите точки от картата за „Интермарше“ — не желаеше да я огорчава, обвинявайки баща й като крадец.

— Затова ти казвам, че нищо не зная…

Отново настъпи объркване, Зое стоеше, приковала очи в пода, с упоритостта на човек, който иска да разбере, но остава без отговор.

— Знаеш ли, скъпа, ако звънне на вратата, ще го пусна тук, няма да го оставя на произвола на съдбата. Аз го обичах, той ви е баща.

Понякога тя си припомняше как Антоан я напусна. Как се беше чудила по какъв начин да живее без него. Кой щеше да избира къде да отидат на почивка, виното, интернет доставчика? Често й се случваше да изпита нужда от партньор. От мъжка подкрепа. В тези случаи си казваше, че мъжът не трябва да напуска жена си…

Зое взе ръката й в своята и седна до нея. Сигурно отстрани приличаха на войнишки жени, очакващи завръщането на мъжете си от фронта, без да знаят дали ще си дойдат.

— Трябва да прочетем изключително внимателно следващото писмо — заяви Зое. — Ако е някой от приятелите му от кафене „Крокодил“, който го прави за забавление, ще го разкрием по почерка…

— Почеркът е на баща ти. Аз вече проверих… Или е страхотно сполучливо подправен! Можеш ли да ми обясниш защо някой ще си играе да ни погажда такива номера? — попита Жозефин, внезапно смазана от безбройните подозрения, които се въртяха в главата й.

— Нали знаеш, хората стават все по-луди, мамо…

Кафявите очи на Зое потъмняха още повече. Жозефин се изплаши. Дали изчезването на баща й, мисълта за отсъствието му, която бавно и неотклонно си пробиваше път, са й помогнали да стане по-зряла и да отхвърли детската невинност с пренебрежително свиване на рамене? Или първите любовни терзания?

— Заради кого се бяха струпали хората долу в двора? — продължи Зое, върнала се отново в действителността.

— Госпожица Дьо Басониер. Оказа се, че тялото й е в помещението с кофите за боклук.

— Аха — отвърна Зое. — Да не е получила криза?

— Не. Предполага се, че е била убита…

— Ау! Престъпление в кооперацията! Ще пишат за нас по вестниците!

— Това ли е най-важното според теб?

— Не ми харесваше, няма смисъл да се преструвам. Постоянно ме гледаше така, сякаш съм уличница!

* * *

На сутринта Жозефин трябваше да отиде в участъка, за да подпише показанията си. Всички обитатели бяха привикани един по един. Всеки трябваше да разкаже точно и подробно какво е правил в нощта на престъплението. Капитанът й подаде вчерашните показания. Жозефин ги прочете и се подписа. Докато четеше, забила поглед в листа, телефонът на полицайката иззвъня. Мъж, навярно някой началник, говореше със силен глас. Жозефин неволно го чу да казва:

— Наникъде сме със случай 77. Изпращам ви екип, който да прибере материалите. Приключихте ли с изслушването на свидетелите?

Полицайката отговори, смръщила вежди:

— Открихме нещо ново: жертвата е племенница на бивш полицейски комисар от Париж. Важна клечка! Трябва да се пипа внимателно! Много внимателно, да не стане грешка! Следвайте стриктно процедурата и ще ви освободя от случая при първа възможност…

Галоа затвори телефона със загрижен вид.

— Не изведохте ли кучето в петък вечерта? — попита тя след дълга пауза, която запълни, играейки си да изкривява кламери и да ги изправя.

Жозефин се обърка. Наистина беше излизала да разходи Дю Геклен, минала беше покрай помещението с кофите за боклук, възможно беше да се е разминала с убиеца. Тя остана няколко секунди с отворена уста, пръстите й заплитаха въображаем вълнен конец в опит да си припомни. Тъмният поглед на полицайката не я изпускаше. Жозефин се поколеба. Съсредоточи се и подпря ръце на коленете си, за да не изглежда виновна.

— Направете усилие, госпожо Кортес, важно е. Престъплението е извършено в петък вечерта, тялото е открито в неделя вечерта. Сигурно сте извеждали кучето си в нощта на престъплението. Нищо ли не чухте, нищо странно ли не забелязахте?

Тя успокои ръцете си, които бяха възобновили трескавите си движения, и се съсредоточи върху петъчната вечер. След събранието бе излязла с Льофлок-Пинел и се бяха прибрали пеша, той й беше разказал детството си, как го изоставили някъде в Нормандия, печатницата и… тя се успокои и се усмихна.

— Не, не! Аз взех Дю Геклен в събота сутринта. Колко съм глупава! — изтърси тя с облекчение, сякаш беше избягнала опасност във вид на затворнически прозорци с решетки.

На лицето на капитана се изписа разочарование. Тя прочете още веднъж написаното от Жозефин и заяви, че може да си върви. Щяха да й се обадят, в случай че имат нужда от нея.

В коридора чакаха господин и госпожа Ван ден Брок.

— Смело — пошушна Жозефин, — тя не е лесен събеседник!

— Зная — въздъхна господин Ван ден Брок, — разпитаха ни сутринта и сега ни викат отново!

— Чудя се защо ни повикаха — каза госпожа Ван ден Брок. — Всичко е заради полицайката! Тя ни има зъб.

Смутена, Жозефин излезе на улицата. Невинна съм, но капитанът ме подозира. Дразня я. От самото начало. Защото съм била нападната, а не съм направила оплакване? Смята ме за съучастничка: примамила съм госпожица Дьо Басониер в стаичката за кофите за боклук, затворила съм вратата и съм я оставила в ръцете на убиеца. Дебнала съм, докато той я е ръгал с ножа, и съм се върнала два дни по-късно на местопрестъплението, преструвайки се, че съм открила увитото в мокета тяло. Но защо? Защото Басониер е имала компрометиращи документи за мен. Или за Антоан. Това трябва да е: аз съм помогнала на Антоан да се освободи от тази жена, защото го е заплашвала… Научила е чрез вуйчо си, че Антоан не е мъртъв, открила е, че се занимава с контрабанда на наркотици, че му е било изгодно да го смятат за умрял… Той не е умрял, след като ми краде събраните точки от картата на постоянен клиент на „Интермарше“. Не е умрял, след като ни изпраща писма и картички. Не е умрял, след като го видях в метрото с червеното поло. Не е умрял, инсценирал е изчезването си. Африканското слънце го е подлудило. Превърнал се е в убиец и Басониер го е надушила.

Измишльотини, бълнувам, укори се тя и седна на терасата на близкото кафене. Сърцето й думкаше, щеше да изхвръкне, блъскаше ли, блъскаше. Ръцете й се изпотиха и тя ги обърса в бедрата си. През три маси, надвесен над бележника си, Льофлок-Пинел нещо пишеше. Покани я с жест.

Носеше хубаво тъмнозелено ленено сако и красиво оформеният възел на зелената му връзка на черни райета изпъкваше. Погледна я развеселен и изтърси:

— Както виждам, и вие сте били на разпит?

— Много неприятна работа — прошепна Жозефин, — ще започна да си мисля, че аз съм я убила!

— А, и вие ли!

— Тази жена разпитва така, че се вледенявам от ужас!

— Да, не е много любезна — потвърди Льофлок-Пинел. — Заговори ме по начин, който бих определил… като рязък. Недопустимо е.

— Сигурно ни подозира всички — въздъхна Жозефин, успокоена, че не е единствената жертва на грубото отношение на полицайката.

— Това, че е била убита в сградата, не означава, че виновникът задължително е някой от нас! Господин и госпожа Мерсон, които бяха разпитани преди мен, бяха възмутени. Сега чакам да видя реакцията на семейство Ван ден Брок… Те се пържат в момента, обещах им да ги изчакам. Трябва да се разберем и да не позволяваме подобно отношение. Скандално е!

Той стисна челюсти и лицето му пребледня и се изкриви в злобна гримаса. Беше дълбоко засегнат и не успяваше да го прикрие. Жозефин го наблюдаваше, развълнувана и без да може да си го обясни, страхът, който тегнеше над нея, изведнъж олекна и тя се успокои. Отпусна се, идеше й да го хване за ръка и да му благодари.

Сервитьорът дойде до тяхната маса и ги попита какво ще поръчат.

— Една мента с вода — отговори Льофлок-Пинел.

— И за мен — присъедини се Жозефин.

— Две менти с вода! — повтори сервитьорът и тръгна да изпълни поръчката.

— Вие имате ли алиби? — осведоми се Жозефин. — Защото аз нямам. Бях сама вкъщи. Което влошава нещата за мен…

— След като се разделихме в петък вечер, отидох у семейство Ван ден Брок. Бях възмутен от поведението на госпожица Дьо Басониер. Говорихме си докъм полунощ за тази… въшка! За недостойния начин, по който ни напада на всяко събрание. Става все по-зле… тоест по-правилно е да се каже, ставаше все по-зле, след като, благодаря ти, Господи, всичко свърши! Но онази вечер, спомням си добре, че Ерве се чудеше дали да не направи оплакване…

— Ерве, така ли се казва господин Ван ден Брок? Съименници ли сте?

— Да — отговори Льофлок-Пинел и се изчерви като изненадан в интимна поза.

Жозефин си каза, че не е често срещано име, защото преди не познаваше нито един Ерве, а сега ето ги наведнъж двама! Добави:

— Онази вечер тя се държа ужасно гнусно.

— Да ви кажа, подобно поведение често се наблюдава при бившите господари. Вие трябва да го знаете най-добре, нали сте специалист по средновековието… За нея ние бяхме жалки селяни, които са окупирали замъка на предците й. Тя не можеше да ни изхвърли, затова ни ругаеше. Но все пак има някакви граници!

— Вероятно не сме били единствените жертви на нейния гняв. Господин Мерсон ми беше споменал, че била нападана два пъти…

— Ако не смятаме и други, за които не сме в течение! Когато започнат да претърсват нейното жилище, сигурно ще открият анонимни писма, защото според мен тя посвещаваше цялото си време на такива занимания… Тя сееше омраза и клюки.

Сервитьорът остави двете менти пред тях и Ерве Льофлок-Пинел плати сметката. Жозефин му благодари. Чувстваше се по-добре, след като си поприказва с него. Той беше поел нещата в свои ръце. Щеше да я защити. Тя беше от новодошлите и за пръв път започна да харесва квартала, кооперацията, обитателите.

— Благодаря — прошепна тя. — Добре ми се отрази разговорът с вас. — Сетне, неспособна да устои на желанието си за откровения, добави: — Трудно е да си сама жена. Трябва да си силна, енергична, решителна, което в моя случай не е съвсем така. Аз всъщност съм бавна, толкова бавна…

— Малка костенурка? — подсказа й той и я погледна добронамерено.

— Малка костенурка, която напредва едва-едва и умира от страх!

— Аз много харесвам костенурките — продължи той нежно. — Много са обичливи, знаете ли, много верни. Наистина заслужават повече внимание.

— Благодаря — усмихна се Жозефин. — Приемам го като комплимент!

— Когато бях дете, ми дадоха една костенурка, беше най-милата ми приятелка, довереницата ми. Навсякъде си я носех. Те живеят много дълго, освен ако не им се случи някоя злополука…

Запъна се на думата „злополука“. Жозефин си представи смачканите таралежи по пътищата. Всеки път, зърнеше ли малкото окървавено телце, стискаше очи от безсилие и мъка.

Прокара сух език по устните си и въздъхна: „ожаднях“.

Той я наблюдаваше как деликатно отпива, вдигнала чашата с грациозен жест. Тя отпиваше на малки глътки и триеше въображаемите зелени мустачки от ъгълчетата на устните си.

— Много сте трогателна — каза тихо той. — Човек изпитва желание да ви закриля.

Каза го без самоизтъкване. С мил тон, в който тя не долови дори нотка на съблазън.

Вдигна глава към него и му се усмихна доверчиво:

— В такъв случай може би бихме могли отсега нататък да си говорим на малко име?

Той леко се отдръпна и пребледня. Смотолеви:

— Не, надали, надали.

Обърна се, търсейки с очи събеседник, който така и не се появи. Сложи двете си ръце на масата, отдръпна ги рязко и ги свали на коленете си. Тя се сепна. Какво беше сторила, та предизвика такава бърза промяна в поведението му? Поиска му прошка:

— Не исках… Не исках да ви карам да… Беше просто предложение да… ами да станем приятели.

— Искате ли още нещо за пиене? — попита той, поклащайки рязко глава като кон, който се изправя на задните си крака пред препятствие.

— Не, много благодаря. Съжалявам, ако съм ви засегнала, но…

Очите му шареха наляво-надясно, седеше на стола така, че тя да не може да се доближи до него, да докосне ръката му.

— Понякога съм толкова непохватна — извини се отново Жозефин, — но наистина и през ум не ми мина, че може да ви нараня…

Тя се размърда на стола, търсейки други думи, за да поправи това, което за него явно беше непоносимо натрапване, и тъй като не знаеше какво да каже, стана, благодари и си тръгна.

Когато стигна до ъгъла, се обърна и видя семейство Ван ден Брок, седнали до него на терасата на кафенето. Ван ден Брок беше сложил ръка на рамото на Льофлок-Пинел, сякаш го успокояваше. Може би бяха стари познати… Сигурно трябва да мине много време, за да се сприятелиш с този човек, изглежда доста див.

Вратата на портиерското жилище беше открехната. Жозефин почука на прозореца и влезе. Ифижени пиеше кафе с дамата с пудела, с възрастния господин с напудрената коса и девойка с муселинена рокля, която живееше при баба си на третия етаж във вход Б. Всеки разказваше за разпита си до най-дребните подробности и възклицания, а Ифижени ги черпеше с бисквити.

— В течение ли сте, госпожо Кортес? — подхвърли Ифижени, приканвайки с жест Жозефин на масата. — Преди три седмици открили тялото на някаква сервитьорка, наръгана с нож като Басониер!

— Не ви ли казаха? — попита девойката учудено и се опули.

Жозефин поклати глава, смазана.

— Значи станаха една, две, три убити в квартала — изброи на пръсти дамата с пудела. — За шест месеца!

— На такъв му викат „сериен убиец“ — прояви знанията си Ифижени.

— И трите по един и същ начин! Клъц! Изотзад, с много тънък нож, толкова тънък, че не се усещало как реже. Все едно е масло. Хирургическа точност. Клъц и клъц!

— Откъде знаете такива неща, господин Едуар? — попита дамата с пудела. — Да не си съчинявате!

— Не си съчинявам, правя възстановка! — обиди се господин Едуар. — Комисарят ми обясни. Защото отдели време да говори с мен! — той посочи към себе си да подчертае колко е важен.

— Така е, защото сте изключително важна личност, господин Едуар!

— Подигравайте се! Само констатирам, нищо повече…

— Ако са ви отделили време, това може да значи, че ви подозират! — предположи Ифижени. — Омайват ви с комплименти, вие споделяте и хайде, закопчават ви!

— Нищо подобно! Просто я познавах добре. Заедно сме отраснали, представяте ли си! Играехме в двора, когато бяхме деца. Още тогава си беше подла и гадна. Обвиняваше ме, че пишкам в пясъчника, за да я накарам да прави кофички с мокър пясък! Майка ми ме биеше заради нея!

— Значи и вие сте имали причини да й се сърдите — констатира дамата с пудела. — Тя никак не ви понасяше, затова не ви виждахме на събранията на живущите.

— Не бях единственият — възрази възрастният господин. — Тя беше страшилище за всички!

— Искаше се смелост, за да присъстваш — потвърди дамата с пудела. — Тази жена знаеше всичко. Всичко за всеки! Понякога ми разказваше такива неща… — тя си придаде тайнствен вид. — За някои хора от кооперацията! — прошепна тя, за да й се примолят да разкаже повече подробности.

— Значи сте й били приятелка? — попита девойката заинтригувана.

— По-точно тя се държеше мило към мен. Човек не може да живее съвсем сам постоянно. Има нужда да се отпусне от време на време! Случваше се да пийна няколко глътки вермут вечер у тях. На нея й стигаха две чашки, за да я хване. И тогава ми разправяше невероятни неща! Една вечер ми показа снимката във вестника на някакъв красавец и ми сподели, че му била писала.

— Мъж! Басониер! — разсмя се Ифижени.

— Чакайте да ви кажа, мисля, че беше лапнала по него…

— Хайде сега и вие! Както си приказвате, ще ми стане симпатична! — възкликна възрастният господин.

— Вие какво мислите за всичко това, госпожо Кортес? — попита Ифижени и стана, за да направи още кафе.

— Слушам ви и си мисля: кой може да я е мразил дотолкова, че да я убие…

— Зависи от дебелината на папката с компрометиращи документи, която е имала за някого — заяви възрастният господин. — Човек е готов на всичко, за да спаси живота или кариерата си. Тя не криеше колко силно може да навреди, дори изпитваше наслада от тази мисъл!

— Така си беше, тя наистина живееше опасно, дори се учудвам, че живя толкова дълго! — въздъхна Ифижени. — Във всеки случай няма как да сме спокойни. Единствено господин Пинарели си подсвирква. Той живна покрай тази история! Подскача весело, вре се навсякъде, прекарва си времето в участъка, опитва се да изкопчи информация от ченгетата. Онази вечер го зърнах да се навърта край помещението за боклука. Странни хора има наистина!

Всички хора в този дом са странни, си каза Жозефин. Дори дамата с пудела! Ами аз? Не съм ли странна? Ако знаеха всички тия насядали около масата и заети да топят бисквити в кафето си, че преди шест месеца за малко не бях заклана, че бившият ми мъж, изяден от крокодил и официално обявен за мъртъв, броди в метрото, че бившият ми любовник е шизофреник и че сестра ми е готова да се хвърли на врата на Льофлок-Пинел, щяха да си глътнат езиците от изненада…

Потънала в дълбоките възглавници на канапето, фините й нервни крака подпрени на страничната облегалка, все едно изложени на показ в бижутерски магазин, Ирис четеше вестник, когато Жозефин влезе в хола и се отпусна в един от големите фотьойли.

— Какъв ден! Какъв ужасен ден! Не бях виждала досега нищо по-злокобно от полицейски участък! Ами тези безкрайни въпроси! Да не ти споменавам за капитан Галоа!

Докато говореше, непрестанно разтриваше слепоочията си, наклонила глава напред. Краката й тежаха от умора, всяка става я болеше. Ирис свали за малко вестника, огледа сестра си, след което отново потъна в четене, само измърмори:

— Да, наистина не изглеждаш добре.

Засегната, Жозефин изтърси:

— Пих една мента в компанията на Ерве Льофлок-Пинел…

Ирис плесна вестника на коленете си.

— Той каза ли нещо за мен?

— Нито думичка.

— Не се е осмелил…

— Странен е. Никога не знаеш как да се държиш с него. Ту е мил, ту е груб, мени си непрекъснато настроението…

— Ту мил, ту груб ли? Да не те е свалял? — осведоми се Ирис, вдигнала учудено вежди.

— Не. Но е непредвидим! Казва ти нещо приятно и в следващия миг става лед от Северния полюс…

— Вероятно отново си се представила като жертва.

Злобното й категорично твърдение завари Жозефин неподготвена. Тя възкликна с негодувание:

— Как да съм се „представила като жертва“?

— Ами така, не си даваш сметка, но се преструваш на малко крехко същество, за да накараш мъжете да те защитават. Понякога подобно поведение много дразни. Видях те да го правиш и с Филип.

Жозефин остана смаяна. Все едно й говореше за непознат човек.

— Какво си ме видяла да правя с Филип?

— Да се правиш на наивница, която нищо не знае, която е паднала от небето. Това е сигурно твоят маниер да съблазняваш… — тя се протегна, прозя се, остави вестника. Сетне съобщи с небрежен тон: — А, да ти кажа… Скъпата ни майка се обади и всеки момент ще се появи!

— Тук ли? — ахна Жозефин.

— Умира от любопитство да види къде живееш!

— Можеше да ме попиташ все пак!

— Чуй, Жо, крайно време е да се сдобрите! Тя е стара жена, която живее сама. Няма си никой, за когото да се грижи…

— Тя никога не се е грижила за никого, освен за себе си!

— Пък и колко време мина, откакто не сте се виждали!

— Три години и се чувствам прекрасно!

— Тя е баба на дъщерите ти…

— И какво от това?

— Аз съм за това да има мир в семейството…

— Защо я покани? Кажи ми!

— Не знам. Просто ми домъчня за нея. Стори ми се потисната, тъжна.

— Ирис, аз съм си у дома и аз решавам кого да каня!

— Тя ти е майка, нали? Не е чужд човек! — Ирис направи пауза и добави, поглеждайки Жозефин право в очите: — От какво се боиш, Жо?

— Не се боя. Не искам да я виждам. И престани да ме гледаш по този начин! Не се получава! Нямаш вече власт над мен!

— Страхуваш се… Умираш от страх…

— Не съм я виждала от три години и не очаквах да я видя тази вечер! Това е. Изкарах труден ден и нямах нужда точно от това.

Ирис се изправи, нагласи полата си, която се беше извъртяла в кръста и я стягаше, и заяви:

— Ще вечеря с нас.

Жозефин повтори като автомат:

— Ще вечеря с нас!

— Между другото, време е да отида да напазарувам. Хладилникът ти е празен…

Тя въздъхна, разгъна дългите си крака, погледна още веднъж малките си сладки стъпала с яркочервен лак на ноктите и отиде в стаята да си вземе чантата. Жозефин я проследи с очи, раздвоена между гнева и желанието да се обади на майка си и да й каже да не идва.

— Всеки момент ще пристигне, бъди готова да я посрещнеш… — подхвърли Ирис.

— А Зое? Тя къде е? — попита Жозефин паникьосана, търсейки спасителен пояс, в който да се вкопчи.

— Тя влезе и излезе, без да каже нищо. Но ще се върне за вечеря… ако правилно съм разбрала…

Вратата се тресна. Жозефин остана зашеметена.

* * *

— Изобщо не разбирам жените… — пошепна Гари, вдигнал ножа, с който кълцаше ситно магданоза, чесъна, босилека, салвията и шунката, с тях щеше да напълни срязаните и издълбани домати и да ги метне във фурната: той беше цар на доматите по провансалски.

Беше поканил майка си на вечеря, беше я настанил почтително на широкия фотьойл, който му служеше за наблюдателница, когато гледаше катеричките в парка. Празнуваха знаменателен рожден ден на Шърли, кръгли четирийсет години. „Аз ще готвя, ти ще духнеш свещичките!“, беше й заявил по телефона.

— Колкото повече години трупам, толкова по-малко ги разбирам…

— Като на жена ли ми го казваш, или като на майка? — попита Шърли.

— Като и на двете!

— И какво не им разбираш?

— Жените са толкова… прагматични! Мислите за детайлите, вървите, движени от неумолима логика, ор-га-ни-зи-ра-те живота си! Защо срещам само момичета, които знаят точно къде искат да стигнат, какво искат да направят, как ще го направят… Правя, правя, правя! Само тази дума им е в устата!

— Може би защото сме в материалния свят непрекъснато. Месим, перем, гладим, шием, готвим, чистим или се пазим от опипващите ръчички на мъжете! Ние не мечтаем, ние правим!

— И ние правим…

— Не е същото! На четиринайсет години вече сме с менструален цикъл и нямаме избор. Примиряваме се. На осемнайсет бързо разбираме, че трябва да правим двойно повече неща, ако искаме да оцелеем. После „се правят“ бебета, носим ги девет месеца, те ни докарват гадене, ритат, разкъсват ни, идвайки на бял свят, пак са си неща от практиката! После трябва да ги къпем, да ги храним, да ги обличаме, да ги теглим, да им мажем дупетата с кремове. Правим го, без да си задаваме въпроси, като допълнение към всичко останало. Работата през деня и креватните танци нощем. Непрекъснато нещо правим, рядко се срещат момичета, които витаят в облаците, не стъпват по земята! А вие, вие правите едно-единствено нещо: правите се на мъже! Начинът на действие е закодиран от векове в гените ви, затова го правите с лекота. Ние пък трябва да се борим всяка секунда… и накрая ставаме прагматични, както добре го каза!

— Бих искал да срещна момиче, което да не може да „прави“, да не прави планове за кариера, да не знае да смята, да шофира, дори да не знае как се взема метрото. Момиче, което живее сред книги, пие чай с литри и гали старата си котка, свита на кравай върху корема му!

Шърли знаеше за историята на сина си с Шарлот Брадсбъри. Гари не й беше казал, но лондонската мълва я носеше, разкрасявана от хиляди подробности. Запознали се на събиране, организирано от Малвина Едуардс, великата жрица на модата. Шарлот току-що била приключила двегодишна връзка с женен мъж, който скъсал с нея по телефона, жена му подсказвала шепнешком фаталните слова. Цял Лондон говореше само за това. „Удовлетворение за поруганата чест“, нададе вой усмихнатата уста на Шарлот Брадсбъри, която опровергаваше клюките с отегчена гримаса, търсейки с кого да излезе, за да затвори злите усти, щастливи да очернят главната редакторка на „Нерв“, списанието, което нападаше жертвите си с рафинирана жестокост. Така се запозна с Гари. Вярно, че беше по-млад от нея, но най-важното за Шарлот беше, че е привлекателен, загадъчен, ново лице в малкия й свят. Благодарение на него тя заплиташе загадки, провокираше въпроси, пораждаше предположения. Тя „правеше“ нещо ново. Той беше красив, но не го знаеше. Изглежда, имаше и пари, но май и това не знаеше. Не работеше, свиреше на пиано, разхождаше се в парка, четеше до безпаметство. Даваха му между деветнайсет и двайсет и осем години в зависимост от темата на разговора. Ако говореха за ежедневния живот, за лошото състояние на метрото, за цените на жилищата, той гледаше учудено като непросветен юноша. Ако споменеха Гьоте, Тенеси Уилямс, Ницше, Бах, Коул Портър или Ерик Сати, изведнъж ставаше възрастен и се превръщаше в познавач. Ангел, но ангел, който подканва към прелюбодействие, си беше помислила Шарлот Брадсбъри, зърнала го облакътен на пианото, ако първа не го грабна, ще ми го отмъкнат под носа. Беше го покорила, създавайки у него илюзията, че той я беше отвлякъл от безбройните смотани кандидати, които ръмжаха с мощните си автомобили пред дома й. „Каква скука! Каква простащина! А аз се чувствам така уютно у дома, чета си «Мечтите на самотника по време на разходките му» в компанията на старата ми котка и чашата чай! Подготвям специален брой, вдъхновен от произведенията на Русо, защо не се включите и вие?“ Гари беше във възторг. Тя не лъжеше. В Кеймбридж беше изучавала Русо и останалите френски енциклопедисти. От този миг станаха неразделни. Тя спеше при него, той — при нея, тя поде светкавична образователна кампания, която в най-скоро време щеше да превърне неориентираното дете в очарователен светски лъв. Водеше го по театри, по концерти, в задимени джаз клубове, на аристократични благотворителни приеми. Подари му сако, после още едно, вратовръзка, още една вратовръзка, пуловер, шал, смокинг. Не беше вече високият непохватен младеж, отдаден на музиката, който не си показваше носа навън и наблюдаваше катеричките в парка. „Знаеш ли, че катеричките умират от алцхаймер? — беше пошушнал Гари на ухото на Шарлот, подхващайки с удоволствие една от любимите си теми. — Губят си паметта и забравят къде са заровили натрупаните за зимата запаси от лешници. Треперят от студ и умират на дървото, в което са скрили плячката си.“ „Аха…“ — рече Шарлот, свали черните си очила и погледна с огромните си очи, в които не проблесна нито искрица на съчувствие към сенилните катерици. Гари се почувства страшно самотен, истинско недорасло момче.

— А Ортанс? Тя какво казва? — попита Шърли.

— За кое?

— За… Много добре разбираш за какво говоря. Тоест за кого…

Той отново се беше заел да кълца старателно магданоза и шунката, ръсна чер пипер, морска сол. Опита с пръст пълнежа, добави още чесън и галета.

— Сърдита ми е. Чака аз да й се обадя. Аз пък не й се обаждам. Какво ли имам да й кажа?

Той напълни доматите, отвори фурната, която беше загрял предварително, сбърчи вежди и нагласи часовника за печенето.

— Че съм очарован от тази жена, която се отнася с мен като с мъж, а не като с приятел? Ще й стане мъчно…

— Но нали е истина.

— Нямам желание да й съобщавам тази истина. Няма да я представя правилно и после…

— Аха! — усмихна се Шърли. — Бягството на мъжа от обясненията: класически пример!

— Чуй ме, ако споделя с Ортанс, ще се почувствам виновен… Още по-лошо, ще се чувствам задължен да охуля Шарлот или да омаловажа мястото, което заема в живота ми…

— За кое виновен?

— С Ортанс сме си дали обещание без думи: да не се влюбваме в други… докато пораснем достатъчно двамата, за да се обичаме… искам да кажа, истински да се обичаме…

— Това не е ли прекалено смело?

— По онова време не познавах Шарлот… Беше преди.

Струваше му се, че е било през миналия век! Животът му се беше превърнал във водовъртеж. Край на лова на ненаситните мръсници. Сега в него имаше място единствено за магьосницата с дългата шия, с тънките мускулести рамене, със седефените ръце, по-бляскави от перлена огърлица.

— И сега какво…

— Сега съм притеснен. Ортанс не ми звъни. Аз не й звъня. Не си звъним и двамата. Мога да го спрегна и в бъдеще време, ако искаш…

Беше отворил бутилка бордо и помириса тапата.

Шърли се чувстваше неловко, когато станеше въпрос за любовния живот на сина й. Когато беше малък, не съществуваше тема табу. Говореха си за всичко: за момичетата, дамските тампони, желанието, за никнещата брада, за книгите шедьоври и за набързо скалъпените книги, за филмите, които си пускаш на забавен каданс, и за филмите за бърза консумация, за дисковете за танци и дисковете за съсредоточаване, за готварските рецепти, отлежалото вино, за живота след смъртта и за ролята на бащата в живота на момчето, което не познаваше своя баща. Бяха пораснали заедно, ръка за ръка, бяха споделяли тежката тайна, посрещали бяха опасности и заплахи — неизменно солидарни. Сега обаче… Беше станал мъж: окосмен, с големи ръце, големи стъпала, дебел глас. Беше едва ли не уплашена. Вече не се осмеляваше да задава въпроси. Предпочиташе той да заговори за себе си, без да се налага да го разпитва.

— Държиш ли на Шарлот? — попита накрая тя, като се прокашля да прикрие смущението си.

— Тя ме очарова…

Шърли си каза: колко пресилено изказване, толкова раздуто, че може да включва какво ли не, би ли уточнил какво имаш предвид. Гари се усмихна, разпознал този трик на майка си, когато очите на Шърли се взираха в неговите с нямо питане, и продължи:

— Тя е красива, интелигентна, любознателна, ерудирана, забавна… Харесва ми да спя с нея, харесвам как се извива като змия в прегръдката ми, как се отдава, как ме въздига в ранг на изключителен любовник. Истинска жена. И в същото време — фантазия! Не е от ненаситните мръсници!

Шърли тъжно въздъхна. Ами ако тя самата не е нищо друго, освен ненаситна мръсница в очите на Джак, мъжа в черно, който беше наранил завинаги тялото и душата й?

— С нея се образовам… Тя се интересува от всичко, чудно ми е само какво намира в мен!

— Намира това, което не намира в другите мъже, прекалено заети да тичат подир сянката и кариерата си: любовник и съмишленик. Тя се е доказала, няма нужда от ментор. Тя има пари, връзки, красива е, свободна е, излиза с теб, защото й е приятно…

Гари измърмори нещо неразбираемо за виното и рече:

— Всъщност само Ортанс ме смущава…

— Не се безпокой, Ортанс ще оцелее. Ортанс оцелява винаги, това би могло да бъде нейния девиз!

Гари беше налял вино в две кристални чаши, изработка на прочутата фирма „Лалик“ украсени с гирлянда от перли в основата, сигурно са подарък от Шарлот, предположи Шърли, въртейки чашата в ръка.

— А това отлежало бордо? От Шарлот ли е?

— Не. Попаднах на него, докато търсех ножа за кълцане. Преди да си тръгне, Ортанс беше скрила на разни места подаръци, за да не я забравя. Отварям някой скрин и изпада пуловер, бутам купчина чинии и се появява пакет от любимите ми бисквити, вземам флакона с витамини от аптечката и се натъквам на бележка: „Предполагам, че вече ти липсвам…“ Забавна е нали?

Забавна или влюбена, се замисли за пръв път Шърли, малката чума се беше натъкнала на преграда по пътя си. Преграда, която се наричаше Шарлот Брадсбъри, а тя си знаеше работата!

Ортанс се събуди плувнала в пот. Искаше да крещи, но от устата й не излизаше звук. Пак беше сънувала ужасния кошмар! Намираше се в зала с под от плочки, влажна, потънала в белезникава пара, пред нея стоеше мъж, висок колкото бирена бъчва, с нашарен от белези торс, целият в черни косми, размахал дълъг камшик, който завършваше накрая с метални топчета. Въртеше камшика, кривеше заплашително лице, оголваше почернели зъби и я хапеше по цялото тяло. Тя се свиваше в ъгъла, крещеше и се мяташе, мъжът я удряше с камшика, тя се изправяше, втурваше се към затворена врата, през която минаваше, без да разбере как, и се оказваше навън, тичаше по тясна мръсна улица. Беше й студено, разтърсваха я ридания, но продължаваше да тича, наранявайки стъпалата си по грапавите павета. Нямаше никой, при когото да се скрие, никой, който да я закриля, чуваше ругатните на мъжа, който тичаше по петите й, тя се строполяваше на земята, едра ръка грубо я хващаше за врата… Точно в този момент се събуждаше и сядаше в леглото, плувнала в пот.

Беше три часът сутринта!

Тя поседя известно време, тресяща се от ужас. Ами ако не бяха умрели на дъното на Темза с бетон на краката? Ако знаеха къде живее? Беше сама. Ли Мей бе заминала за две седмици за Хонконг да види болния си баща.

Нямаше да може да заспи за нищо на света. Не можеше да отиде да почука на вратата на Гари. Нито да му звънне посред нощ и да му съобщи: „Страх ме е“. Гари спеше с Шарлот Брадсбъри. Гари беше престанал да й се обажда, да й говори за книги и музика, тя не знаеше какво става с катеричките от Хайд Парк и не й беше останало време да научи имената на небесните звезди.

Тя грабна възглавница и я притисна до лицето си, за да заглуши риданията, които раздираха гърлото й. Искаше дългите ръце на Гари. Единствено дългите ръце на Гари можеха да я избавят от страховете й.

И сега това се оказва невъзможно!

Заради жена.

Ужасно е да се страхуваш нощем. Нощем всичко става страшно. Нощем всичко става окончателно. Нощем те я настигаха и тя умираше.

Тя стана, отиде в кухнята, наля си чаша вода, извади парче сирене от хладилника, взе две филийки хляб, малко горчица, майонеза и си направи сандвич, който изяде на хапки, докато сновеше напред-назад в блестящата от чистота кухня. Мога да ям направо на пода! От разхвърляна мърлячка попаднах на педантична домакиня, установи, отхапвайки от сандвича. Каквото и да става, няма аз да го потърся! Ако ще да умра на място, да пукна от непрестанни кошмари. За щастие си имам принципи! Момиче, което не спазва принципите, е за никъде. Никога не се обаждам първа, никога не се обаждам веднага — изчаквам да минат три дни, — не давам да ме съжаляват, не плача за момче, не завися от момче, не чакам закъсняло за среща момче, не си губя времето с някой задръстеняк, който не знае името на Жан-Пол Готие, Бил Евънс или Ернст Любич, отписвам онзи, който проверява сметката или оставя етикета с цената на подаръка, носи бели чорапи, изпраща червени рози или розови карамфили, който звъни на майка си в неделя сутрин или говори за богатството на татко си, никога не преспивам първата нощ, дори не позволявам да ме целунат на първата среща! Не ям брюкселско зеле, не нося оранжево, да не ме помислят, че съм от пътната служба… Тя изреждаше своите десет заповеди, без да спира да дъвче. Въздъхна: имам предостатъчно принципи, но вече нямам желание да ги прилагам. Искам си Гари. Той е мой. Аз съм си го заплюла. Той беше дал съгласие. До момента, в който се появи тази. За каква ли се мисли?

Тя влезе в гугъл, натрака Шарлот Брадсбъри и пребледня от резултата: 132 457! Името й се срещаше във всякакви рубрики: семейство Брадсбъри, имение Брадсбъри, лордовете Брадсбъри, Брадсбъри и кралското семейство, списанието на Шарлот Брадсбъри, партита, които организира, модното й законодателство, остроумията, които снасяше! Дори да останеше безмълвна, пак я цитираха!

Всичко свързано с нея изглеждаше интересно. Как се облича Шарлот Брадсбъри, как живее Шарлот Брадсбъри, става всяка сутрин в шест и тича в парка, взема си леден душ, изяжда три лешника и един банан с чаша чай и отива на работа пеша. Чете вестници от целия свят, приема дизайнерите, авторите, модните гурута, определя съдържанието, пише уводната статия, обядва ядка кашу и ябълка, а когато излиза вечер, не се задържа повече от трийсет минути и поема към леглото в двайсет и два часа. Защото Шарлот Брадсбъри обича да чете, да слуша музика и да мечтае в леглото. Много важно е да си мечтаеш в леглото, уверява Шарлот, така ми идват идеите. Тъпотии — разбесня се Ортанс Кортес, дояждайки сандвича си. — Ти нямаш идеи, Шарлот Брадсбъри, само кълвеш от чуждите идеи!

Америка беше в краката на Шарлот Брадсбъри, „Венити Феър“, „Ню Йоркър“, „Харпърс Базар“ я рекламираха, но Шарлот Брадсбъри си оставаше очарователната англичанка. „Къде да живее другаде? Другите нации са пигмеи!“ Кратък филм я показваше във фас, в профил, в три четвърти, с вечерна дълга рокля, в тоалет за коктейл, с дънки, с шорти, по време на джогинга… Ортанс едва не се задави, попадайки на рубриката „последното завоевание на Шарлот Брадсбъри“. Слайдшоу представяше Шарлот Брадсбъри и Гари на изложба на последните рисунки на ирландския художник Френсис Бейкън. Той усмихнат, елегантен, със сако на зелени и сини райета, тя дребничка, хванала го под ръка, широко усмихната, скрита зад големи черни очила. Надписите обясняваха: „Шарлот Брадсбъри се усмихва“. Бих си продала душата, за да присъствам на тази изложба, изруга Ортанс. За малко да ме стъпчат на входа. Беше пълен абсурд да успея да докопам покана! Те се показаха за десетина минути, обещавайки да дойдат отново, когато бъде затворено за публика!

Нито една снимка, на която Шарлот Брадсбъри да изглежда зле! Тя потърси „диети на Шарлот Брадсбъри“, но не откри и намек за целулит или за грам тлъстинка. Нито една тайно направена снимка, разкриваща някакъв физически недостатък. Натрака на клавиатурата „отрицателни отзиви за Шарлот Брадсбъри“ и откри едва три жалки бележки от завистливи тъпачки, които твърдяха, че Шарлот Брадсбъри си е коригирала носа и си е правила липосукция на бузите. Жалка плячка, въздъхна Ортанс, няма да стигна далеч с такива кофти аргументи.

Тя натрака „Ортанс Кортес“. Нула резултати.

Животът е жесток за начинаещите. Гари беше вдигнал летвата прекалено високо, Шарлот Брадсбъри е костелив орех.

Тя отлепи от чинията последното парче сирене, дълго го прехвърля в устата си. Сепна се и се наруга: какво й става, та се тъпче със сандвичи посред нощ? Докато спи, стотици калории ще се превърнат в мазнини и ще полепнат по задника и по бедрата й! Има опасност Шарлот Брадсбъри да я превърне в сарфалад.

Тя изтича до тоалетната, пъхна два пръста в гърлото си и повърна сандвича. Мразеше да прави такива неща, не ги правеше никога, но сега положението беше форсмажорно. Ако искаше да застане лице в лице със съперницата си, рекламирана до дупка в интернет, трябваше да обяви война на всеки грам мазнина. Тя пусна водата, загледана в нишките сирене, които продължаваха да се въртят на повърхността. Ще се наложи да измие до блясък тоалетната чиния, ако не иска Ли Мей да й посочи вратата заради жълтеникавото петно на белия емайл.

Живея с китайка маниачка в две стаи, обзаведени с пластмасови мебели, в кооперация без асансьор, докато…

Забрани си да продължава. Негативни мисли. Много лошо за психиката. Да мисли положително: Шарлот Брадсбъри е дърта, ще повехне. Шарлот Брадсбъри е икона, а никой не спи с картинка. Във вените на Шарлот Брадсбъри тече застаряла анемична синя кръв, ще се разболее от някоя рядка болест. Шарлот Брадсбъри има смешно име, звучи като марка некачествен шоколад. Гари обича само черен шоколад поне със 71% съдържание на какао. Шарлот Брадсбъри е най-обикновена: за нея има 132 457 резултата в нета. Съвсем скоро нова звезда ще изгрее на небосклона и Шарлот Брадсбъри ще замине в нафталина.

Като се замисли всъщност, коя е Шарлот Брадсбъри?

Тя легна на пода, направи серия упражнения за коремните мускули. Стигна до сто. Изправи се, изтри челото си от потта. Как може да се е влюбил в някаква мацка от гугъл той, който е толкова независим, саможив, който се отнася с такова пренебрежение към етикета и модните безвкусици? Какво става? Той се променя. Търси се. Още е млад, въздъхна тя, докато си миеше зъбите, забравила, че е една година по-голям от нея.

Тя отново си легна, бясна и тъжна.

Толкова се учуди, че може да е тъжна! Случвало ли ми се е досега да бъда тъжна? Колкото и да ровеше в паметта си, не откриваше спомен за подобно чувство, сладникава и възтопла смесица от погнуса, безсилие, меланхолия. Без помен от ярост и буря. Тъга, тъга, самата дума не звучи красиво! Локва застояла вода. А и съвсем ненужно чувство. Вероятно бързо се привиква към него. Както майка ми например. Не искам да заприличам на майка си!

Загаси нощната лампа с евтиния розов абажур, който бе покрила с яркорозов шал от фина материя, за да придаде малко блясък на стаята си, и се замисли за подготовката на модното ревю. Длъжна беше да успее: едва 70 души от всичките 1000 щяха да продължат да учат. Трябва да съм една от тях. Да не губя от поглед целта. I’m the best. I’m the best. I’m a fashion queen[29]. След петнайсет дни аз, Ортанс Кортес, ще представя на модния подиум моите „творби“, а онази Шарлот Брадсбъри не създава нищо, тя се храни от въздуха на времето. Отвори очи въодушевена. Това е истината! Един ден никой няма да си спомня за нея, този ден аз ще имам 132 457 резултата в гугъл, дори много повече!

Тя потръпна от радост, придърпа завивката до брадичката си, предвкусвайки възмездието. После се сепна и тихо подвикна: Шарлот Брадсбъри! Тя ще присъства на ревюто! Седнала на първия ред, облечена безупречно, със съвършените си крака, съвършения си вид, с усмивка на вряла и кипяла в живота и с големите си черни очила! Модното дефиле на училището „Сейнт Мартинс“ щеше да е събитието на годината.

А той ще я придружава. Ще седи до нея на първия ред.

Кошмарът се повтаря.

Само че друг кошмар…

Във влака Евростар, с който пътуваше за Лондон, Жозефин беше потънала в размишления. Избяга и заряза майка си и сестра си в Париж. Зое отиде при една приятелка да учи за изпитите. „Искам да изкарам «много добър»; с Ема се учи сериозно.“ Мисълта да остане сама с Ирис в големия апартамент я изстреля в бюро на държавните железници, където си купи билет за Лондон. Остави Дю Геклен на Ифижени и си стегна багажа под претекст, че отива в Лион на симпозиум, посветен на живота на феодалите в средните векове, ръководен от специалистката по XII век госпожа Елизабет Сиро.

— Издателство „Пикар“ наскоро публикува нейна книга, „Благороден и укрепен дом“. Истинска настолна книга по темата.

— Аха! — измърмори Ирис.

— Искаш ли да ти разкажа за какво става дума?

Ирис потисна прозявката си.

— Наистина е оригинално, защото преди никой не се интересуваше от друго, освен феодалните укрепени замъци, а тя е представила ежедневния живот, домовете на обикновените хора. Те дълго време са били пренебрегвани и едва днес си даваме сметка за значението им от гледна точка на археологията. Това са градежите от онова време със запазени начини на захранване с вода, системи на отходните места, комини. Много е интересно, защото къщата може на външен вид да не изглежда нищо особено, но сваляме вътрешния таван, проучваме преградните конструкции и се натъкваме на всички средновековни детайли, украса, тавани с орнаменти, изрисувани, целия начин на живот на хората от онова време. Къщата е истинска матрьошка, разкрива отделните епохи, докато стигнем центъра, където се появява главното, от което всичко е тръгнало. Направо е гениално!

Беше готова да разкаже цялата книга, за да прозвучи лъжата й правдоподобно.

Ирис не попита нищо повече.

Също както й беше подала пощата, без да продума. Имаше писмо от Антоан с клеймо от Лион. Зое показа писмото на майка си. Пак същите приказки: добре съм, възстановявам се, мисля за малките си момиченца, които обичам и скоро ще видя отново, трудя се усилено за тях. „Той е все по-близо, мамо, сега е в Лион“, „а дори не споменава за това в писмото…“, „вероятно иска да ни изненада…“. Значи е напуснал Париж. Кога, защо? Трябва да следя какво става с точките ми от „Интермарше“ и да поискам разпечатка при следващи евентуални покупки.

Четири дни сама! Инкогнито. След три часа ще слезе на перона на Сейнт Панкрас. Три часа! През XII век за три дни прекосявали Ламанша с кораб. Три дни са били нужни и да се стигне от Париж до Авиньон без почивки по пътя и спиране само колкото да сменят конете. С почивките са отивали десет дни. В наше време всичко е толкова бързо, свят да ти се завие. Понякога й се искаше времето да спре, да извика „предавам се“, да се свие в черупката си. Никого не беше предупредила за пристигането си. Нито Ортанс, нито Шърли, нито Филип. Следвайки съветите на английския издател, си беше запазила стая в хотел в Кенсингтън, при Холанд Парк. За всичко друго разчиташе на случайността.

Сама, сама, сама, полюшваше се весело вагонът. На спокойствие, на спокойствие, на спокойствие, припяваше тя в отговор. Англия, Англия, Англия, повтаряха колелата. Франция, Франция, Франция, отговаряше Жозефин, докато пред очите й се нижеха полята и горите, през които често бяха преминавали английските войски по време на Стогодишната война. Англичаните сновели напред-назад между двете страни. Във Франция били у дома си. Едуард III говорел само френски. Кралските декрети, кореспонденцията на кралиците, на религиозните ордени, на аристокрацията, съдебните преписки, завещанията, всичко било написано на френски или на латински! Хенри Гроумонт, херцог на Ланкастър и английски събеседник на Дю Геклен, написал нравоучителна религиозна книга на френски. Когато преговарял с него, Дю Геклен не се нуждаел от преводач. Понятието родина било непознато. Людете принадлежали на определен феодал, били собственост на дадено имение. Сражавали се, за да защитят правата на господаря, не ламтели да носят цветовете на френския или на английския крал, някои воини дори преминавали от едната на другата страна според размера на платата. Дю Геклен обаче останал цял живот верен на френското кралство и нямало достатъчно висока камара злато, която да го накара да си промени убежденията.

— Защо ме мразиш, Жозефин? — попита майка й онази вечер, когато й беше на гости.

Анриет беше свалила огромната си шапка и все едно беше останала без перука. На Жозефин й беше неловко да я погледне в очите: тя приличаше на презряла круша. Ирис беше излязла да пазарува и още не се беше върнала.

— Не те мразя!

— Напротив. Мразиш ме…

— Ни най-малко… — смънка Жозефин.

— От три години не сме се виждали. Според теб това нормално поведение на дъщеря ли е?

— Никога не сме имали нормални отношения.

— Кого да виним за това? — попита Анриет и стисна тънките си устни в горчива гримаса.

Жозефин тъжно поклати глава:

— Намекваш, че аз съм виновна? Така ли?

— Жертвах се заради Ирис и заради теб, а ето каква благодарност получавам!

— Цял живот слушам едно и също.

— Но това е истина!

— Има и друга истина, за която никога не сме отваряли дума…

Най-лошото е да не знаеш, си каза Жозефин, изправена пред обвиняващия поглед на майка си. Човек не може да остане в неведение цял живот, винаги идва момент, в който истината ни застига и ни принуждава да се обърнем с лице към нея. Досега бях избягвала този разговор с майка ми. Животът изиска от мен да говоря, изправи ме очи в очи с нея.

— Има едно събитие, за което никога не сме говорили… Ужасен спомен, който ми изплува неотдавна и хвърля светлина върху доста неща…

Анриет се стегна, изпъна гръб.

— Разчистване на сметки ли следва?

— Не ти говоря за кавги и разправии, а за нещо много по-сериозно.

— Не разбирам за какво намекваш…

— Мога да ти опресня паметта, ако желаеш…

Анриет погледна презрително:

— Давай, щом ти доставя удоволствие да ме очерняш…

— Не те очерням. Просто искам да ти припомня един факт, един обикновен факт, който обяснява именно моето… — потърси точната дума. — Това, че толкова дълго премълчавах… че постоянно странях. Не се ли сещаш за какво ти намеквам?

Анриет не се сещаше. Беше забравила. Този епизод беше толкова маловажен за нея, че го беше изтрила от паметта си.

— Не зная с какво съм те наранила…

— А спомняш ли си деня, в който ходихме да плуваме трите, ти, Ирис и аз? Татко остана на брега…

— Горкият, той не можеше да плува!

— Влязохме навътре, много навътре. Надигна се вятър и внезапно течението стана силно, повлече ни. Не виждахме брега. Двете с Ирис се нагълтахме с вода. Ти както винаги плуваше като риба. Беше отлична плувкиня.

— Забележителна, бих казала! Шампионка по синхронно плуване!

— В един момент, когато разбрахме, че положението става неудържимо, и поискахме да се върнем, аз се вкопчих в теб, но ти ме изблъска и предпочете да спасиш Ирис.

— Не си спомням.

— Напротив, понапъни се… Огромни вълни ни подмятаха, вълнението ни дърпаше, аз не можех да си поема дъх, виках за помощ, протягах ръка към теб, но ти ме блъсна и хвана Ирис. Искаше да спасиш Ирис, а мен — не…

— Измисляш си, клето мое дете! Винаги си ревнувала от сестра си!

— Много ясно си спомням. Татко беше на плажа, той видя всичко, видя как вземаш Ирис и плуваш с нея, видя как ме остави насред вълните, видя те как успя да изплуваш над огромната вълна, която се разби на плажа, как я остави на пясъка, как я избърса, първо нея, после себе си, а не се върна във водата, за да ме извадиш! Остави ме да умра!

— Не е вярно!

— Вярно е! А когато успях да стигна до плажната ивица, когато излязох от водата, татко ме взе на ръце, загърна ме в голяма кърпа и ти изкрещя: „Престъпница!“. От този ден нататък, това го зная със сигурност, никога повече не спахте двамата в една стая!

— Небивалици! Вече се чудиш какво да измислиш, за да се правиш на интересна!

— Той нарече теб, моята майка, престъпница, защото ме беше изоставила на произвола на съдбата. Оставила ме беше да умра…

— Нямах сили да ви измъкна и двете! Бях изтощена!

— Аха! Виждаш ли, че си спомняш!

— Но ти се справи! Беше яка. Винаги си била по-здрава от сестра си. Впоследствие всичко го доказа, ти си независима, сама се справяш с живота, имаш много хубав апартамент…

— Не ми дреме за апартамента! Не ми дреме какво съм постигнала, говоря ти за малкото момиченце!

— Винаги драматизираш всичко, Жозефин. Винаги си била ужасно комплексирана от другите и най-вече от сестра си… И не ми е ясно защо!

— На мен обаче ми е много ясно, мамо! — извика Жозефин с глас, задавен от сълзи.

Беше нарекла Анриет „мамо“. От години не се беше обръщала към нея с думата „мамо“ и сълзите й рукнаха неудържимо. Тя хълцаше като малко дете, хванала се за ръба на масата, права, с ококорени очи, сякаш за пръв път се сблъскваше с жестокото безсърдечие на майка си.

— На всеки се е случвало да падне, да се удари, да избегне на косъм удавяне! — отвърна майка й и сви рамене. — Но ти винаги всичко преувеличаваш!

— Не говоря за детските падания и сининки, мамо, говоря за деня, в който щях да умра заради теб! И за всички години, през които си мислех, че не струвам нищо, защото ти дори не направи усилие да ме спасиш, всички тези години, в които избягвах да харесвам хората, които ме харесваха, които може би намираха, че съм чудесна, само защото смятах, че съм нищо, всички тези пропилени години, в които животът минаваше покрай мен, ги дължа на теб!

— Съжалявам те, скъпа моя, продължаваш да предъвкваш спомени от детските години, на твоята възраст направо е смешно!

— Може би, но именно в детството се изгражда човек, тогава си създава представа за себе си и за това, което го очаква в живота.

— Ох, ама и ти! Какъв усет за трагичното! От някакво дребно събитие правиш цяла драма! Винаги си била такава. Инатлива, зле настроена, сприхава…

— Аз — сприхава?

— Да. Не си широко скроена. С дребния си мъж, малкия си апартамент в предградие средна ръка, дребна службица, посредствен живот… Сестра ти те измъкна оттам, давайки ти възможност да напишеш книга, да познаеш успеха, а ти дори не си й благодарна!

— А трябва да благодаря на Ирис, така ли?

— Да. Така ми се струва. Тя промени живота ти…

— Аз промених живота си. Не тя. С книгата тя само ми върна това, което ти ми отне в оня съдбовен ден. Да, наистина тогава не умрях, оцелях въпреки вас! И в това, което тогава едва не ме унищожи, днес се корени силата ми. Нужни ми бяха дълги години, за да изплувам от вълните, дълги години, за да си поема дъх, да си възвърна силата на ръцете, на краката и да започна да ходя сама, и това не го дължа на никого. Чуваш ли, на никого, единствено на себе си! Не дължа нищо на теб, на Ирис и ако съм жива, ако съм успяла да си купя този красив апартамент и да имам този живот, това си е благодарение на мен. На мен, единствено на мен! Затова вече не се виждаме — ти и аз. Защото сме квит. И това не е злоба, злобата е чувство, а аз не изпитвам никакво чувство към теб.

— Ами добре! Отлично! Сега поне нещата се изясниха. Ти си изля душата, изтръска торбата с клевети, с ужасии, обвини за всички твои предишни неудачи тази, която ти е дала живот, която се е борила, за да получиш добро образование, за да имаш всичко… Доволна ли си?

Жозефин се чувстваше изтощена. Хлипаше и не можеше да си поеме дъх. Беше на осем години и солените сълзи я връщаха обратно в морето. Майка й я гледаше, свила рамене, изкривила дългия си нос в гримаса на отвращение заради това, което според нея беше срамно излагане на показ на гадни сантименти.

Тя плака дълго, без майка й да прояви съчувствие. Ирис се върна, смънка: „Кво става… нещо ми изглеждате странни!“. Вечеряха в кухнята, разговорът им се въртеше около простотията, която се ширеше на всички нива, нарастващата престъпност, промените в климата, влошеното качество на стоките изобщо и в частност на кашмирените дрехи и шалове на марката „Ерик Бомпар“.

Дори след като си легна, Жозефин продължи да се чувства потисната. Тя се задушаваше, не можеше да си поеме дъх. Седна в леглото. Дишаше, задушаваше се, тресеше я паника. Имам нужда от нещо ново в живота си. Не мога да продължавам по този начин. Имам нужда от светлина, от надежда. Отиде в банята, наплиска със студена вода зачервените си очи, погледна в огледалото подутото си от плач лице. В дъното на очите й искреше живо пламъче. Погледът й не беше поглед на жертва. Нито на умрял човек. Дълго време си беше мислила, че е мъртва. Не беше. Човек си мисли, че всичко, което му се стоварва, е фатално. Просто забравя, че това е част от живота.

Тя беше избягала, сякаш опираше до живот и смърт. Беше се свързала с английския си издател и беше взела влака за Лондон.

Съобщиха, че скоро ще влязат в тунела. Двайсет и пет минути под Ламанша. Двайсет и пет минути пътуване в мрака. Някои от пътниците нещо изкоментираха. Тя се усмихна, каза си, че за нея е тъкмо обратното, тя излизаше от тунела.

Името на хотела беше „Джулис“ и се намираше на Портланд Роуд №135. Малък хотел, „nice and cosy“[30], беше подчертал Едуард Тъндълфорд, нейният издател. „Надявам се, че не е безбожно скъп“, беше прошепнала Жозефин, леко смутена от думите си. „Госпожо Кортес, вие сте моя гостенка, ще съм щастлив да ви видя, много харесах романа ви и се гордея, че го издавам.“

Беше прав. „Джулис“ беше като кутия английски бонбони. На партера се намираше ресторантът в бонбонени цветове, горе имаше десетина стаи в бежово и розово, с дебел мокет на цветя и пухкави плюшени завеси. В почетната книга бяха отбелязани имена на гости на хотела от рода на Гуинет Полтроу, Роби Уилямс, Наоми Кембъл, U2, Колин Фърт, Кейт Мос, Вал Килмър, Шерил Кроу, Кайли Миноуг и други, за които Жозефин не беше чувала. Тя се излегна върху червената ватирана покривка на леглото и си каза, че животът е прекрасен. Ще си остане в тази луксозна стая и няма да си покаже носа навън. Ще си поръчва чай, препечени филийки, мармалад, ще се излежава в старинната вана с извити крака във вид на делфини. Ще се наслаждава. Ще мързелува, ще лежи, ще си съчинява истории от дочутите откъслечни разговори от съседните стаи, ще си представя двойки, кавги, сдобрявания, целувки и прегръдки.

Дали Филип живее далече от хотела? Тъпо: имам му телефона, но нямам адреса му. Винаги си беше представяла Лондон като огромен град, в който се чувстваш изгубен. Не си бе направила труда да се запознае с географията на града. Бих могла да попитам Шърли и да отида да се помотая в неговия квартал. Тя сподави смеха си. Как ли ще изглеждам отстрани? Първо ще отида да видя Ортанс. Господин Тъндълфорд ми каза, че автобус №94 ще ме закара право до Пикадили.

— Там е училището на дъщеря ми!

— А, добре, и пътят е много приятен, минава покрай парка…

Първата вечер тя си остана в хотела, вечеря в стаята си, седнала пред прекрасната градина с огромни рози, натежали от цвят, които надничаха през прозорците, мина с боси крака по тъмния паркет на банята, преди да се потопи в ароматизираната вода във ваната. Изпробва всички сапуни, шампоани, балсами, кремове за тяло, почистващи и подхранващи лосиони и порозовяла и с чувство за лекота, се мушна под завивката и се загледа в дървения таван. Добре направих, че дойдох, чувствам се като обновена, преобразена. Оставих старата Жо в Париж. Утре ще изненадам Ортанс и ще отида да я посрещна от училище. Ще застана във фоайето в очакване да зърна издължения й силует. Сърцето ми ще подскача при гледката на всяка медноруса главица, ще я оставя да ме подмине, ако с нея има някой младеж, за да не я притеснявам. Лекциите са сутрин, ще заема наблюдателния пост по обяд.

Срещата не мина както си бе представила. Жозефин беше точна: в дванайсет и пет застана във фоайето на училището „Сейнт Мартинс“. Учениците излизаха на групи, стиснали под мишница тежки папки, разменяха откъслечни фрази, побутваха се за довиждане. От Ортанс нямаше и помен. Наближи един, а Ортанс не се появяваше. Жозефин отиде до приемната и попита едра чернокожа жена дали познава Ортанс Кортес и дали знае случайно в колко часа свършват лекциите й.

— От семейството ли сте? — огледа я тя.

— Аз съм майка й — отговори с гордост Жозефин.

— Аха… — каза жената с изненада.

В погледа й Жозефин долови същото учудване, което забелязваше по-рано, когато извеждаше на разходка Ортанс в градинката и другите жени я вземаха за нейна бавачка. Сякаш не беше възможно да съществува роднинска връзка между нея и дъщеря й.

Тя смутено отстъпи и повтори:

— Аз съм майка й, дойдох от Париж да я видя и бих искала да я изненадам.

— Сигурно всеки момент ще излезе, лекцията й свършва в един и петнайсет… — обясни жената, като погледна в някаква тетрадка.

— В такъв случай ще я изчакам…

Тя седна на бежов пластмасов стол и се почувства безлична, сякаш невидима. Притесни се. Можеше да се окаже, че идеята да изненада Ортанс не бе чак толкова сполучлива. Погледът на жената й припомни стари случки, неодобрението, с което Ортанс оглеждаше облеклото й, когато я вземаше от училище: дъщеря й винаги вървеше малко встрани от нея; въздишките й на раздразнение, ако Жозефин се заприказваше с някоя продавачка: „Кога най-после ще престанеш да любезничиш с ВСИЧКИ! Ужасно е дразнещо! Сякаш тези хора са наши приятели!“.

Тя беше на път да си тръгне, когато Ортанс се появи. Сама. Беше прибрала косата си с широка черна панделка. Бледа. Намръщена. Очевидно заета с някакъв личен проблем. Игнорира едно момче, което тичаше подир нея, протегнало в ръка лист, който вероятно беше изпуснала.

— Скъпа… — прошепна Жозефин и застана на пътя й.

— Мамо! Колко се радвам да те видя!

Действително изглеждаше доволна, и Жозефин се почувства окрилена. Предложи й да носи книгите, които тя притискаше до гърдите си.

— Не, недей! Вече не съм малко дете!

— Изпусна това! — викна момчето и бутна в ръцете й двоен лист.

— Благодаря, Джефри.

Той престъпи от крак на крак в очакване Ортанс да го представи. Тя изчака няколко секунди и накрая се примири:

— Мамо, това е Джефри. Мой съученик…

— Приятно ми е, Джефри…

— И на мен, госпожо… с Ортанс сме…

— Друг път, Джефри, друг път! Да не губим време, след един час имаме лекция! — тя му обърна гръб и поведе майка си.

— Очарователно момче — рече Жозефин, която едва не си счупи врата, обръщайки се, за да си вземе сбогом с младежа.

— Ужасна лепка! Неспособен да роди никаква интересна идея! Търпя го, защото има огромен апартамент и ми се иска следващата година да ми даде под наем изгодно една стая. За целта се налага да го дресирам, за да не започне да си въобразява разни глупости…

Седнаха в едно кафене близо до училището и Жозефин се облегна на масата, за да огледа по-добре дъщеря си. Имаше сенки под очите и изглеждаше без настроение, но косата й си беше с все същия фантастичен цвят като от бляскава реклама за шампоан.

— Добре ли си, миличка?

— От добре по-добре! Ами ти? Какво правиш в Лондон?

— Дойдох да се срещна с английския си издател… И да те изненадам. Не си ли малко уморена?

— Непрекъснато съм в движение! Модното ревю е насрочено за края на седмицата, а ми остават куп неща за вършене. Действам денонощно.

— Искаш ли да остана за ревюто?

— Предпочитам да не оставаш. Много ще се притеснявам.

Сърцето на Жозефин се сви. Стана й неприятно. Аз съм й майка, аз й плащам образованието и нямам право да съм тук! Прекалява! Уплаши се от реакцията си и я попита, колкото да прикрие смущението си:

— И какво зависи от ревюто?

— Придобиваш най-сетне правото да принадлежиш към това престижно училище! Не забравяй, че първата година е изключително важна и ако не те одобрят, отпадаш. Ситото е много гъсто и искам да съм от малкото избрани, които продължават…

Погледът й беше станал суров и пронизваше въздуха като нож. Тя стискаше юмруци. Жозефин се уплаши: каква решителност, каква енергия! А е само на осемнайсет! От непоклатимата привързаност, от обичта към дъщеря й майчиното неодобрение се изпари като по чудо.

— Ще се справиш — прошепна Жозефин, гледайки я с възхищение, което побърза да прикрие, за да не нервира Ортанс.

— Във всеки случай ще направя всичко възможно.

— А Гари, Шърли, виждаш ли ги от време на време?

— Никого не виждам. Работя денонощно. Нямам свободна минута…

— Поне да вечеряме заедно, а?

— Ако искаш… но да не е късно. Трябва да се наспя, направо съм изтощена. Не си избрала най-подходящото време за посещение…

Ортанс изглеждаше разсеяна. Жозефин се опита да я заинтригува с новини, впусна се в разкази за Зое, за смъртта на госпожица Дьо Басониер, за появата на Дю Геклен вкъщи.

Ортанс слушаше, но по погледа й личеше, че е само от учтивост и умът й е зает с други неща.

— Приятно ми е да те видя — въздъхна Жозефин и захлупи с ръка ръката на дъщеря си.

— И на мен, мамо. Наистина. Само дето съм изтощена и ревюто не ми излиза от ума… Ужасно е да знаеш, че животът ти ще се реши за няколко минути! Всички знаменитости от Лондон ще присъстват и не искам да ме помислят за някаква кифла.

Разделиха се с уговорката на другия ден да вечерят заедно. Същата вечер Ортанс имаше среща с осветителя за ревюто и й се налагаше да направи няколко поправки на два модела.

— Да се срещнем в „Остерия Базилико“, тя е точно на гърба на твоя хотел в Портобело. В деветнайсет, става ли? Не искам да си лягам късно.

Не си заслужава да се занимавам много-много с теб, изтълкува думите й наум Жозефин и се упрекна на мига. Ама какво ми става! Бунтувам се срещу всички! Скоро няма да понасям никого!

— Чудесно — отговори тя и получи бърза целувка от дъщеря си за довиждане. — До утре!

Прибра се в хотела пеша, зяпаше витрините. Замисли се да направи подарък на Ортанс. Когато беше малка, беше толкова сериозна, че понякога с баща й оставаха с чувството, че те са децата — в сравнение с нея. Поколеба се, оглеждайки един пуловер, тя има отличен вкус, не ми се иска да сбъркам нещо, толкова ми се ще да успее, баща й щеше да е много горд. Какво ли прави в Лион? Отпреди или сред убийството на госпожица Дьо Басониер е там? Нямаше информация от капитан Галоа, разследването не напредваше. Можеше да вечеря с Шърли, но тогава трябваше да поддържа разговор, а сега се нуждаеше от спокойствие, тишина, самота, никога не оставам сама, да се възползвам в момента, да се възползвам, да наблюдавам хората, улиците, да си разтоваря ума. Забеляза девойка да лъска обувки на улицата. Ръцете й бяха фини, имаше детски вид, в краката й се мъдреше табелка: 3 лири и половина обувки, 5 лири ботуши. Тя се смееше, търкаше си носа с единствения си пръст без боя. Вероятно е студентка, която работи, за да си плаща стаята, наемите в този град са толкова високи, Ортанс очевидно се справя добре, живее в хубав квартал, а Филип?

Тя вървеше нагоре по „Риджънт Стрийт“, по тротоарите се движеха навалици от минувачи, хора с рекламни листовки, туристи, които се дивяха на висок глас и щракаха с фотоапаратите. Десетки кранове се издигаха над сградите. Градът беше истинска строителна площадка, подготвяше се за олимпийските игри. Метални скелета, дървени огради, бетоновози и работници с каски препречваха улиците. Тя сви вляво при „Оксфорд Стрийт“, утре ще отида в Британския музей и в Националната галерия, утре ще звънна на Шърли…

Отметна коса и влезе в една книжарница.

Вечеря сама, потънала в четене. Разказите на Саки[31], издадени от „Пенгуин“. Обожаваше Саки, саркастичния му суховат тон. „Reginald closed his eyes with the elaborate weariness of one who has rather nice eyelashes and thinks it’s useless to conceal the fact.“ Достатъчни бяха няколко думи, за да си представи героя. Нямаше нужда от психологически подробности, дълги описания. „One of those days, he said, I shall write a really great drama. No one will understand the drift of it, but everyone will go back to their homes with a vague feeling of dissatisfaction with their lives and surroundings. Then they will put new wallpapers and forget.“[32]

Тя затвори очи и се наслади на изречението и на поръчания клуб сандвич. Никой не я поглеждаше. Можеше да влезе със супник на главата и никой нямаше да я удостои с поглед. Тук не бих се срамувала да идвам с триетажната си шапка като на госпожа Бертие, горката госпожа Бертие! Ами сервитьорката от кафенето? Този подлец напада само жени. Дали има връзка между двете жертви? Тайна… Добре че Зое отиде при приятелката си Ема. След колко ли убийства полицията ще събере достатъчно улики? Саки щеше да съчини ведър разказ за убийството на проклетата Басониер и щеше да награди убиеца за обществени заслуги.

Тя прочете няколко разказа, кискайки се тихичко от удоволствие, плати сметката и се прибра в хотела. Беше валяло и във въздуха се усещаше лека влага като прозирен шарф. Потисна уморена прозявка, поиска ключа от стаята си и се качи да си легне.

Беше петък, тя си бе уредила да поживее сама на воля до вторник. Животът е хубав! Какво ли прави Филип? Вечеря с Доти Дулитъл, придружава я до тях, отива в апартамента й? Утре или вдругиден ще седна насреща му, ще го погледна в очите и ще разбера дали тази работа с Доти Дулитъл е вярна, или не. Утре ще реша косата си, докато започне да припуква от наелектризирането, ще си сложа спирала на миглите и ще свеждам очи, за да го учудя… Дори няма да ми се наложи да говоря. Щом го видя, ще отгатна, ще разбера, успя да си внуши тя, преди да се унесе в спокоен сън. Сънува, че лети към Филип, понесена на крилете на облаците.

— Вярваш ли в духове? — попита Марсел в малката канцелария на Рьоне на входа на склада.

— Не мога да кажа, че не вярвам — отвърна Рьоне, зает да подрежда фактури в папка, — но не бих настоявал, че това ми е първа грижа.

— Вярваш ли, че могат да омагьосат някого до степен да превърти?

Рьоне погледна озадачен приятеля си.

— След като е възможно да вярвам в духове, значи е възможно да вярвам и в тъмните сили — отговори Рьоне, дъвчейки клечка за зъби.

Марсел се изсмя с притеснение и облегнат на рамката на вратата, произнесе ясно и отчетливо:

— Мисля, че на Жозиан й е направена магия…

— За това ли си говорихте с Жинет тогава сутринта?

— Не посмях да ти кажа от страх, че ще ме сметнеш за луд, но тъй като Жинет не ми помага кой знае колко, се обръщам към теб.

— Поради липса на по-добро — сега долнокачествената стока! Благодаря ти много!

— Казах си, че може би подобни неща са ти минавали през главата или си чувал за такива работи.

— Оценявам факта, че ми гласуваш доверие, след като вече си се изповядал пред жена ми… От колко години сме приятели?

Марсел разпери ръце, показвайки с жест, че продължителността на приятелството им не може да се обхване.

— Така е, ти го каза: цяла вечност! И ме вземаш за глупак?

— Няма такова нещо! Просто не ми се щеше да ме сметнеш за идиот! Все пак работата е доста странна, признай… То не е нещо банално, дето става всеки ден! Жените имат интуиция, по-толерантни са, а ти не си човек, дето да ме изслушва как ми се е запалила главата.

— Сиреч съм си глупак, ето пак го повтаряш! Някакво тъпо магаре, дето знае само да се върти на хармана и бъкел не разбира!

— Рьоне, трябва да ми помогнеш. Постоянно ми се случват разни ужасии… Оня ден излязох да купя кроасани, прибирам се и какво да видя, беше паднала от столчето, което сложила на балкона, за да скочи!

— Къде? Навътре или навън? — захили се Рьоне, извади надъвканата клечка за зъби и взе нова.

— Много смешно, няма що! Аз съм на ръба, а ти се майтапиш!

— Не се майтапя, подчертавам дебело обидата! Не можах да я преглътна, Марсел. Заседна ми тук! — посочи корема си и изкриви лице.

— Моля те за прошка! Става ли? Взех те за магаре, направил съм грешка! Прости ли ми вече? — примоли му се Марсел с тревожен и разкаян поглед.

Рьоне подреди папката на рафта, не бързаше да отговори. Марсел подритваше вратата и не спираше да повтаря: „Прости ли ми? Прости ли ми? Ако искаш, да падна на пода, да се просна на мокета?“. Нетърпението го изгаряше, искаше Рьоне да му прости веднага, но той нещо го мотаеше. А бяха най-близки приятели! От трийсет години заедно, двамата въртяха предприятието, отстояваха набезите на жълтурите и на янките, обаче Марсел ходеше сега да си изплаква мъката при други. Ужасно се вкисна от онази сутрин. Дори кафето му киселееше. Ами Жинет! Престана да й говори, лаеше. Чувстваше се наранен, унизен. Мрачен като неутешим вдовец, затворен в кулата си. Обърна се и изгледа стария си приятел.

— Животът ми се обърка, Рьоне. Бях толкова щастлив, толкова щастлив! Мед ми капеше на душата, най-накрая и аз бях докоснал щастието, ръцете ми така трепереха от вълнение, че се опасявах да не пипна паркинсон! А сега, когато в неделя сутрин отивам за кроасани, които събират семейството на масата, отварят апетита, подхранват емоцията, какво се получава… тя да се покатери на стола, за да се хвърли. Силици не ми останаха, не издържам вече!

Марсел се отпусна с цялата си тежест на стола. Смачкан като куп мръсно бельо. Изцеден докрай. Гърдите му се надигаха и отпускаха шумно с продрани звуци като от ковашки мях.

— Престани! — викна Рьоне. — Не си ковач! И слушай добре какво ще ти разкажа, защото не съм го казвал на никого досега, чуваш ли? Дори на Жинет! На никого и не искам да ме правиш за резил!

Марсел кимна и обеща.

— Не е достатъчно! Закълни се в детето и в жена си, че ще се пържат в пламъците на ада!

По гърба на Марсел полазиха тръпки и той си представи Младши и Жозиан на шиш, как се въртят над разжарен огън. Протегна трепереща ръка и се закле. Рьоне направи пауза, пъхна в устата си нова клечка за зъби и подпря задник на ръба на бюрото си.

— И никакви прекъсвания! Бездруго ми е достатъчно трудно да събера всички отколешни спомени! Значи… Беше отдавна, живеехме с баща ми в двайсети район, бях хлапе, майка ми беше умряла, страшно тъгувах. Не плачех пред баща ми, през цялото време стисках зъби. Толкова силно ги стисках, че не ми останаха венци. Живеехме със съвсем малко пари, той беше коминочистач, много мръсен занаят, но така си печелеше хляба, работеше на парче. Трябваше да почисти доста комини, за да изкара някакви пари. Та не беше много по прегръдките и милувките, гледаше да не ме изцапа. Да не изцапа и някоя жена. Постоянно повтаряше, че не се оженил повторно заради това, но аз си мисля, че беше почернял от отчаяние. И така си живеехме двамата, две черни-почернели мъки, плачехме тайно един от друг, режехме си хляба мълчаливо, хапвахме си супата, без дума да пророним. А пък майка ми беше нежна жена, фея от света на мечтите с щедро и голямо сърце. Тя раздаваше любов на всички, хората в квартала я боготворяха. Един ден на връщане от училище намерих гарван. Ей така, насред пътя, все едно ме чакаше. Прибрах го и го опитомих. Не беше красив, доста беше опърпан, но имаше дълъг жълт клюн, жълт като мацнат с боичка. А по края на крилата беше със сини и зелени точки, все едно се отваряше ветрило.

— Да не е бил паун?

— Казах ти да не ме прекъсваш, щото няма да продължа. Спомените са нещо болезнено. Опитомих го, научих го да изговаря „Ева“, така се казваше майка ми. Баща ми я наричаше Ава Гарднър, твърдеше, че била също толкова красива. Ева, Ева, Ева, повтарях на птицата аз, когато останехме само двамата. Най-накрая той започна да казва „Ева“ и аз полудях от щастие. Кълна се, все едно мама се беше върнала отново при нас. Той спеше, кацнал на рамката на леглото ми, и вечер, преди да заспя, грачеше: Ева, Ева, а аз бях на седмото небе. Спях като блажен. Вече не бях тъжен. Беше прогонил мъката, беше ми прочистил сърцето. Баща ми не беше наясно с тези работи, но и той започна да си подсвирква. Тръгваше сутрин с пръта на рамо, с желязната топка, парцалите и кофата и си свирукаше. Започна да пие само вода. Не знаеш сигурно, но коминочистачите са много жадни! По цял ден гълтат въглищна прах, затова имат нужда да пийват. А той пиеше вода! Бистър и ясен беше бащата! Аз не обелвах дума, гледах гарвана, който си държеше човката затворена пред него, и ти се кълна, че ми отвръщаше с такъв поглед, сякаш… как да ти обясня… сякаш ми казваше: тук съм, бдя над вас, всичко ще бъде наред. Това продължи доста време, свиркахме си двамата и после… Той умря, смаза го някакъв пияница, прегази го с колата си. Размаза го на кайма. Само дългият му жълт клюн си беше останал същият. Плаках, плаках, Амазонка в сравнение с мен беше пресъхнало кранче! С баща ми го сложихме в кутия, отнесохме го в кварталната градинка и тайно го погребахме. Мина известно време и в една непрогледна нощ ме събуди някакъв шум откъм прозореца. Сякаш някой чукаше с ключ по стъклото. Погледнах: гарван със същия жълт клюн, същите сини и зелени точки по края на крилете. „Ева, Ева“ — грачеше гарванът, а на мен очите ми щяха да изхвръкнат. „Ева, Ева“ — повтаряше и блъскаше по стъклото. Видях го както те виждам теб. Беше моят гарван. Запалих лампата, за да съм сигурен, че не сънувам, отворих прозореца и го пуснах вътре. Посещаваше ме всяка вечер. Идваше по здрач. И така чак докато станах голям и се любих за пръв път с момиче. Вероятно е решил, че повече няма да имам нужда от него, и си отиде. Представа си нямаш колко се натъжих! Повече не се срещнах с онова момиче, дълго време не припарих до друго, надявах се, че ще се върне отново. Но не се появи. Ето, разказах ти моята история с духове. За да ти обясня, че след като гарван може да се върне и да те дари с майчинска нежност, по същия начин може да ти се яви дяволът и злокобният ад…

Марсел слушаше с отворена уста. Разказът на Рьоне толкова го потресе, че той с мъка сдържаше сълзите си. Искаше му се така силно да прегърне стария си приятел, че оня да му се примоли да го пусне, за да си поеме дъх. Протегна ръка и докосна лицето на Рьоне, усети наболата брада.

— О, Рьоне! Колко красиво! — каза той със задавен от сълзи глас.

— Не ти го разказах, за да ми цивриш! Просто да ти кажа, че в живота има неща, дето не ги разбираме, дето не стъпват на два крака, но се случват. Затова мога да повярвам, че на твоята Жозиан са й направили магия, че някой е сторил нещо зад гърба й, но никога повече не желая да говорим за това…

— Защо? Не искаш ли да ми помогнеш?

— Не става въпрос за това, дивак такъв! Само че какво мога да направя, за да ти помогна? Не виждам по какъв начин. Освен да повикам гарвана или да призова духа на майка си! Защото тя така и не се върна. Изпрати ми гарвана и после ме изостави насред пътя. Без да ми даде пътна карта, за да я открия!

— Не бъди толкоз сигурен… Може тя да ти е изпратила Жинет… Във всеки случай е много по-добре, отколкото дърт гарван!

— Не се подигравай на моя гарван!

— Изпратила ти е Жинет и… децата. Само пълно щастие! И мен също, тя ми е пратила теб.

— Прав си. Не е малко… Знаеш ли кво? Да престанем да говорим за това, щото и аз ще се разрева! Сърцето ще ме заболи.

— И ще заприличаме на двама глупаци, ревнали като млади сополанковци — заяви Марсел. Сгърченото му от болка лице се проясни и разцъфна в първата истинска усмивка от дълго време насам. — Но ще ми помогнеш да намеря някакво решение, нали, Рьоне? Не мога да стоя така безучастно. Става въпрос за фирмата. Напълно изгубих посоките…

— Разбрах отдавна, че умът ти не е в работата, та започнах и аз да се тревожа.

Той мушна в устата си нова клечка за зъби и метна старата в кошчето за боклук. Марсел се наведе и видя, че дъното му беше затрупано с клечки.

Вдигна очи към Рьоне, който пусна дълга въздишка:

— Така е, откакто спрях цигарите. Преди пушех по една кутия на ден, сега изгризвам по една опаковка клечки за зъби. Всеки с номера си! Някои вместо клечки за зъби си правят пиърсинги…

Шегата никак не разведри объркания Марсел.

— Ама ти наистина си запецнал, дивако! Вече хич ли не разбираш от шега. Ох, лоша работа, наистина много лошо стана! Пиърсинг или да речем, иглотерапия, дългите игли, дето ги забождат в ходилата и…

— Ходилата! — изрева Марсел и се плесна по челото. — Разбира се. Колко съм тъп! Леле, какъв тъпак съм! Трябваше да послушам госпожа Сюзан… Тя, само тя е в състояние да ни помогне!

— Оная, ментърджийката? Дето ви гука на копитата?

— Същата. Един път ми спомена, че Жозиан „я работели“. Твърдеше, че трябва да открием източника на злото, за да го премахнем, разправяше куп неща, които не можах да разбера, приятелю Рьоне. Моята сила са цифрите, пазарите, участията, данъците, печалбите и митниците, а не вещиците…

— Тогава слушай внимателно… Ето как ще стане…

Същия ден в малката канцелария на склада Марсел и Рьоне съставиха план как да спасят от злото душата на Жозиан.

Жозефин се въртеше, обикаляше, не спираше да обикаля. От осем сутринта. Правеше се на безгрижна туристка, която се мотае безцелно и разглежда града, въртеше се непрекъснато в едно и също каре: Холанд Парк, Портланд Роуд, Ладброук Роуд, Кларъндън Роуд и отново Холанд Парк, и още една обиколка пеша.

През нощта беше валяло и дневната светлина потрепваше в маранята, която се надигаше от тротоара, позлатена от лъчите на утринното слънце. Тя наблюдаваше терасата на „Ладброук Армс“. Според Шърли в този пъб всяка сутрин закусвал Филип. Всъщност последния път, когато се видяхме, той беше там. Беше се разположил с кафето, портокаловия сок, вестниците. Не казвам, че е редовен клиент на заведението и всяка сутрин го посещава… Но ти иди. Разхождай се, обикаляй наоколо, докато го зърнеш, и давай смело напред…

Именно това имаше намерение да направи. Да прочете в очите му. Да го изненада, преди да е успял да изпише в тях някоя лъжа. Обмисляше го от няколко нощи и си беше изработила стратегия. Най-простата: неочаквана среща. В Лондон съм по покана на моя издател, хотелът ми е на няколко крачки и понеже времето е хубаво, станах рано, излязох да се поразходя и… каква изненада! каква случайност! какво щастливо съвпадение! попадам точно на теб! Как си?

Учудване. Най-трудната част от ролята. Особено когато си репетирал репликите, докато започнеш да бъркаш думите! Трудно е да изглеждаш естествен. Не ставам за актриса.

Тя се въртеше, обикаляше из елегантния квартал. Бели богаташки домове с високи прозорци, пред всяка фасада — морава, рози, глицинии, най-различни цветя, които храбро си пробиват път през храстите, за да бъдат забелязани, да предизвикат възхищение. Някои къщи бяха боядисани в небесносиньо, зеленикаво, яркожълто, тъмнорозово, за да се отличават от прекомерно скромните си съседки. Атмосферата беше едновременно весела, непринудена, но и скована, надута, напълно в духа на англичаните. На ъгъла имаше магазин „Никола“ от веригата за вина и спиртни напитки. По-нататък магазин за сирена и хлебарница „При Пол“, значи не би трябвало Филип да изпитва носталгия. Всичко му е подръка, виното, багетата, камамберът, от символите на Франция липсва само баретата!

Преди два дни вечеря с издателя си. Разговорът се въртеше около превода, обложката, английското заглавие „A Hummble Queen“, представянето, тиража. „Англичаните са запалени по исторически книги, а и XII век не е особено познат у нас. По онова време страната е била почти ненаселена. Знаете ли, че цял Лондон е можел да се побере в два небостъргача?“ Едуард Тъндълфорд беше червендалест и осеяният му с тънки жилки нос беше знак, че е любител на виното, бялата му коса прилепваше към черепа, щръкнала на една страна, той носеше папийонка и имаше изпъкнали нокти. Изискан, учтив, внимателен, беше я разпитал надълго и нашироко за работата й, за начина, по който правеше проучванията си за дисертацията, и бе избрал отлично бордо, на което се наслаждаваше като истински познавач. Придружи я до хотела и я покани да посети кантората му на „Питър Стрийт“ следващия следобед. Жозефин прие поканата, въпреки че не гореше от желание. Предпочиташе да се разхожда из града.

— Не се осмелих да откажа! — сподели тя с Шърли, седнала по турски пред огромната камина на дърва в хола на приятелката си.

— Нали знаеш, човек може да си опропасти живота заради едната учтивост…

— Той е очарователен, прави големи усилия заради мен.

— Ще натрупа пари благодарение на теб. Остави го и ела с мен на разходка. Ще те разведа из непознатия Лондон.

— Не мога. Поех ангажимент.

— Жозефин! Научи се да бъдеш bad girl!

— Няма да повярваш, но започвам да ставам малко по малко… Вчера се хванах в лоши помисли за дъщеря си.

— С Ортанс има още за кога!

В просторния хол на Шърли двете изработиха стратегия, с която да попаднат на Филип „случайно“. Всичко беше премислено, подготвено, изчислено до минутата.

— Значи той живее тука… — посочи Шърли с пръст на картата една улица близо до Нотинг Хил.

— Това е улицата на моя хотел!

— И закусва тук… — тя показа на картата заведението, около което обикаляше Жозефин. — Следователно ставаш рано, гримираш се, разкрасяваш се и започваш да обикаляш още от осем часа. Един път ходи по-рано, друг път — по-късно. Още от осем часа започваш да се навърташ наоколо с невинен вид.

— А като го видя, какво да направя?

— Възкликваш: „Филип, виж ти!“. Приближаваш се, целуваш го леко по бузата, най-важното е да не му дадеш да разбере, че си свободна, готова да отстъпиш, сядаш небрежно…

— Как се сяда „небрежно“?

— Искам да кажа, че не се изтърсваш на пода, както имаш навика да го правиш… защото ти просто минаваш оттам съвсем случайно, имаш си други задачи, поглеждаш си часовника, вадиш от чантата си мобилния…

— Никога не мога да го изиграя.

— Ще можеш. Ще репетираме…

Репетираха. Шърли в ролята на Филип, седнал на масата, зачел се във вестника, Жозефин мънкаше и пелтечеше. Колкото повече репетираше, толкова повече се оплиташе.

— Няма да ходя. Ще изглеждам ужасно глупаво.

— Ще отидеш и ще изглеждаш страхотно интелигентно.

Жозефин въздъхна и вдигна очи към ламперията от акажу, увенчана с широк фриз с гравирани гроздове, божури, слънчогледи, житни класове, кралски орли, влюбени елени и плахи кошути.

— Я кажи, това да не е стил „Тюдор“?

— Единственото, което мога да ти кажа, е, че от година и половина съм потънала в зимен сън![33] Един-единствен мъж! Представяш ли си? Ако така продължи, скоро ще си възвърна девствеността!

— Аз ще ти правя компания.

— И дума да не става! Ти си имаш задача: обикаляш, обикаляш, докато той не те набута в леглото си!

Така че тя обикаляше, не спираше да се навърта покрай мястото. Стана осем и половина и никакъв Филип на хоризонта. Лудост. Той никога няма да повярва. Тя ще се изчерви, ще катурне стола, ще стане вир-вода и косата й ще се слепне. А как се целува този човек. Бавно, нежно, после съвсем не нежно… А с какъв глас й говореше, когато я целуваше! Беше страхотно смущаващо, думите и целувките се смесваха, тя изтръпваше от глава до пети. Антоан не говореше, докато я целуваше, Лука също. Никога никой не бе й казвал: „млъкни, Жозефин!“, заповед, която я смразяваше на прага на неизвестността. Тя спря пред една витрина, за да провери как изглежда. Яката на бялата й блуза се беше сплескала, тя я повдигна. Потърка носа си и си даде кураж. Хайде, Жо, давай, давай!

И продължи да обикаля. Защо ли насилвам съдбата? Трябва да се оставя на случайността. Татко, кажи ми, да отида ли, или да не ходя? Дай ми знак. Сега е моментът да се намесиш. Слез от звездите и ела да ми помогнеш.

Тя спря пред една парфюмерия. Дали да не си купи някакъв парфюм? „Чудна вода“ на „Ермес“. Действаше й опияняващо. Щеше да пръсне зад ушите си, по крушките на лампите, по китките си, преди да заспи. Видя табелката с работното време на вратата: отварят чак в десет.

И отново си наложи да продължи обиколката.

В същия миг чу зад гърба си глас, който й каза: „Остави на мен, момичето ми, вземам нещата в свои ръце“. Изтръпна. Наистина полудяваше. „Продължавай да вървиш, все едно се разхождаш!“ Тя направи крачка-две и се огледа. Никой не й говореше. „Хайде! Хайде! Продължавай да вървиш по пътя си, аз ще уредя всичко, разчитай на мен. Животът е балет. Човек се нуждае единствено от учител по танци. Също както в «Буржоата благородник».“ — „Ти си обичал тази пиеса, татко?“ — „Обожавах я! Остроумната критика по адрес буржоазията, която се тика напред и се големее! Напомняше ми на майка ти. Това беше моят реванш към нейната дребнавост, към лъжливото й благоприличие.“ — „Аз пък не знаех!“ — „Защото не ти казвах всичко, има неща, които не се казват на децата. Не зная защо се ожених за майка ти. Непрекъснато си задавах този въпрос. Миг невнимание. Мисля, че и тя самата така и не разбра. Също както в баснята на Лафонтен за сватбата на шарана и заека. Вероятно си е въобразявала, че ще забогатея. Само това я интересува. Върви, ти казвам! Не спирай…“ — „Мислиш ли, че е разумно? Опасявам се…“ — „Време е да станеш по-смела, дъще! Този мъж е създаден за теб.“ — „Така ли?“ — „И той не си е избрал правилната жена. Трябвало е да се ожени за теб!“ — „Татко, прекаляваш!“ — „Напротив! Купи си вестник, ще изглеждаш по-добре…“ Тя спря до една будка при метрото, взе си вестник. „Изправи се, не се прегърбвай.“ Тя изправи рамене и мушна вестника под мишница. „Добре, добре, по-полека. Няма закъде да бързаш толкова. Подготви се. Той дойде.“ — „Вълнувам се!“ — „Няма смисъл, всичко ще мине добре, но когато тръгваш, ангел мой, пияна от щастие, пази се в тъмното от коварна портокалова кора.“ — „Какво е това? Цитат ли е?“ „Не. Предупреждение с много приложения.“

Тя стигна до ъгъла. Последните няколко метра, които я деляха от терасата на заведението.

Видя го. В гръб. Седнал на една маса. Подреди вестниците, телефона си, направи знак на сервитьора, поръча, кръстоса крака и се зачете. Беше особено чувство да го наблюдава, без той да знае, да чете по гърба му, че за нея нощта свършва, че настъпва денят, паузата под душа, целувката за детето, което тръгва за училище, апетитът при вида на яйцата с бекон, черното еспресо и надеждата за нов ден. Тя му приписваше мечтите си, топлеше го с целувките си, той се отдаваше. Протегна ръка към него, сякаш му прати въздушна милувка.

Вече знаеше, че не принадлежи на друга. Виждаше го по ръката, която се поместваше, за да отгърне страницата на вестника, вдигаше чашата до устните му, по спокойните му жестове.

Това не бяха жестове на мъж, влюбен в друга жена. Нито жестове на съпруга на сестра й. Виждаше го като свободен мъж…

Който чака нея.

Последна вечер. Утре Жозефин се връща. Утре ще е късно.

Тя отиде до електрическото табло, натисна прекъсвача и светлините угаснаха. Хладилникът се задави и спря, стереоуредбата в хола млъкна. Тишина. Мрак. Трябва само да действа.

Слезе и звънна на вратата на Льофлок-Пинел. Беше девет и четвърт. Децата бяха вечеряли. Госпожата шеташе в кухнята. Господинът беше свободен.

Той й отвори. Погледна я строго, изпълнил вратата с едрото си тяло. Ирис сведе очи с притеснен вид.

— Съжалявам, че ви безпокоя, но не мога да си обясня какво се случи: внезапно останах на тъмно… и не зная как да пусна електричеството…

Той се поколеба, после обеща да се качи след малко, защото имал нещо да довърши.

— Електрическото табло от новите ли е, или от старите? — попита.

— Нямам представа. Не съм си у дома, нали знаете — поясни тя с ослепителна усмивка.

— Ще дойда след десетина минути…

Той затвори вратата. Тя не успя да хвърли поглед в апартамента, но й се стори странно тихо за семейство с три деца.

— По това време децата ви вече са си в леглата? — попита тя, когато той се появи.

— Всяка вечер в девет. Това е правило.

— А слушат ли?

— Разбира се. Така са възпитани. Никога не възразяват.

— Аха…

— Знаете ли къде е електрическото табло?

— Елате. В кухнята е…

Той отвори шкафа, където беше монтирано таблото, и се засмя снизходително.

— Нищо сериозно. Прекъсвачът е изскочил…

Той го включи и светлините грейнаха, хладилникът забръмча отново и от хола долетя музика. Ирис изръкопляска.

— Невероятен сте.

— Не беше никак трудно…

— Как щях да се оправя без вас… Жените не сме създадени да живеем сами. Аз поне не съм, не съм в състояние да се справя и с най-дребните неуредици. С по-големите също, да си призная!

— Имате право. В днешно време пренебрегват разпределението на ролите. Жените се държат като мъже и затова мъжете стават безотговорни. Аз съм „за“ ролята на pater familias, който отговаря за всичко.

— Напълно споделям вашето виждане. Да ви предложа нещо за пиене? Уиски или чай от свежи билки? Сутринта на пазара взех прясна мента…

Ирис разгъна букетче мента, загънато във фолио, и му го поднесе да се наслади на аромата. Не е лоша идея да запаря чай. Докато стане, ще си поговорим. Той ще се отпусне и все ще открия пролука да се вмъкна, да се понаместя.

— Няма да ви откажа един ментов чай…

Тя сложи чайника на печката. Усещаше как я следи с поглед, чудеше се как да разведри атмосферата, когато той неочаквано я изпревари:

— Имате ли деца?

— Син. Не живее с мен. Живее в Лондон с баща си. В процес на развод съм, затова съм при Жозефин.

— Моля за извинение, не исках да се намесвам в личния ви живот…

— Напротив, олеква ми, когато говоря. Чувствам се много самотна.

На поднос сложи две чаши и чайниче. Извади две бели салфетки. Тази подробност нямаше да му убегне. Сгъна ги прилежно, сякаш беше на курсове за перфектна домакиня. Усещаше с гърба си как той следи всеки неин жест; погледът му я пронизваше като свредел. Ирис потръпна.

— Баща му настоява за родителски права…

— Нали няма да се откажете от детето? — попита той рязко.

— О, не! Ще направя всичко възможно да остане при мен. Предупредих баща му, че ще се боря…

— Ще ви помогна, ако желаете. Ще ви намеря опитен адвокат…

— Много мило от ваша страна…

— Естествено. Децата не бива да се делят от майката. Никога!

— Мъжът ми не е на същото мнение.

Тя наля гореща вода в чайничето и отнесе таблата в хола. Напълни чашите и му поднесе неговата. Той вдигна глава към нея:

— Очите ви са много сини, много големи и много раздалечени.

— Когато бях малка, страхотно се ядосвах, че имам толкова раздалечени очи.

— Сигурно сте били много красиво момиченце…

— Ужасно неуверено!

— Вероятно съвсем скоро сте придобили самочувствие…

— Жената се чувства уверена само когато е обичана. Не съм от онези еманципирани жени, които могат да живеят без мъжки погледи.

Ирис не изпитваше в момента никакво себелюбие, самонадеяност, смущение да не стане за смях, в този миг я ръководеше само стратегия: да оплете на всяка цена Ерве Льофлок-Пинел в мрежите си. Красив, богат, блестящ — съвършената плячка. Трябваше да го съблазни. Трезвомислеща и отчаяна, тя залагаше последните си карти и се целеше в сърцето му, омайваше го с поглед, с мимика, с неустоим чар. Хич не я интересуваше, че има жена и три деца. Чудо голямо! Сега всички се развеждат, само той ли да понася жена му да се размотава цял ден вкъщи по халат. Не е като да разтрогне истински сплотена двойка! Готова е да приеме децата. Тя е жената, която той заслужава. За малко да си внуши, че му прави услуга, като му се предлага.

Той седеше насреща й, гледаше я с детско обожание. Какъв странен мъж! Как бързо се променя погледът му! От неумолимия взор на хищник се превръща в поглед на разтреперано дете. Изглеждаше плах и безпомощен, сякаш някой му беше забранил да я доближи и можеше единствено да си позволи да я наблюдава отдалече. Под сивия костюм на банкер тя откриваше много по-трогателен човек.

— Не сме много разговорливи — отбеляза тя с усмивка.

— По цял ден говоря, отморяващо е да помълча. Гледам ви и това ми стига…

Ирис въздъхна и запечата репликата в паметта си. Заедно направиха крачка напред, лек подскок за навлизане в загатнатата близост. Стори й се, че изживените през годината тревоги ще изчезнат, премахнати от този силен и чувствителен мъж.

Тя увеличи звука на радиото и му предложи още ментов чай. Той подаде чашата си. Тя му доля. Не побърза да си дръпне ръката с надеждата, че той ще я докосне, почти грижовно досегна ръкава на сакото му. Той остана неподвижен.

В поведението му прозираше нещо неопределено и властно, което показваше, че е свикнал да му се подчиняват. Това определено се нравеше на Ирис. Нямам нужда от някой празноглав красавец, нито от съблазнител, който тича подир всички фусти. Имам нужда от сериозен мъж и по-подходящ от този не виждам. Сигурна съм, че му е хрумвало да напусне безличната си съпруга, но чувството за дълг го е спряло. Той е от типа мъже, които трябва да бъдат оставени да направят първата крачка. Не бива да ги притискаш, нужно е само да ги насочиш, без да им дърпаш юздите, но и без да ги отпускаш напълно.

Той самият трябва да проумее, че повече не може да остане при съпругата си. Не се отразява добре на кариерата му, на обществения му имидж. Ще се наложи да му върна самочувствието и увереността в силите, да му помогна да излезе отпред на сцената.

Така от крадла на чужди съпрузи Ирис започна да се изживява като муза и вдъхновителка. С повишено настроение и самочувствие си пое дъх и се усмихна на бъдещето.

Заедно изслушаха новините по радиото в единайсет. Спогледаха се, учудени как неусетно беше минало времето. Не отрониха нито звук. Сякаш всичко се случваше спонтанно, естествено. И вече бяха щастливи. Сякаш очакваха нещо да се случи. Не знаеха точно какво. Една от унгарските рапсодии на Лист беше към края си, „сигурно е Дьорд Цифра, отбеляза той, познавам го по стила на изпълнение“. Тя кимна.

Той не носеше брачна халка. Беше сигурен знак. Сърцето му беше свободно. Влюбеният мъж обича да попипва халката си, да я върти на пръста си, втурва се да я търси, ако случайно я е забравил на мивката или на някоя полица. На лицето му се изписва объркване, все едно я е изгубил. Не си спомняше дали носеше халка, когато се запознаха на сбирката при портиерката. Може да я е свалил след това? След като я срещна…

По радио „Класика“ обявиха, че следват валсове от Щраус. Ерве Льофлок-Пинел сякаш се отърси от сън. Клепачите му трепнаха.

— Можете ли да танцувате валс? — попита той тихо.

— Да. Защо?

— Едно, две, три, едно, две, три — започна да тактува той и пляскаше с ръце. — Забравяш всичко. Въртиш се, въртиш се. Бих искал да съм танцьор във Виена.

— Нямаше да можете да издържате семейство.

— Да, жалко — отговори той тъжно. — Понякога танцувам валс наум…

— Искате ли да потанцуваме? — прошепна Ирис.

— Тук? В хола?

Тя го окуражи с поглед. Без да помръдва. Без да протяга ръце към него. Също като девойките от миналия век, които са демонстрирали сдържаност на събиранията, организирани от майките с единствената цел да им намерят съпрузи. Очите му я подканяха: „Давайте, хайде“, но ръцете му не се отлепяха от коленете.

Той се изправи сковано, раздвижвайки ръждясалите си стави, застана пред нея, отметна от челото си кичур коса, протегна ръка и я отведе насред хола. Изчакаха нов валс и се впуснаха, очи в очи.

— Това ще бъде нашата малка тайна… — прошепна Ирис. — Не я споделяйте с никого.

Филип се измести, ръката му беше изтръпнала, но Жозефин възропта:

— Не мърдай… Толкова сме добре.

Той се трогна. Нежността, която извираше от преплетените им тела, не можеше да се сравнява с всичките мравучкания на света. Той я притисна към себе си, помириса косата й, доловил уханието на познат парфюм. Слезе към врата, за да го разпознае, премести се към рамото, стигна до китките, тя потръпна и се залепи до него, събуди желанието, задрямало за миг.

— Още — прошепна тя.

И пак се отнесоха.

В любовта тя се отдаваше с почти религиозен плам. Сякаш се бореше, за да се запази сред руините на света светлината, свързваща двама любовници, които действително се обичат, а не се стремят да копират жестове и пози. Припламнала искра, от която лумва буен огън. Този стремеж към абсолютното можеше да го стресне, но той искаше да утоли жаждата си от извора. Бъдещето има вкус на женски устни. Жените са завоевателите, те разкриват нови хоризонти и отварят границите. Ние сме красивите статисти, които се промъкват за кратко в техния живот, но главната роля е отредена за жените. На мен ми харесва, реши той, вдишвайки парфюма на Жозефин, искам да се науча да обичам, както тя го умее. Преди обичах една красива книжка с картинки. Сега вече съм жаден за друг вид четива. Да обичаш така, както се устремяваш към дългоочаквано приключение. Ако някой мъж претендира, че знае какво става в ума на жените, е или луд, или невежа. А може би е само претенциозен и превзет. И през ум не му минаваше мисълта, че тя ще дойде да го потърси на терасата на лондонско заведение. А стана точно така… Появи се пред него. Искаше да разбере. Жените винаги искат да са наясно с нещата.

— Жозефин! Какво правиш тук?

— Дойдох да се срещна с английския си издател. Правата на „Смирената кралица“ бяха купени от англичаните и се оказа, че има куп подробности за уреждане. Корицата, титулната страница, представянето пред журналистите, все неща, които не може да се решат по телефона или електронната поща…

Тя сякаш декламираше урока си. Той я прекъсна:

— Жозефин… седни и ми кажи истината!

Тя блъсна предложения й стол. Смачка вестника, който държеше, сведе очи и рече задъхана:

— Исках да те видя… Исках да разбера дали…

— Дали все още мисля за теб, или съм те забравил?

— Точно така! — каза тя с облекчение и се взря в очите му, за да изтръгне очакваното признание.

Той слушаше трогнат. Жозефин беше неспособна да лъже. Да лъжеш, да се преструваш си е изкуство. Тя знаеше само да се изчервява и да върви право напред, без да шикалкави.

— Не ставаш за дипломат, да знаеш.

— Затова не съм се и опитвала и предпочетох да се скрия в старинните писания… — тя продължаваше да премята вестника от ръка в ръка и пръстите й почерняха от печатарското мастило. — Ти не ми отговори — настоя, все така сковано изправена пред него.

— Искам да зная защо ми задаваш този въпрос…

— Важно е. Отговори ми.

Ако не отговореше веднага, вестникът щеше да стане на парцал. Тя продължаваше да го дърпа и мачка.

— Искаш ли кафе? Закусила ли си?

— Не съм гладна.

Той вдигна ръка и поръча на сервитьора чай и препечени филийки.

— Радвам се да те видя…

Тя се опитваше да отгатне отговора в погледа му, но очите му искряха закачливо. Филип изглеждаше твърде развеселен от очевидното й притеснение.

— Можеше да ме предупредиш… Щях да те посрещна на гарата, да те настаня в хотел. Кога пристигна?

— Истина ти казвам, дойдох да се срещна с моя издател.

— Но това не е единствената цел на пътуването ти… — говореше тихо, сякаш й подсказваше репликите.

— Хм… Да кажем, че се налагаше да го видя, но не беше задължително да оставам четири дни.

Беше свела очи с изражението на победен противник, който се предава.

— Не мога да лъжа. Няма смисъл да се преструвам. Исках да те видя. Исках да разбера дали си забравил целувката, дали си ми простил, че те… да речем, отблъснах, както стана последната вечер, а и исках да ти кажа, че мисля за теб, въпреки че е толкова трудно, че я има Ирис и аз съм нейна сестра, но е по-силно от мен, мисля за теб, мисля за теб и искам да разбера и да видя дали и ти също… или съвсем си ме забравил, защото в такъв случай би трябвало да ми го кажеш, за да направя всичко възможно да те забравя и аз, макар че ще ми коства големи страдания, но съм наясно, че аз съм виновна за всичко, и…

Тя го гледаше със затаен дъх.

— Докога смяташ да стоиш така и да ми закриваш слънцето? Сякаш си на сцената и декламираш! Освен това е уморително, защото ще ми се изкриви врата, докато ти говоря.

Тя седна на стола. Нещата изобщо не трябваше да се развият по този начин! Погледна ядосано почернелите си пръсти. Той взе салфетката, натопи единия край в каничката с топла вода, подаде й я, за да се избърше. Гледаше я, без да продума, и когато тя отпусна ръце с мисълта, че се беше провалила и не бе успяла да приложи плана, изработен от Шърли, той взе ръката й.

— Ще ти коства страдания…

— Ох, да! — възкликна Жозефин. — Но ще се опитам да разбера, бъди сигурен. Бях… не зная… Случи се нещо, което не ми хареса онази вечер, и всичко се обърка в главата ми, тревога сви сърцето ми и реших, че причината е в теб…

— А сега вече не си толкова сигурна?

— Тоест продължавам да мисля за теб, много…

Той вдигна ръката й до устните си, пошепна:

— И аз също мисля за теб… Много.

— О, Филип! Наистина ли?

Той кимна, внезапно сериозен.

— Защо е толкова сложно? — попита тя.

— Може би защото ние го усложняваме…

— А не е нужно?

— Не говори — прекъсна я той, — иначе всичко ще започне отново… и това само ще ни обърка допълнително.

И тя направи нещо неочаквано. Притисна се към него и го целуна, сякаш животът й зависеше от тази целувка. Той едва успя да хвърли на масата парите, тя вече го дърпаше за ръката. Щом затвори вратата на хотелската стая, усети как тя заби нокти във врата му и отново впи устни в неговите. Наложи се да я дръпне за косата, за да се освободи.

— Няма закъде да бързаме, Жозефин, не сме крадци…

— Напротив…

— Ти не си крадла и аз не съм крадец… И това, което ще се случи, в никакъв случай не може да се нарече лоша постъпка!

— Целуни ме, целуни ме…

Върнаха се във времето, докато прекосяваха стаята. Усетиха уханието на плънката от коледната пуйка, долепиха се до горещата фурна, притискаха длани, чуха шума, който вдигаха децата в хола, и сваляха всяка дреха, сякаш прочистваха паметта си от натрупани камъни, разсъбличаха се, застанали очи в очи, за да не изгубят нито една ценна секунда, защото знаеха, че времето им е ограничено, че нахлуват в отрязък от време и чистосърдечност, който няма да се повтори скоро и от който не биваше да губят нито трохичка. Запрепъваха се към леглото и едва тогава, сякаш стигнали целта на пътуването, си размениха невярващата усмивка на победители, които все още се чудят дали е истина.

— Толкова ми липсваше, Жозефин, толкова…

— А ти! Ако знаеше…

Повтаряха само тези думи, единствените позволени… После денят отстъпи пред нощта, мрак обгърна леглото и се възцари тишина.

Слънцето прозираше през розовите пердета и скоро цялата стаята пламна, озарена като от полярно сияние. Колко ли бе часът? Долови шум от ресторанта на партера. Дванайсет и половина? Обстановката в стаята го върна към действителността, убеждаваше го, че не сънува: действително беше в хотелска стая и до него лежеше Жозефин. Пред очите му отново изникна лицето й, смаяно, объркано, отдадено на удоволствието. Беше красива, но с друг вид красота, която самата тя бе създала. Красота, която бе озарила лицето й, деликатна красота — като гостенка, пристигнала в последната минута натоварена с подаръци, за да й простят. Окръглени устни, издължени очи, прозирен тен, високи скули.

— За какво мислиш? — изломоти Жозефин.

— „Чудна вода“ на „Ермес“! Спомних си името на парфюма ти!

Тя се протегна, после се притисна към него:

— Умирам от глад.

— Ще слезем ли да закусим?

— Бъркани яйца, препечени филийки и кафе! Мм… Харесва ми, че си имаме вече изработени навици.

— Навици и нагон, това е основата на здравата двойка!

Взеха си душ, облякоха се, оставиха стаята в безпорядък, леглото с омачкани чаршафи, спуснатите розови пердета, строгия часовник на камината, белите хавлии, скупчени на тъмния паркет, и поеха по мрачния коридор покрай камериерките, заети да разчистват и подреждат. Дребна пълничка жена събираше подносите от закуска, оставени пред вратите на стаите, тананикаше си песента на Синатра: „Strangers in the night, exchanging glances… lovers at first sight in love forever“… и те допълниха наум с усмивка: „Дубидубиду дуби-дудуду…“. Жозефин затвори очи и отправи безмълвно пожелание: „Господи, направи така, че щастието да продължи, дубидудуду“. Не забеляза ръба на подноса, спъна се, опита да се задържи, но се подхлъзна на портокалова кора, паднала на мокета.

Тя извика и полетя с главата напред по стълбите, изтъркаля се и си спомни гласа на баща си, който я бе предупредил: „Когато излезеш, ангел мой, пияна от щастие, пази се в тъмното от коварна портокалова кора“. Значи наистина е бил баща ми! Той ми го е казал, не съм сънувала. Тя затвори очи, за да усети странното чувство на безкрайно щастие и спокойствие, което я изпълваше. Отвори ги, видя Филип: наведен над нея, той я гледаше ужасно разтревожен.

— Няма нищо, успокои го тя. — Просто ми се струва, че съм пияна от щастие…

На другия ден я откара до гарата. Бяха прекарали заедно нощта. Бяха писали по телата си любовни думи, които все още не смееха да произнесат на глас. Той си тръгна на разсъмване, за да бъде вкъщи, когато Александър се събуди. Сърцето й се сви, щом вратата се затвори зад гърба му. Дали постъпваше по същия начин, когато прекарваше нощта с Доти? После се укори. Не й дремеше за Доти Дулитъл.

Тя се връщаше в Париж. Той отиваше в Германия за прочутата „Документа“ в Касел, едно от най-големите изложения за съвременно изкуство.

Държеше я за ръка и носеше пътната й чанта. Беше си вързал жълта вратовръзка с малки микимаусовци с червени къси панталонки и големи черни обувки. Тя се засмя, докосвайки с пръст вратовръзката.

— Александър ми я подари за празника на татковците… настоява да я нося, когато ще летя със самолет, казва, че носела щастие, била талисман…

Разделиха се на митническия контрол. Целунаха се насред навалицата от забързани пътници, които подаваха паспортите на служителите и ги блъскаха с куфарите си на колелца. Не си обещаха нищо, но двамата прочетоха в очите си едно и също безмълвно чувство, един и същ стремеж.

Седнала на място №35 в 18-и вагон до прозореца, Жозефин леко погали устните си, които той току-що бе целунал. В ума й се въртеше една фраза, която си припяваше Филип: „Strangers in the night, in love forever“, и тя изписа „forever“ на прозореца.

Заслуша се в лекото потракване на колелата на влака, в стъпките на сновящите напред-назад пътници, звънящите мобилни телефони, звука на включените компютри. Вече не се страхуваше от нищо. Сърцето й се сви при мисълта за модното ревю на Ортанс, на което не присъства, но се успокои, такава си е Ортанс, не мога да я променя, това не значи, че не ме обича…

На Северната гара си купи „Льо Паризиен“. Нареди се на опашката за такситата и разгърна вестника. „Полицайка, убита на паркинг“. Прониза я ужасно предчувствие, изчете репортажа, докато чакаше на опашката и хората я побутваха да се придвижва. Капитан Галоа, жената със стиснатите устни, била наръгана с нож пред бялото си рено клио на паркинга на полицейския участък.

Тялото на младата жена е открито вчера в седем часа сутринта. Работила е до късно през нощта. Охранителните камери са заснели мъж с качулка на главата, облечен в бял шлифер, който се доближил до нея и я нападнал с нож. Това е четвъртото подобно нападение само за няколко месеца. „Проучваме всички възможни хипотези“, уверяват източници, близки до разследването, поверено на криминалисти в Дирекция на полицията. От полицията не изключват убийството да е свързано с другите нападения. Следователите отбелязват, че нападението е извършено именно когато капитан Галоа е разследвала подобни престъпления, извършени неотдавна. Убийството е много потискащо за полицейските среди. Секретарят на общия полицейски синдикат се е изказал твърде предпазливо: „Случва се в момент на сериозни трудности, пред които е изправена полицията“. „Алианс“ и „Синержи“, други професионални обединения на силите на реда, са по-категорични: „Увеличава се броят на ранени полицаи и на полицаи, жертви на нападения, длъжни сме да реагираме, няма го респекта пред полицията“.

Пета част

Ортанс отвори очи и се огледа: беше в стаята си в Париж. Във ваканция. Въздъхна дълбоко и се протегна под завивката. За нея учебната година приключи. Блестящо! Беше една от седемдесетте, избрани да продължат в престижния „Сейнт Мартинс Колидж“! Тя! Ортанс Кортес. Израснала в парижкото предградие Курбвоа, с майка, която се обличаше от евтините универсални магазини „Монопри“ и смяташе „Репето“ с прочутите балетни палци, обувки и кожени изделия за марка спагети. Аз съм най! Аз съм изключителна! Аз съм живецът на френската елегантност! Нейното модно ревю беше свръхизискано, свръховаторско, свръхбезупречно. Без съмнителни ефекти, пластмаси, картонени кринолини, черни маски, само изчистени линии! Не си падаше по псевдобунтарството, вписваше се по-скоро в традицията на Шанел и Ив Сен Лоран. Тя затвори очи и в ума й се завъртяха кадрите от ревюто „Копнежът се пробужда бавно“: гъвкавите манекенки, безупречно падащите надиплени материи, озвучаването, дело на Николас, роякът фотографи, накацали покрай подиума, бавният танц на шестте красавици, които хвърлиха в екстаз изисканата публика, преситена дори от красота и лукс. Ще бъда в училището, през което са минали Джон Галиано, Алекзандър Маккуин, Стела Маккартни, Луела Бартли, сегашната любимка на цял Ню Йорк. Аз, Ортанс Кортес! Откъде ли съм наследила тази гениалност? — почуди се тя и погали с пръсти ръба на завивката.

Беше успяла. Безсънни нощи и сомнамбулни дни, лудешки препускания, за да уреди точно тези бродерии, ширити и плисета, които си беше намислила. Шие и разшива, обяснява, започва отново и отново. Зачервени очи, треперещи пръсти, няма да успея, няма да спазя срока, сбърках с тази манекенка, ами тази? За нищо не става! Кога да я пусна, втора, трета? Но постепенно нещата потръгнаха, мечтите придобиха очертания. Николас беше уредил участието на Кейт Мос, неповторимата Мос, която се появи последна в черно-бялата мараня от светлините на прожекторите с висока перука, с домино от черен сатен, което свали с рязък жест, преди да се скрие от погледите на публиката, съблазнително изпъчена, шепнейки: „Копнежжжът се пробужжжда бавно“. Страстите се нажежиха! Слоганът за копнежа се превърна в култова фраза. Ортанс получи предложение от производител на тениски да отпечата за час хиляда броя, които бяха разграбени на партито, организирано вечерта в училището.

А сега чакам да видя какво ще ми предложат от „Гучи“, „Ив Сен Лоран“, „Диор“ и „Унгаро“. Бяха изпратили съгледвачи в „Сейнт Мартинс“, поздравиха ме и обещаха да ме вземат на работа при тях, след като завърша. Беше изслушала предложенията с отегчен вид и беше заявила „говори с агента ми“, посочвайки с брадичка Николас. Утре ли… ами утре следобед имам среща лично с Жан-Пол Готие, сети се тя и размърда крака под завивките. Сигурно ще ми предложи стаж през лятото… Ще подхвърля: да, може би, трябва да си помисля. Два дни по-късно ще приема и ще отида да се вдъхновя от чудесата на този човек с поглед, в който проблясват гениални искри на неизтощима енергия.

Аз съм щастлива, щастлива, щастлива!

Естествено, не мина без задължителната лека неприятност: онази твар Шарлот Брадсбъри седеше на първия ред, водеше си бележки за своето тъпо списание и се цупеше, когато публиката ръкопляскаше. Дразнеше се от Гари, готов непрекъснато за аплодисменти, толкова ентусиазиран, та чак се надигаше от стола. Когато го зърна на първия ред до онази Брадсбъри, все едно някой я удари, изкара й целия въздух. Беше оставял съобщения на телефонния й секретар. Тя ги подмина. Ще го игнорира. Учтива усмивка от подиума, придружена с поклон към публиката, но без да поглежда към Гари. Напротив! Повика Николас, прегърна го, пошепна: „Целуни ме, целуни ме“. „Тук пред всички ли?“ — „Да. Веднага. Целувка на влюбени.“ — „Аз какво печеля?“ — „Каквото пожелаеш.“ Ето така му обеща да го придружи на морско пътешествие в Хърватия. След стажа при Готие, ако изобщо се уредеше.

Николас я целуна. Гари сведе очи. Точка за мен, изръмжа тя с голяма фалшива усмивка. Беше се гушнала в Николас, всеотдайна щастлива младоженка. Нямаше нито минута за губене в болезнени разсъждения от сорта: какво става? дали е влюбен? защо не в мен? Безплодни тъпотии! Браво на мен! Седемдесет от хиляда! I’m the best. Каймакът. А съм едва на осемнайсет! Онази Брадсбъри пък се бори срещу годинките. Сигурно си прави инжекции с ботокс, няма нито една бръчица! Съмнителна работа, мирише ми на гнило.

Обърна се по корем, сплескала възглавницата, и не чу Зое да влиза в стаята. Следващото ми модно ревю ще бъде под наслов „Славата е бляскавият траур на щастието“, цитат в знак на почит към госпожа Дьо Стал. Ще нарисувам рокли за горди кралици с кървящи сърца. Ще използвам червено, черно, виолетово, материите ще падат на дълги дипли като сълзи, ще бъде брутално, жестоко, величествено, болезнено. Дори бих могла да…

— Спиш ли? — прошепна Зое.

— Не. Отново изживявам триумфа си и съм в прекрасно настроение. Възползвай се.

— Пак има писмо от татко!

— Престани, Зое! Нали ти казах вече, че не е жив! Безкрайно тъжно, но е така! Трябва да свикнеш с тази мисъл.

— Прочети го.

Ортанс се уви с одеялото, изкомандва Зое да й подаде тениската, взе писмото и зачете на глас:

Малки мои съкровища,

Изпращам ви кратко писъмце, за да ви известя, че състоянието ми се подобрява и продължавам да мисля за вас. Спомням си за щастливите дни, прекарани в Килифи, и спомените ми помагат да живея…

— Ужасен стил! — процеди през зъби Ортанс.

— Прекаляваш, толкова е гальовно!

— Точно това казвам! Татко не беше гальовен! Мъжете не пишат по този начин!

Малките ви муцунки ми помагат да преодолея болките, които ме измъчват, носят ми нежност и ми дават сили да продължа напред… Да намеря отново своето място в този жесток свят.

— Ааа, направо е прекалено. „Малките ви муцунки“! Какви са тези тъпизми, той да не малоумен?

— Сигурно е много изтощен и трудно намира думите…

Споменът за онова загоряло лосово месо „уапити“ постоянно ме подсеща за вас. Как се смяхме само, голям смях падна!

Ортанс хвърли писмото и извика:

— Писала го е Милен! Тя изпраща писмата. Това за „уапитито“, както го нарекохме, беше тайна. Тя се притесни, че е загорила месото, и ни накара да й обещаем, че няма да я издадем. Спомни си, Зое! Аз си изкрънках срещу мълчанието изкуствени мигли и френски маникюр…

Зое я гледаше, приковала отчаян поглед в очите й.

— Wapity, what a pity![34] Спомняш ли си? — наблегна Ортанс.

Зое преглътна, очите й се насълзиха.

— Значи смяташ, че…

— Ти чела ли си другите писма?

Зое кимна.

— Донеси ми ги!

Зое изтича в стаята си, а Ортанс продължи да чете.

Тези моменти ми липсват. Такава самото. Отчаен съм. Няма рамо, на което да се облегна… О, нежните ми любими момиченца! Красивите ми скъпи момиченца! Как ми се иска да съм при вас и силно да ви прегърна! Колко е труден животът без вас! Нищо не може да се сравни с нежните ръчички на дете, които те прегръщат. Парите и успехът са нищо в сравнение с това чувство. Целувам ви много и много ви обичам, обещавам ви, че скоро, много скоро ще бъдем пак наедно…

Татко.

— Невероятно! — възкликна Ортанс и остави писмото; внимателно разгледа плика с пощенската марка.

Писмото беше пуснато в Страсбург.

Внимателно го прочете отново, спираше се на най-малките подробности, оглеждаше всяка буква. Убедена съм, че не е той, а Милен. Тя иска да ни накара да вярваме, че е жив. Издаде се със загорялото ядене. „Отчаен.“ „Наедно.“ Само тя е! Татко не би се изразил така. Винаги казваше, че можеш да прецениш някого по езиковите грешки. Как ни тормозеше с граматически правила и умението да подберем нужните думи и изрази! Не се казва „благодаря за което“ и ако някое момче спомене „впредвид“, направо го отсвирете, защото е необразовано. Тя се провикна:

— Зое, къде се мотаеш?

Зое се върна задъхана и връчи на Ортанс всички писма от баща им. Ортанс огледа пликовете. Първите бяха с клеймо от Момбаса, но другите от Париж, Бордо, Лион, Страсбург.

— Не намираш ли, че е странно? Едва се е спасил от крокодила и тръгва да обикаля света…

— Може би се е лекувал в разни болници… — Зое си мърдаше пръстите на краката, за да се разсейва и да не се разплаче. — Аз… не искам да е умрял…

— И аз не искам! Случи се така, че си бях вкъщи, когато Милен съобщи за смъртта му на мама и каза, че от френското посолство разследвали случая и потвърдили смъртта на татко. Край, точка. Милен е в Китай. Тя дава писмата на французи, които ходят там, търговци, бизнесмени, и те ни ги пращат, когато се върнат във Франция…

— Сигурна ли си?

— Само не мога да си обясня защо го прави… Понеже съм убедена, че това е нейно дело. Тя се издаде. С изгорялото лосово месо и с грешките. Ела, трябва да говорим с мама.

Жозефин шеташе в хола, Дю Геклен я следваше по петите. Каква лепка е това куче! Аз не бих го търпяла нито секунда, си каза Ортанс. Освен това е ужасно грозно! Идеше й да го зарита.

— Момичета, моля ви да не сеете нещата си навсякъде! Това не е хол, а боклучарник! Как може да спите досега, видяхте ли колко е часът!

— Оох! Споко бе, мамо, споко! Стига шета и подрежда, ела седни и чуй какво имам да ти казвам… — изкомандва Ортанс.

Жозефин седна, отпуснала рамене, с празен поглед.

— Какво ти е? — попита Ортанс, впечатлена от лошото настроение на Жозефин. — Страхотно си сдухана…

— Нищо ми няма. Само съм уморена.

— Добре, тогава слушай.

И Ортанс започна да изрежда: писмата, пощенските печати, изгорялото месо от уапити, сиреч лос, правописните грешки.

— Права си, баща ви действително беше изключително стриктен по отношение на правописа и граматиката. Както и аз впрочем.

— Следователно изводът е, че не ги е писал той…

— Аха… — смънка Жозефин отнесено.

— Това ли е всичко, което имаш да кажеш?

Жозефин изправи рамене, обгърна се с ръце и тръсна глава, сякаш се опитваше да стигне до някакво заключение.

— Стегни се, мамо! Не ти говоря за последната минипола на Виктория Бекъм или за обръснатата глава на Бритни Спиърс, а за мъжа ти…

— Казваш ми, че писмата не са писани от него? — попита Жозефин с явно усилие да си придаде заинтересован вид.

— Ама какво ти става, мамо? Да не си болна? — разтревожи се Зое.

— Не. Просто изморена. Толкова изморена…

— Та както казах вече… — продължи Ортанс. — Не той е писал писмата, а тя. Подправяла е неговия почерк. Накрая той толкова е бил сдал багажа, че тя е ходела вместо него на работа, попълвала е регистрите, подписвала е бордерата, за да не я изхвърли жълтурът на улицата. Зная го, защото ужасно се притеснявах. Мислех си, че той вече е бил тотално зле! Дори един ден й казах, че има истинска дарба да имитира почерци, че блестящо докарва почерка на баща ми, а тя обясни, че било заради прецизността, която се изисквала при работата й на маникюристка, така се научила да имитира различни почерци, което й помагало неведнъж… Имаш ли да ми кажеш нещо по въпроса?

— Казвам ти, че нещата са по-сложни… — Жозефин притеснено разтърка пръсти и след кратка пауза добави: — Не съм ви казала всичко. Имаше и други знаци… за баща ви. — Тя им разказа за мъжа с червеното поло от метрото.

— Ами ето де! Просто е абсурд! Той мразеше червения цвят — нервира се Ортанс. — Твърдеше, че е вулгарен. Никога не би облякъл червено поло. Щеше да предпочете да излезе гол на улицата. Какво остава пък за поло! Все едно не си живяла двайсет години с него! Той беше педантичен в дребните неща, но се объркваше от по-важните и капитулираше. Ей, мамо, събуди се, напъни се малко!

— И още едно странно нещо… — Жозефин им разказа за точките от „Интермарше“. — Това не е ли доказателство, че е жив? Само ние двамата с него ползвахме картата за „Интермарше“.

— Може някой да я е откраднал… — предположи Ортанс.

Спогледаха се безмълвно.

— Кой би могъл да я вземе и да не я използва веднага? Кой би изчакал цели две години и чак тогава да я използва? Не, изглежда ми неправдоподобно.

— Може и да си права — съгласи се Ортанс. — Каквото и да си говорим обаче, едно съм сигурна, той не е писал писмата.

— Върнал се е, не смее да се появи, защото много е изпаднал, и затова, докато чака нещата се оправят според както си беше мечтал, пише писма и пазарува с картата от „Интермарше“… Такъв си е баща ви, нежен мечтател, та животът го смаза. Всъщност това не ме учудва…

Дю Геклен лежеше в краката на Жозефин и погледът му се местеше от едната към другата, сякаш той преценяваше аргументите.

— Споделям мнението ти за човека от метрото — добави Жозефин. — И аз си помислих същото. Може и да си права за писмата, познаваш Милен по-добре, но откраднатите точки от картата, тях не си ги измислям. Бяхме двете с Ифижени, тя ще ти разкаже…

В този момент се чу треперещият глас на Зое, която тихо каза:

— За точките от „Интермарше“ аз съм виновна. Взех картата от портфейла на татко, когато бяхме в Килифи, за да си играя на търговец, а той ми каза, че може да не я връщам, защото вече не му трябвала. И наистина я използвах. Първият път преди шест месеца, там някъде…

— Ама за какво ти беше? — попита Жозефин, отърсвайки се от вцепенението си.

— Заради Пол Мерсон. Когато се събирахме в мазето, той казваше, че всички трябва да носим по нещо, аз не посмях направо да ти призная, защото щеше да ме разпитваш и…

— А кой е Пол Мерсон? — попита Ортанс заинтригувана.

— Едно момче от кооперацията. Зое често ходи с него и другите младежи в тяхното мазе — поясни Жозефин. — Давай нататък, Зое…

Момичето си пое въздух и продължи:

— Пък Гаетан и Домисий нямаха пари, щото баща им ги държи изкъсо, нямат право на нищо, дори понякога са длъжни всеки ден да обличат дрехи в различен цвят…

— Какви ги приказваш! Нищо не разбирам! Не се отплесвай, Зое, карай направо! — изкомандва я Ортанс.

— И затова аз пазарувах заради всички с картата на татко благодарение на натрупаните точки…

— А, ето какво било — прошепна Жозефин, — сега разбирам…

— И това също потвърждава хипотезата ми! — заяви Ортанс. — Писмата са от Милен, човекът от метрото ти е заприличал на татко, но не е той, а точките от „Интермарше“ са изразходвани от Зое! Като гледам накъде са тръгнали нещата, било е крайно време да се върна: без надзор и двете ставате опасни! На теб, мамо, ти се привиждат призраци, а Зое участва в групов секс в мазето! Бе вие никога ли не си говорите?

— Не се осмелих да ви кажа, за да не будя у вас напразни надежди… — оправда се Жозефин.

— В резултат на което настъпи пълен хаос! Значи затова си беше измислила онази история с Плосък татко, така ли?

— Ми да… Мислех си, че скоро ще се върне при нас и така чакането ставаше по-лесно.

— Лъгала си ме, Зое — каза Жозефин. — Откраднала си и си лъгала…

Зое пламна и смотолеви:

— Случи се, когато бяхме престанали да си говорим… Нямаше да седна да ти разказвам такива неща. Ти правеше твоите глупости, а аз — моите!

Жозефин кимна с въздишка: „Каква каша!“. Ортанс се опитваше да разплете загадката, но тъй като не успя да й хване края, продължи с плана за действие:

— Дотук добре… сега ще трябва да се изясним с Милен. Да престане с тъпите писма. Имаш ли представа как можем да се свържем с нея?

— Марсел знае. Има й номера… Даде ми го на Коледа, обаче го изгубих. След като получих първото писмо, реших да звънна, но после… Не ми се говореше с това момиче.

— Напълно си била права! Според мен тя е изтрещяла… Сигурно ужасно й е дотегнало да кисне в Китай и се прави на Мадам дьо Севине с тези писма. Разказва си историйки. Понеже е самотна, времето тече, няма деца, въобразява си, че сме нейни дъщери. Ще звънна на Марсел.

— Значи излиза, че татко наистина е умрял? — попита Зое с треперещ от мъка глас.

— Няма хиляда начина да си умрял, Зое. Или си умрял, или не си, аз мисля, че той е мъртъв от доста време! — тросна се Ортанс.

Зое погледна сестра си, сякаш сега наистина беше убила баща й, и се разрида. Жозефин я прегърна. Дю Геклен се присъедини, виейки и клатейки глава като древните оплаквачки, забулени в черно. Ортанс го изрита.

Вечерта звънна на Марсел. Постоянно даваше заето.

— Какво толкова дрънка? Бас ловя, че се чукат с Жозиан и затова са оставили отворен телефона! На тяхната възраст човек не се чука, полива си цветята и реди пасианси!

Ортанс беше права и не беше. Марсел наистина беше оставил отворен телефона, но не за да се чука с Жозиан, а се опитваше да я върне на земята.

Беше поканил госпожа Сюзан и Рьоне. Младши, седнал на бебешкия си стол, гризеше кората на парче сирене, точеше лиги, изложил на показ розовите си венци. Жозиан се беше отпуснала на фотьойла, наметната с мохерен шал. Зъзнеше. Какво им става на всички, защо я зяпат така? Да не са й прораснали корените на боядисаната коса? И защо е с халат в седем вечерта? От известно време се беше занемарила, но ще е по-добре, ако се постегне, преди да дойдат хората. И защо трепери? В средата на юли сме. Нещо съвсем не съм наред. Като объркана мокра кокошка.

Госпожа Сюзан, седнала в краката й, масажираше десния й глезен. Обхванала крака й с меките си ръце, тя натискаше някакви точки, сключила вежди като питанки, и шумно дишаше.

— Напълно съм убедена, че е обладана от злото, но не виждам нищо… — заяви след няколко минути.

Рьоне и Марсел се наведоха към нея, сякаш да я подкрепят със закрилата си. Жозиан долови познатата миризма от ризата на мъжа си. Припомни си нощи на диво любене и въздъхна при мисълта, че толкова време не бяха го правили. Нямаше желание за нищо. Госпожа Сюзан поде тихо, бавно, за да не стресне пациентката:

— Жозиан, слушайте ме внимателно, имате ли врагове?

Жозиан бавно закима.

— Съзнателно или неволно, случвало ли се е да сте обидили някого, който би могъл да си отмъсти толкова жестоко, че да пожелае смъртта ви?

Жозиан дълго премисля, но не се сети за никого, когото да е обидила. Близките й бяха завидели за връзката с Марсел, бяха й искали пари, тя не им бе дала, но пък да стигне дотам да се хвърля през балкона, пълен абсурд! Тя си спомняше за деня, в който бе понечила да скочи, стола, парапета, как празното пространство я привличаше, желанието да сложи край на убийствената отпадналост, която я тровеше. Да забрави. Да забрави всичко. Да се качи на стола и да скочи.

— Може да съм постъпвала неделикатно, каквото ми е на сърцето, то ми е на устата, но никога не съм правила зло съзнателно… Защо ме питате?

— Само отговаряйте на въпросите…

Госпожа Сюзан опипваше стъпалото, крака й, затваряше очи, отваряше ги. Марсел и Рьоне следяха всеки неин жест, кимаха одобрително.

— Не е болна, нали, сигурно ли е? — попита Рьоне, според когото Жозиан беше бледа като платно.

Този шал посред лято, разтрепераните й крайници, всичко това никак не му харесваше, никак.

— Водих я по всички възможни доктори. Нищо й нямало… — отговори Марсел.

— Ще ме улесните много, ако ми кажете едно-две имена на хора, които я недолюбват. Ще ме ориентират в каква посока да търся… Кажете ми едно име, Жозиан, без да се замисляте, спонтанно.

Жозиан се съсредоточи, но така и не каза нищо.

— Не се опитвайте да мислите. Кажете имената, както ви идват на ум.

— Марсел, Младши, Рьоне, Жинет…

— Ама не! Не съм съгласен… не може да сме ние! — запротестира Марсел.

— Може би е от вашата страна — отговори госпожа Сюзан, обръщайки се към Марсел. — Конкурент? Уволнен служител?

Те се спогледаха в недоумение. Марсел си бършеше изпотеното чело, Рьоне дъвчеше вечната си клечка за зъби, Младши се въртеше на стола си и крещеше като бесен.

— Успокой се, Младши, нещата са сериозни! — изръмжа Марсел.

— Не, оставете го… — намеси се госпожа Сюзан. — Той се опитва да ни каже нещо. Хайде, ангелчето ми, говори…

Младши започна да подскача на столчето си и да прави странни движения: показваше нещо като витло, което се въртеше над главата му, правеше балончета и мляскаше звучно.

— Червата му куркат от глад и му е писнало, защото никой не му обръща внимание — изтълкува Марсел. — Малките са егоисти и когато са гладни, нищо друго не ги вълнува!

Госпожа Сюзан му направи знак да замълчи и впери очи в очите на Младши.

— Това дете иска да ни каже нещо…

— Че то не може да говори, едва на петнайсет месеца е! — извика Рьоне.

— Той се опитва да общува по свой си начин.

Начаса Младши се успокои и на устните му цъфна широка усмивка. Вирна палец във въздуха, сякаш да поздрави: „Шапка ви свалям, лелко, на прав път сте“, и отново продължи да имитира излитащ хеликоптер.

— Сякаш играе на гатанки! — изказа предположение смаяният Рьоне. — Хлапето действително иска да каже нещо!

— Имали ли сте връзка с пилот? — обърна се госпожа Сюзан към Жозиан, без да изпуска Младши от очи.

— Никакъв пилот, нито летец, нито капитан. Не харесвам униформите. Бих казала, че предпочитам по-обикновените…

— Браво де! — захили се Рьоне.

— Млъквай, ще заглушиш вълните! — сряза го Марсел.

— Или някой с ореол или с голяма шапка? — изказа предположение госпожа Сюзан, наблюдавайки настоятелните мимики на Младши.

— Пастир? — предложи Рьоне.

Младши заклати отрицателно глава.

— Каубой? — направи опит Марсел.

Младши клатеше отчаяно глава.

— Мариачи? — каза Рьоне, подрънквайки на въображаема китара.

Младши го прониза с поглед.

— Госпожа Дьо Фонтене? — продължи да изброява Марсел всички прочути шапки във френската история, сещайки се за бившата председателка на журито за „Мис Франция“…

Младши направи пауза, пърхайки с пръсти, сякаш да им каже „нещо подобно“. И понеже не се сещаха за нищо друго, детето махна с ръка, за да им каже, че ще опита по друг начин. Не го изпускаха от поглед, Жозиан си помисли дали пък синът й няма гърчове.

И детето започна да имитира някакво животно. Блееше, с пръстчета направи две рогца, показа нещо като брада. Госпожа Сюзан се изчерви силно.

— Не може да е коза все пак…

Младши настоятелно продължаваше. Сочеше с пръст към нея, за да й покаже, че бе на прав път.

— Коза ли? — попита госпожа Сюзан.

Давай, давай, напредваш, сякаш искаше да й каже Младши, размахал пухкавите си крачета. С ръчички бръчкаше лицето си и правеше грозни гримаси.

— Дърта коза…

Той заръкопляска като луд. И отново я насърчи, показвайки с жест въртящото се витло над главата си.

— Някаква дърта коза с витло или голяма шапка на главата?

Младши изкрещя от възторг, от радост и изтощен се отпусна на столчето си.

— Анриет! — заяви Рьоне, обзет от внезапно вдъхновение. — Това е Анриет! Дъртата коза с шапка, която прилича на летяща чиния.

Младши отново изръкопляска и за малко да се задави с коричката от сиренето, но Марсел бдеше и веднага я извади от устата му.

— Анриет! — възкликнаха в един глас Марсел и Рьоне. — Тя е направила черна магия на Душката!

Най-сетне госпожа Сюзан успя да влезе в душата и в съдбата на Жозиан. Все така коленичила в краката й, тя помоли за максимално съсредоточаване и всичко потъна в църковна тишина. Допрели лакти в знак на солидарност, двамата мъже очакваха да чуят диагнозата на госпожа Сюзан. Младши и той. Беше хванал ходилата си с двете ръце и ги клатеше, за да ускори времето, все едно повтаряше: „трябва да се действа бързо, бързо“…

— Наистина става въпрос за жена с името Анриет… — прошепна госпожа Сюзан, наведена над крака на Жозиан.

— Как е възможно? — попита Марсел, пребледнял, сякаш беше зърнал привидение.

— Ревността и парите… — продължи госпожа Сюзан. — Тя ходи при някаква жена, много дебела жена с розови сърца в целия апартамент, която има вземане-даване със злото и е направила магия на Жозиан… Виждам ги двете. Дебелата жена се поти и се моли на гипсова Дева Мария. Дамата с голямата шапка й дава пари, много пари. Дава също и снимка на Жозиан на дебеланата, която започва да й въздейства и да я обработва, обработва… Виждам карфици! Ще бъде много болезнено, много трудно, но ще се справя!

Тя се съсредоточи върху стъпалата и глезените на Жозиан, взе ръцете й в своите и започна да произнася неразбираеми думи, които звучаха като латински. Марсел и Рьоне слушаха смаяни. Младши кимаше с вид на човек, който разбира. Те разгадаха един израз, заповед към демоните „да излязат“. Жозиан хлъцна и повърна малко жлъчка. Госпожа Сюзан я избърса, държеше я за тила. Жозиан клатеше глава, подбелила очи, с пяна на устните. Младши се усмихваше. После госпожа Сюзан започна да прави някакви хипнотизаторски движения около Жозиан. В продължение на десетина минути. Разгневи се и заповяда на злите духове да се предадат и да изчезват.

Марсел и Рьоне уплашени направиха крачка назад.

— Предпочитам разказа ти за гарвана… Беше по-поетичен.

— И аз! — пошушна Рьоне, който следеше сцената и не вярваше на очите си.

С поглед Младши ги накара да млъкнат. Те сведоха очи от неудобство.

Най-накрая госпожа Сюзан се изправи, разтри си кръста и обяви:

— Ще се оправи. Но ще бъде изтощена…

— Алилуя! — възкликна Младши, вдигнал ръце към небесата.

— Алилуя! — подеха Марсел и Рьоне, които не знаеха как да се държат при това положение.

Жозиан, потънала в мохерния си шал, се разтрепери неудържимо цялата и се свлече на пода.

— Ето, готово… Освободи се — установи госпожа Сюзан. — Тя ще поспи, а през това време ще я прочистя изцяло… Молете се за мен, врагът е силен, не се предава лесно, ще е нужна голяма енергия.

— Забравил съм молитвите! — отговори Рьоне.

— Казваш каквото ти хрумне и започваш с „благодаря“… — посъветва го Марсел. — Думите не са важни, да не ти пука, важно е да ги казваш от сърце.

Рьоне направи фасон. Не беше дошъл да мрънка разни църковни глупости!

— Колко ви дължа? — попита Марсел.

— Нищо. Това е дарба, която ми е дадена, и не трябва да я мърся с пари. В противен случай веднага ще ми бъде отнета. Ако искате нещо да дадете, направете го някъде другаде.

Тя прибра маслата и кремовете, пръчиците тамян и дебелата бяла свещ и си тръгна, оставяйки двамата мъже замаяни, Младши във възторг и Жозиан потънала в здрав сън.

Телефонът продължаваше да не отговаря.

— Какво й става на мама? — извика ядосана Ортанс, докато закусваха двете със Зое в кухнята. — Наистина се държи странно!

Беше дванайсет и половина и двете момичета току-що бяха станали. Жозефин им беше приготвила закуската, движейки се като разсеяно привидение. Сипа кафе в чайника, сложи меда в микровълновата печка и остави филийките в тостера, докато станат на въглен.

— Серийните убийства… объркват ти акъла! — изказа предположение Зое. — Пак я викаха ченгетата след смъртта на колежката им. Всички ги викаха да ги разпитват отново, всички от кооперацията…

— Когато я видях в Лондон, си беше нормална. Дори много оживена.

— Кога си я видяла? — викна изненадано Зое.

— Преди петнайсет дни. Имаше среща с английския си издател.

— Ходила е в Лондон? На нас ни каза, че отива на семинар в Лион. Обясняваше ни надълго и нашироко! Стори ми се, че прекалява. Но нали я знаеш… Винаги е прекалено въодушевена, когато става дума за средновековието…

— Не! Дойде в Лондон и я видях с очите си…

— Ето, никога не ми се обаждаш и аз все нищо не зная!

— Мразя да се обаждам! Лигаво е, освен това невинаги има нещо за казване! Защо ли е излъгала? Не е в нейния стил…

Зое и Ортанс се спогледаха озадачени.

— Мисля, че зная — заяви Зое загадъчно.

Тя замълча за миг, за да се концентрира.

— Разказвай, какво чакаш! — изкомандва Ортанс.

— Мисля, че е ходила да се срещне с Филип и не иска да каже заради Ирис.

— Филип? И защо й е да лъже, за да го вижда?

— Защото е влюбена…

— Във Филип? — изненада се Ортанс.

— Видях ги случайно на Коледа, бяха в кухнята и се целуваха.

— Мама и Филип? Ти съвсем си превъртяла!

— Не, не съм и това обяснява всичко… Излъга Ирис, каза й, че отива в Лион на семинар, но е отишла да се срещне с него… в Лондон. Сигурна съм, защото исках да й се обадя и на мобилния й отговориха на английски! Сега вече ми е ясно!

— И не ти беше казала дори на теб?

— Сигурно се е опасявала да не се изпусна пред Ирис. Каза ми, че щяла да ми се обади тя. Освен това знаеше, че съм при Ема. Нямаше за какво да се притеснява.

— Виж ти! Личният живот на мама винаги ме е шашкал! Аз си мислех, че ходи с Лука, нали го знаеш, оня красавец от библиотеката!

— Тя го изостави. Неочаквано. Впрочем да не забравя да й кажа, красивият Лука обикаля из квартала, вече няколко пъти го виждам. Не зная докъде са стигнали…

— Изоставила е Лука! — слиса се Ортанс. — Ама защо нищо не си ми казала?

— Защото те нямаше, не ми се говореше, пък и бях ядосана на мама.

— Ядосана? Филип е страхотен!

— Предаде татко…

— Я не прекалявай! Той я заряза заради Милен!

— Но все пак…

— Значи никого не е предавала! Много си късопаметна, Зое!

— Да кажем, че не ми беше приятно! Това си е шок, да видиш майка си как се мляска с чичо ти!

Ортанс отхвърли с жест аргумента и попита:

— А Ирис, тя не се ли досеща?

— Ми не… нали мама й каза, че отива на семинар в Лион. Освен това от известно време Ирис е на друг акъл. Крои някакви планове, свързани с Льофлок-Пинел. Днес щеше да обядва с него…

— А кой е Льофлок-Пинел?

— Един от кооперацията… На мен не ми харесва, но е много представителен и лъскав!

— Да не е красавецът, дето го зърнах на Коледа и исках да го пробутам мама?

— Точно така. Не ми харесва, никак не ми харесва! Гаетан му е син…

— Същият, с когото се срещаш в мазето.

Зое изгаряше от желание да заяви на Ортанс „влюбена съм в Гаетан“, но се сдържа. Тъй като Ортанс не беше от сантименталните, тя се опасяваше да не би сестра й да опропасти нейната любов с някоя безапелационна сентенция. Ако й разкажа за балона, който се раздува и изпълва гърдите ми, тя ще се пръсне от смях.

— Какво да ти кажа, мама се е променила! Целува се с Филип! Пикантерия!

— Да, същевременно изглежда тъжна…

— Мислиш ли, че с Филип не се е получило?

— Ако се беше получило, нямаше да е тъжна!

Пак й се прииска да добави: „Зная, защото аз съм влюбена и не съм весела през цялото време“. Тя отново потисна желанието си. Понякога ми казва, че съм неговата Никол Кидман. Пълна тъпотия, но обожавам да ми го казва. Като се има предвид, че не съм платинена блондинка, освен това не съм два метра и отгоре, имам лунички и щръкнали уши. Но ми харесва, когато ми говори такива работи, виждам се още по-хубава. Благодарение на красотата, която е открил в мен, изкарах изпитите с оценка „много добър“. През август заминава на почивка и се страхувам да не ме забрави. Кълне се, че няма, но ме е шубе.

Ортанс бърчеше вежди, потънала в размишления. Беше сигурна, че сега не е най-подходящият момент да споделя каквото и да било. Проблемът с Ортанс беше, че моментът рядко беше подходящ.

— Защо не ме погалиш? — пошушна Зое.

— Предпочитам да не го правя. Не ме бива много за тези работи, но мога да те ударя, ако искаш!

Зое прихна. Ортанс не беше просто момиче от класа, тя беше страшно забавна.

— Днес следобед ли е срещата?

— При Жан-Пол Готие ли? Не. Отложиха я за утре…

— Можем да изгледаме „Телма и Луиз“…

— Гледали сме го сто пъти!

— Страшно го харесвам! Когато Брад Пит се съблича и после, когато камионът се взривява! И накрая, когато двете политат в бездната!

Ортанс се поколеба.

— Окей, миличка Зое. Обаче само един път!

Зое нададе ликуващ вик и двете се гушнаха на канапето в хола пред телевизора.

— А къде е мама? — полюбопитства Ортанс, преди да натисне дистанционното.

— В стаята си, бачка. Непрекъснато бачка. Сигурно за да се разсейва и да мисли за други неща…

— Никой мъж не заслужава да си разкъсаш сърцето заради него — обяви категорично Ортанс. — Добре го запомни, Зое!

Изгледаха филма два пъти. Пускаха си много пъти сцената, в която Брад Пит си сваля тениската, Ортанс си мислеше за Гари и се наруга, Зое искаше да й разкаже за Гаетан, но не го стори. Изръкопляскаха, когато камионът се взриви, а накрая, когато двете жени полетяха в пропастта, те изкрещяха, хванати здраво за ръце. Зое си мислеше, че има хиляди начини да постигнеш щастието: с Гаетан, със сестра си. Не беше едно и също щастие, но пак стопляше сърцето и бе също толкова силно. Повече не можеше да пази тайната. Щеше да я сподели с Ортанс. Какво от това, че тя щеше да й се присмее. Не й пукаше.

— Ще ти кажа една тайна… — пошушна тя. — Най-прекрасното чудо на света, което…

Не успя да довърши. Ирис влезе в хола, тръшна се на фотьойла и остави в краката си пълни с дрехи торби, които се изсипаха на пода.

— Няма ли я майка ви?

— Тука е, в стаята си — отговориха едновременно двете момичета.

— Постоянно виси в стаята си. Тъпо е…

— Пише си дисертацията — обясни Зое. — Това си иска страхотно бачкане!

— Открай време е такава, не спира да бачка! Колко време прекарва заровена в книгите, не е истина…

— Ти пък предпочиташ да го прекарваш по магазините — подигравателно й заяви Ортанс.

Ирис не отвърна на нападката и грабна торбите.

— Мисля, че е луд по мен…

— Той ли ти накупи всичко това? — Ортанс едва не се задави.

— Нали казах: луд е по мен…

— Но той е женен — натърти Зое. — Има три деца!

— Покани ме на обяд, очарователен ресторант в хотел „Ланкастър“, всяка хапка те кара да припадаш от удоволствие, после се поразходихме: „Шанз-Елизе“, авеню „Монтен“ и във всеки магазин ме отрупваше с подаръци! Истински вълшебен принц!

— Вълшебните принцове са измислица! — заяви Ортанс.

— Той не е! Отнася се към мен като към принцеса. Учтив, деликатен, изпива ме с очи… Пък и хубав мъж е, ама колко е хубав!

— Женен е и има три деца! — повтори Зое.

— Когато е с мен, забравя всичко!

— Чуден начин на мислене — въздъхна Зое.

— Отивам да си подредя нещата в моята стая…

В моята стая… — мислено я поправи Зое. Заради нея спя в кабинета на мама, а тя работи в своята стая!

— Не я харесваш май?

— Не се държи добре с мама. Все едно си е вкъщи! Води тук треньора си по гимнастика, кани на гости Анриет, говори с часове по телефона с приятелките си… С една дума, тук е като на хотел, а мама си трае.

— Мама се е срещала с Анриет?

— Вечеряха трите и повече не й видяхме очите.

— Виж ти какви неща се случват, докато ме няма!

Ирис извади покупките от торбите и ги нареди на леглото. Всяка дреха й напомняше погледа на Ерве. Тихо се засмя, прокарвайки ръка по гъвкавата и мека кожа на чанта от луксозната марка „Ботега Венета“. Голяма торба, изработена от сребриста кожа. Точно за такава си мечтаеше! Освен нея си избра памучна рокля в цвят слонова кост и подходящи сандали. Роклята беше с шал яка деколте, стегната в талията, а надолу се разширяваше, надиплена и бухнала като венчелистче. Стоеше й идеално. Би могла да я носи дори като булчинска рокля…

Бяха обядвали очи в очи. Той й разказа за работата си. Обясни й как петата най-голяма фирма за пластмаси беше изкупила четвъртата по големина, за да се превърне — твърде вероятно — в първия производител на световно ниво. После подметна: „Сигурно ви отегчавам. Мъжът не би трябвало да говори за бизнес в компанията на красива жена! Ще отидем на шопинг за награда, че ме изслушахте с такова внимание“. Тя не отказа. За нея върхът на мъжествеността беше някой да я отрупва с подаръци. Разделиха се на стоянка за таксита, той й целуна ръка. „За съжаление трябва да се върна на работа!“ Какъв очарователен мъж!

Първите подаръци, които й направи. Набира смелост. Скоро ще дойде и първата целувка, първата нощ, прекарана заедно, а защо не и уикенд! За да стигнат до сватбения марш и брачния пръстен! Тралала! Нямаше да е младоженка с бяла рокля, разбира се, но кремавата щеше да свърши работа. Ако се оженят през лятото… Тя се изтегна на леглото, притиснала роклята до гърдите си.

Нужно й беше единствено търпение. Той не беше от мъжете, които те притискат в ъгъла или ти досаждат. Телефонираше й сутрин, питаше дали е свободна за обяд, определяше й среща в ресторант и беше толкова галантен, че никой не можеше да повярва колко бяха близки! Все още не ме е целунал. Беше й предложил да отидат да обядват в парка „Сен Клу“. Лятно време там е особено приятно. Може да се разходим из алеите. Досети се, че там възнамерява да я целуне, и се изчерви. Той я връщаше към първите й пубертетски вълнения.

Понякога едва успяваше да прикрие чувствата си към Жозефин. Липсата й на самоувереност, непохватното й държане я дразнеха ужасно. Освен това… не можеше съвсем да й прости за скандала с книгата. Ако сега разполага с тлъста банкова сметка, все пак е благодарение и на мен! Изпитваше към Жо чувство на неприязън и на ревност. Щом Жозефин се впуснеше в обяснения относно проучванията си за дисертацията или така наречената ХУП ли, ПУХ ли, постоянно объркваше реда на буквите в досадната гадна абревиатура — с една дума, университетската й хабилитация за преподавател — тя ставаше и излизаше от стаята. Обаче по стечение на обстоятелствата, животът у сестра й беше по-приятен, отколкото да остане вкъщи с онази Кармен, лепкава като хартиените ленти мухоловки. Тук и Ерве беше наблизо. Беше й направило впечатление, че избираше винаги места за срещи, където никой не го познаваше. Не се виждаха през уикендите. Тя чакаше понеделник сутрин, за да звънне мобилният й. Беше избрала специална мелодия за него. Оставяше телефона на възглавницата, изчакваше три-четири позвънявания. Не можеше да не си признае, че живее в очакване да й позвъни. Нямам никакъв избор, мислеше си трезво. Август наближава. Жена му и децата ще заминат на почивка в голямата им къща на остров Бел Ил.

Тя разгъна широка бяла риза с висока яка. За да прикрива бръчките на шията. Махна карфичките, картонената подложка, разстла я на леглото. Набоде се на една топлийка и установи потресена, че има капчица кръв на красивата рокля от „Ботега Венета“.

Изруга. Как се чисти петно от кръв върху светла памучна дреха? Налагаше се да позвъни на Кармен.

Анриет слезе на спирка „Бюзанвал“ на метрото и зави по улица „Де Виньол“. Спря пред кооперацията на Шерюбин с олющена мазилка и си пое дъх. Палецът на десния крак я болеше, ишиасът я свиваше от време на време. Вече не беше на годините, когато човек може да си позволи да взема метрото, да слиза и да се катери по стълбите, да стои притиснат отвсякъде от непознати с миризливи подмишници. Въпреки че беше без шапка, че се обличаше с евтини дрехи, неизменно й се струваше, че всички нея зяпат. И знаят, че си крие парите в сутиена. Притискаше гърдите си, за да се предпази от евентуално нападение на някой мургав грубиян, и си придаваше начумерен вид на проклета старица, с която по-добре човек да не се захваща. Когато случайно зърнеше отражението си в прозореца на вагона, я дострашаваше от самата нея! Разсмиваше се, скрила нос в шала си, напарфюмиран с „Жики“ от „Герлен“. Поливаше се с парфюма всеки път, когато вземаше метрото. Единственият начин да не припадне. Никога не я бяха нападали и колкото по-често ползваше метрото, толкова по-озлобена и кисела ставаше.

Тя бавно се заизкачва по стълбите на кооперацията на Шерюбин, преглътна гаденето от неизтребимата воня на гнило зеле, спираше на всяка площадка и най-после стигна третия етаж. Опипа сутиена си и въздъхна. Как обичаше банкнотите! Колко приятно й беше да ги докосва и лекичко да ги мачка! Издаваха нежен звук, който галеше слуха й, сякаш пърхаха крилцата на новоизлюпено пиленце. Шестстотин евро все пак! За забиване на игли. Не може да се каже, че е евтино. А резултатите нещо не ги виждам. Колкото и да вися под прозорците на Марсел, не мярвам и помен от размазано тяло на тротоара. Напразно ходя да разпитвам в жандармерията. Нито злополука, нито самоубийство. Ако така вървят нещата, банковата ми сметка ще се изпразни като вана с мръсна вода! Стана шести път, откакто й плащам. Шест пъти по шест е трийсет и шест, което прави три хиляди и шестстотин евро на вятъра! Прекалено много! Страхотно много.

Зърна бележката над звънеца: „Ако сте закъсали, звънете тук“. Аз ли съм закъсала? Аз ли съм една от нещастните объркани жени, готови на всичко, за да си върнат мъжа? Съвсем не. Аз разцъфтях в удобна необвързаност и съм начело на просперираща фирма с моите смешни и дребнави икономии. Трупам, трупам и никога досега не съм се забавлявала толкова. Ограбвам просяците, крада, мамя и успявам да живея, без да харча. А същевременно тикам цяло състояние в ръцете на тази затлъстяла шарлатанка! Нещо не е наред, скъпа Анриет. Вземи се в ръце! Постоя известно време, загледана в надписа, после отсече на висок глас: „Ами пък няма да звънна!“.

И обърна гръб.

Бях на ръба на умопобъркването, разсъждаваше тя, докато пътуваше с автобус №9, опипвайки чашките на сутиена си, наострила слух за тихото шумолене. Какво от това, че Жозиан и Марсел гуляят и пируват? Нима не съм по-щастлива сега? Той ми направи услуга, като се измете. Осмисли живота ми, който всъщност беше почти лишен от смисъл, нека си призная. Днес, както се изразяват младите кретени, се кефя яко.

Вчера открадна от луксозния „Едиар“. Да, открадна. Беше влязла, за да пробута дежурния си номер на плачлива старица, съсипана от живота — беше обула пробитите си еспадрили и облякла палтото си на беднячка, защото се знае, че бедните носят едни и същи дрехи лято и зиме, — и тъкмо щеше да захленчи, когато внезапно осъзна, че е сама в магазина. Продавачките бяха в сутерена, заети да клюкарстват или да се преструват, че работят. Отвори голямата си торба и я напълни с червено вино „Сансер“, балсамов оцет (осемдесет и едно евро шишенцето от петстотин милилитра), пастет от гъши дроб, плодови желета, шоколади, супи от краставица, с босилек, ядки кашу, шамфъстък, бадемови сладкишчета, виетнамски рулца с пълнеж, парчета бут, желирани яйца, разни видове сирена. Беше грабила каквото й паднеше пред очите. Пълната торба натежа много, едва не си извади рамото. Но пък какъв кеф! Под мишниците й се стичаше пот. Беше справедлива постъпка: преди ощетявах бедняците, а сега ощетявам богаташите! Животът е прекрасен.

Мозъкът ми трябва да е бил парализиран, за да се оставя в ръцете на дебеланата. Сигурно съм забравила акъла си на гардероб. Бих могла даже да отида да я издам на полицията тази Шерюбин. Далаверите й са незаконни, сигурна съм. Убедена съм, че не обявява нито грош на данъчните! Ако ме заплаши с тънките си игли, ще я предупредя, че ще я издам на полицията и на данъчните. Да й е за обица на ухото.

Така де! Току-що спасих шестстотин евро. Шест сладки банкноти по сто евро, които спинкат безгрижно в пазвата ми. Милинките ми! Мама е тук, бди над вас, спете спокойно!

Добре че се отърва.

Благославяше юлския ден, в който най-после си върна здравия разум. Колко свестен вид имат пътуващите в метрото! Не е тяхна вината, че не са усмихнати. Те са бедни хора. Принудени да вършат неблагодарна работа, за да си изкарват хляба, затова не може да изискваме от тях да са усмихнати и да ухаят приятно. Не че сапунът струва скъпо…

Още повече, си каза тя, понесена от вълна от щастие, в живота трябва да умееш да прощаваш! Затова му прощавам, че ме напусна. Прощавам му и ще се обадя на адвоката си да задвижи развода. Ще му изпия кръвчицата и ще го накълцам с остър нож, но ще му върна свободата. Ще запазя апартамента и ще удвоя сумата, която предлага да ми плаща. С парите, които печеля, крадейки от просяците и от богатите, ще стана милионерка!

Тя слезе от влака весела като птичка, изкачи леко стълбите, прихванала с две ръце гърдите си, и пусна двайсет сантима в паничката на просяк, полегнал на стълбите на подземната железница.

— Благодаря, госпожо — каза старецът и свали каскет. — Бог ще ви възнагради стократно! Господ познава своите.

Жозефин беше мрачна.

Жозефин живееше затворена между четирите стени на стаята си. Около леглото й се издигаха купища папки. Налагаше се да ги прескача, за да си легне.

Вече нямаше желание да слиза в красивата шарена портиерна при Ифижени. Беше се превърнала в най-посещавания салон и скорошните убийства бяха тема на постоянни и обстойни коментари. Разпространяваха се най-невероятните слухове. Бил свещеник, който заради обета за целомъдрие се разбунтувал срещу Рим. Бил месарят, гледах подобен филм, само той може да има толкова остри ножове. Не! Сигурно е някой гневен младеж, въстанал срещу прекалено строгата си майка; при всяко наказание, което тя му налага, той избира за жертва самотна жена нощем. Някой безработен, бивш висш чиновник, който не може да се примири с уволнението, затова си отмъщава. Чудеха се защо полицията се беше вторачила в обитателите на вход А. Пак на тях се падна водещата роля, жално въздишаше дамата с пудела.

Всеки разполагаше с идеалния виновник, добавяше съмнителни детайли, заостряше вниманието върху разни типове с престъпни физиономии, светли шлифери. Зърнеше ли Жозефин, Ифижени й ръкомахаше да се присъедини към тях. Жозефин беше интересен източник на информация: инспектор Гарибалди я беше разпитвал неколкократно. Вероятно разполагаше със сведения, непознати за тях. Тя слушаше, кимаше, отговаряше: не зная нищо особено, и те започваха да я гледат враждебно, сякаш й казваха: ясно, не сме достатъчно изискани за вас, така ли?

Сам в един ъгъл, господин Сандоз изпиваше Ифижени с очи. Опитваше се да я накара да чуе любовната му жалба, но Ифижени имаше други грижи и го слушаше разсеяно. Той отваряше сърцето си пред Жозефин, скрил ноктите си, които според него никога не бяха достатъчно излъскани и чисти.

— Тя не смее да ми каже в очите, че съм прекалено стар. А колко се старая, правя всичко, за да й бъда приятен…

— Може би се престаравате — отговори Жозефин, за която меланхоличното настроение на господин Сандоз се явяваше като отзвук на собствената й мъка. — Любовта не означава готовност и усърдие, тъкмо обратното… Все това ми повтаря голямата ми дъщеря, а тя е специалистка по омайване.

Крайчетата на яката на бялата риза на господин Сандоз стърчаха над плетената черна вратовръзка.

— Не мога да се преструвам на безразличен. В мен се чете като в отворена книга…

И двамата имаме този проблем, каза си Жозефин, аз също съм предвидима и прозрачна. Достатъчни му бяха двайсет и четири часа, за да се насити.

Господин Сандоз продължаваше да идва при Ифижени. Носеше цветя, шоколадови бонбони, които оставяше на малката полица от ИКЕА. С вечния сив костюм, бяла риза, бял шлифер, който не сваляше от гърба си, приличаше на човек, тръгнал на разходка, издокаран в празничните си дрехи.

— Не бих искала да ви засягам, защото не е въпрос на възраст, но вие… много сте сив за вкуса на Ифижени.

— Госпожо Кортес, аз съм посивял целият. И сърцето ми е пълно със сажди…

В най-скоро време и нея щяха да я засипят сажди.

Бяха минали шестнайсет дни, откакто се разделиха на перона на Сейнт Панкрас. Тя отбелязваше дните с малки чертички в полето на една тетрадка. Отначало започна да брои часовете, после се отказа. Многото черни чертички се отразяваха зле на самочувствието й. От шестнайсет дни нямаше никаква вест от Филип. При всеки телефонен звън сърцето й започваше да думка, изкачваше планина и падаше в подножието като сизифовия камък. Обаче не се обаждаше той. Защо не звънне? Беше си направила списък с причини, всяка придружена от аргументи.

Изгубил е телефона си и моите номера? Твърде невероятно.

Претърпял е злополука? Щеше да се разбере.

Претрупан е с работа? Неоснователна причина.

Върнал се е при Доти Дулитъл. Възможно. И тя драсна на листа чифт отворени обувки и обици.

Все още обича Ирис. Възможно. Нарисува две големи сини очи и счупи молива.

Чувства се неудобно пред Александър. Или пред Зое. Вероятно. Нима аз не скрих от момичетата, че се видях с него в Лондон?

Или… и моливът се търкулна на листа.

Беше й се наситил и преситил.

Не е харесал миризмата ми, малката синя вена на лявото ми бедро, вкуса на устата ми, гънката на дясното ми коляно, горната ми устна, венците ми… хъркала съм, отдала съм се без задръжки, недостатъчно страстно, държала съм се като глупава патка, не се целувам добре, любя се като дърво.

Не късаш с жена, понеже разстоянието между носа и устата й е прекалено късо или защото има слаби венци! А защо не? Ами ако според теб именно в това е идеалът за красота, за съвършенство? Спомни си как в последния клас на гимназията беше разкарала Жан-Франсоа Кутелие, защото твърдеше, че дядо Горио имал двама синове. „Не! Две дъщери, Анастази дьо Ресто и Делфин дьо Нюсенжан.“ — „Сигурна ли си? Бях убеден, че са двама синове.“ Погледна го — красотата му се беше изпарила като по чудо.

Желанието. Този парфюм, който не сме в състояние да затворим в шишенце. Колкото и да ругаем, да умоляваме, да чупим пръсти, да му предлагаме цялото си състояние, то си остава непостоянно и неуловимо.

Тя повика баща си. Имам нужда от теб, дай ми знак. Чувствам, че ще се разпадна. „… Когато излезеш, ангел мой, пияна от щастие, пази се в тъмното от коварна портокалова кора.“ — „Какво е това? Цитат ли?“ — „Не. Предупреждение с много приложения.“

Беше полетяла по стълбите на хотела с главата надолу, защото се подхлъзна на портокалова кора.

Щеше ли да изгуби Филип заради „коварната портокалова кора“?

Тя написа „оранж“ в гугъл. Появиха се следните резултати: телефонната компания „Оранж“, плодът портокал, градът Оранж, „Портокал с часовников механизъм“, оперният фестивал в Оранж, Генеалогия. Кликна на „генеалогия“ и стигна до Филибер дьо Шалон, принц Оранжки, роден в Лон льо Соние, предал краля на Франция Франсоа I, вземайки страната на Карл Пети. Предател. Филип ме е предал. Върнал се е в прегръдките на опасната албионка. Лон льо Соние, родният град на Руже дьо Лил, автора на „Марсилезата“.

Тя се сви на любимия си стол с тапицирана седалка, приятно извити подлакътници и удобна облегалка за гърба, от която не я заболяваше кръстът. Любовта ми се разпада: една целувка в кухнята, един цитат от Саша Гитри, едно бягство в Лондон и едно тъй дълго очакване, което ме държи в ужасно напрежение.

Спасяваше я работата по хабилитацията. Запрелиства бележките си. Докъде беше стигнала? До магнита, който слагали на корема, за да запазят желаното дете, или между бедрата, за да предизвикат аборт? До занаятчийската кондика, според която работният ден трябвало да приключва на смрачаване? За да повишат производителността, някои майстори карали хората си да работят на свещи след здрачаване, което било забранено. Оттук и изразът „работя на черно“. Мислите й се лутаха в безпорядък.

Беше зърнала Лука отдалече под разлистените дървета в кварталната градинка. Обикаляше с ръце в джобовете на неизменния дъфел. Тя се скри с Дю Геклен зад едно дърво и изчака да се отдалечи. Какво иска? Дали не е разбрал от портиерката, че е ходила у тях и е разкрила двойната му самоличност? Не смееше да си признае, но сърцето й се свиваше от страх. Ами ако я нападне? Дю Геклен изръмжа, щом го забеляза, козината му настръхна.

В криминалната полиция предполагаха, че престъпникът е някой от обитателите на кооперацията. Следите водят към вас, й беше заявил инспектор Гарибалди намръщен. „Защо веднага не подадохте оплакване, когато ви нападнаха през ноември? Нападателят ли прикривахте? Познавате ли го?“ „Изобщо не го познавам! — мънкаше Жозефин всеки път, когато той й задаваше този въпрос. — Не исках да тревожа дъщеря си Зое. Баща й загина трагично, нападнат от крокодил, и си мислех, че още една трагедия ще я съсипе…“ Той я наблюдаваше, кимаше не особено убедено. „Забиват ви нож в гърдите и първата мисъл, която ви минава през главата, е да не безпокоите дъщеря си?“ — „Естествено…“ — „Аха… според мен това си е чист мазохизъм или аз нищо не разбирам! А как успяхте да избегнете ударите?“ Жозефин го гледаше втренчено и учудено. Вече беше отговорила на този въпрос. „Благодарение на една кутия, която приятели на мъжа ми бяха изпратили и в която имаше една негова маратонка.“ Инспекторът се усмихна развеселен. „Една маратонка! Виж ти… Оригинално! Човек винаги трябва да си носи по една, когато излиза вечер! — и без никаква връзка превключи на въпрос за Англия. — Съвсем случайно бяхте в Лондон, когато бе убита капитан Галоа… Не беше ли по-скоро за да си осигурите алиби?“ — „Бях там, за да се срещна с английския си издател. Мога да го докажа…“ — „Известно ви е, че тя не ви харесваше.“ — „Забелязах го.“ — „Щеше да се види с вас на другия ден, в който…“ — „Не ми беше известно.“ — „Впрочем тя е оставила бележка… Искате ли да я прочетете?“

Подаде й бял лист, на който полицайката беше написала с едри букви с черен маркер: ДА СЕ РАЗРОВИ ОКОЛО РВ. ДА СЕ РАЗРОВИ ОКОЛО РВ. „Вероятно е искала да ви разпита допълнително за тази среща, тоест «рандеву». Да е имало някакво разногласие между вас двете?“ — „Не. Нейната неприязън ми беше непонятна. Мислех, че не ме харесва.“ „Аха — злобно се изсмя той, — с това ли си обяснявате разпитите! Ще се наложи да измислите нещо друго… Или да си наемете много опитен адвокат. Защото нещо не ви върви…“ Тя избухна в сълзи: „Стига вече! Нали ви казвам, нищо не съм направила!“. — „Всички така говорят, госпожо! Най-опасните престъпници винаги отричат и се кълнат в майка си, че са невинни…“ Той силно изтропа с показалци по бюрото си, сякаш изпълни соло на барабани. Прекрати номера, когато негов колега мушна глава през вратата и каза: „Имаме нови показания. Невероятно! Близка на сервитьорката. Върнала се от тримесечно отсъствие, била в Мексико и разбрала за приятелката си. Най-добре е да дойдеш и ти“. „Да… — отвърна инспекторът. — Идвам, а вие сте свободна, но вашият разказ не е много убедителен. На ваше място сериозно бих се замислил!“

Всеки път, когато излизаше от кабинета на инспектора, срещаше някои от съседите. Чакаха, седнали на дървените пейки в коридора с мърлявите стени. Не смееха да говорят помежду си. Вече се чувстваха виновни. Господин и госпожа Мерсон негодуваха, синът на госпожа Пинарели се усмихваше загадъчно, сякаш знаеше висши тайни и присъстваше проформа, а Льофлок-Пинел и Ван ден Брок се чувстваха огорчени.

— Направо сме безсилни! Ако откажем да дойдем, ще ни тикнат в затвора — негодуваше госпожа Ван ден Брок и бясно въртеше очи.

— Не е вярно! — успокояваше я съпругът й. — Права си, непоносимо е, но сме длъжни да спазваме процедурата. Няма никакъв смисъл да се нервираме, напротив, трябва да се държим съвсем спокойно.

Госпожа Льофлок-Пинел си беше извадила медицинско, за да си спести разпитите.

И от къде на къде убиецът ще е някой от нас? — питаше се Жозефин. Защото вуйчото на Басониер с досиетата си е подхранвал отмъстителния дух на семейството, гневно, задето е натикано да живее в миша дупка? Госпожица Дьо Басониер има досиета за всичко живо. Не само за обитателите на вход А! Дори и да съм познавала три от четирите жертви, това не ме прави задължително съучастница! А сервитьорката дори не съм я виждала, не зная как изглежда! Тази история е абсурдна. Капитанът ги е насочила към мен. Нервирах я с нещо още при първия ни разговор. Създавам такова впечатление у някои хора: от самото начало ме преценяват като мекушава, безволева, дори глупава. А може би не е харесала книгата ми? Искала е да стане писателка, а пък са й отхвърлили три ръкописа. Питала се е защо аз съм пробила, а не тя. „Да се разрови около срещата.“ Дори не се е изразила правилно. Човек не разравя около срещите, а дълбае, чопли във връзка с някакви идеи, рови, обмисля.

Тя стана и отиде да вземе речника „Литре“. Прегледа го и промърмори: права бях. Среща не се рови, среща се предлага, урежда се, отменя се, отлага се, комбинират се, ако са повече. Впрочем полицайката се изразяваше много чисто, с което ме впечатли. Толкова малко са хората, които владеят безупречно езика.

Тя написа на листа РВ, РВ, РВ, рандеву… но можеше да означава също и Работно време, Рисково вложение, Разумно възражение. Зое открехна вратата и мушна глава в пролуката с разтревожен вид.

— Какво правиш тука, мамо?

— Работя…

— Наистина ли?

— Не, драскам си, рисувам… — призна Жозефин, отегчена от това тъпчене на едно място.

— Може ли да погледам? — попита Зое с извинителен тон на човек, който се натрапва.

— Нищо интересно, право да ти кажа…

Зое седна на облегалката на стола. Жозефин й подаде листа с РВ-тата и се подготви да задоволи любопитството на дъщеря си. Не желаеше да говори за разследването.

— Аха… — заяви Зое разочарована и пусна листа. — Упражняваш се да пишеш есемеси?

— Не — отвърна изненадана Жозефин. — Напротив, когато пиша есемес, нарочно изписвам правилно всяка дума и се надявам, че и ти го правиш! Иначе ще забравиш правописа…

— О, аз го правя. Другите обаче — не. Знаеш ли какво ми изпрати оня ден Ема? — Зое грабна молива и до РВ-тата на Жозефин написа нещо. — Цяло съобщение само с шест букви, ТММТНА…

— Нищо не разбирам! — възкликна Жозефин, опитвайки се да разгадае съкращението.

— Е, не е толкова лесно… но помисли де.

Жозефин прочете буквите отляво надясно, после в обратен ред, но без резултат. Зое чакаше, горда, че е разнищила загадката самостоятелно.

— Предавам се — заяви Жозефин.

— Произнеси буквите на глас. Трябва да ги произнасяш на глас, за да разбереш.

— Т, м, м, т, н, а? Пак няма никакъв смисъл…

— Напротив, търси, помисли.

Жозефин повторно произнесе буквите, бавно и отчетливо, и се отказа.

— Не мога… не се получава.

— Слушай: т ме ме т н а и после ги произнасяш слято и бързо и се получава… Тя ме метна!

— Никога нямаше да се сетя!

— Ами и аз се поизмъчих, цели пет минути се чудих! Като имаш предвид, че съм свикнала!

— Докато аз съм стара и ми липсва твоят тренинг…

— Не съм казала такова нещо, мамо.

Тя се залепи за нея, обви ръце около врата й и я побутна леко със закръгленото си коремче. Зое беше във възрастта, в която жената за миг се превръща в дете, иска целувка от приятеля си и нежност от майка си. На Жозефин й бе трудно да си я представи в обятията на Гаетан, макар и все още по детски невинни. Тя пъхна ръце под тениската на Зое и я притисна до себе си.

— Ти си най-красивата мама!

— А ти винаги ще бъдеш моето малко бебче!

— Не съм вече бебе! Пораснах…

— Зная, но за мен ще си останеш винаги моето бебче…

Завря лице в косата на дъщеря си, затвори очи, вдиша мирис на ванилов шампоан и на сапун с ухание на зелен чай.

— Прекрасно ухаеш. Иде ми да те схрускам…

— Мамо, нямам какво да правя…

— Къде е Ортанс?

— Отиде у Марсел. Не искаше да ме вземе със себе си! Каза, че трябвало да говори с него на четири очи за Милен…

— Значи ти е доскучало…

— Хайде стига си работила, да излезем да разходим Дю Геклен…

Жозефин почувства как Зое се отпусна в прегръдката й и я обзе нетърпеливо желание да й достави удоволствие. Тя бутна настрани листовете и писанията си и се изправи.

— Добре, любов моя.

— Ама само ние двете. Без Ирис!

Жозефин се усмихна.

— Наистина ли мислиш, че тя ще иска да обикаля езерото подир куцукащо куче?

— О, не! Тя предпочита да се глези на красивия Ерве… Мислите ли, Ерве? Знаете ли, Ерве… Кажете, Ерве, вие, който сте толкова красив, Ерве… С нетърпение очаквам следващата среща, Ерве!

Жозефин се строполи на стола.

— Какво, какво каза?

— Мии… нищо.

— Напротив. Повтори каквото каза! — настоя Жозефин.

— Тя предпочита да се фука в компанията на красавеца Ерве! Льофлок-Пинел, искам да кажа! Въобразява си, че той ще се разведе и ще се ожени за нея. Но не е честно. Той е женен и има три деца. Не че ме е грижа за него, но все пак… Не е честно.

Зое продължи, Жозефин вече не я чуваше. РВ. Ами ако капитан Галоа е имала предвид Ерве Льофлок-Пинел или Ерве Ван ден Брок?

Да се разрови около двамата Ерве. Сигурно е открила нещо или е била на път да открие. Спомни си смущението на Льофлок-Пинел, когато беше предложила да го нарича по име. На терасата на кафенето срещу полицейския участък непосредствено след първия разпит. Той се настрои враждебно и се държа съвсем студено.

— О, боже мой! Боже мой! — прошепна тя.

— Какво ти стана, мамо?

Незабавно трябваше да говори с инспектор Гарибалди.

На сутринта Жозефин отиде на „Ке дез Орфевр“ №36.

Изчака цял час в безкрайния коридор, наблюдаваше мъжете, които провеждаха разпитите, тряскаха вратите, говореха високо. Чуваше смехове, които изригваха при отваряне на врата, разговори, които заглъхваха при затваряне. Възклицания, телефонен звън, спешни излизания по двама-трима, които закопчаваха пистолетите, скрити под мишница, без да спират. „Хайде бързо! Давайте, момчета, пипнахме го! Както винаги, момчета, спокойно!“ Набити и яки, в дънки и кожени якета, те подтичваха. Тя чакаше насред тази лудница, вече не беше толкова сигурна дали посещението й беше наистина наложително. Времето минаваше, тя поглеждаше часовника си, огъваше крайчеца на каишката, човъркаше с нокът резка на пейката и изстрелваше с два пръста топчета мръсотия.

Най-накрая инспектор Гарибалди я покани в кабинета си, предложи й да седне. Носеше хубава червена риза и черната му коса беше опъната назад, сякаш завързана с ластик. Той я гледаше открито и ушите й пламнаха. Тя отметна косата си и му разказа всичко: за разговора в кафенето с Льофлок-Пинел, промяната в поведението му, когато поиска да го нарича на малко име, как научи тогава, че двамата с Ван ден Брок носят едно и също име, Ерве.

— Знаете ли, когато се сещах за тях, ги наричах Льофлок-Пинел и Ван ден Брок. Звучеше като име и презиме. Тези дълги имена…

Тя направи пауза и той тихо я подкани:

— Слушам ви, госпожо Кортес, и така…

— Та вчера, докато се опитвах да поработя върху хабилитационния си труд, дисертация от няколко хиляди страници, която представяш пред университетски професори, много е трудно и при най-малката грешка късат; още повече че съм млада за такава степен и няма да ми простят и най-незначителния пропуск…

Тя вдигна глава. Той не изглеждаше изнервен от бавния й разказ. Подкрепяше я с черните си очи, засенчени от гъсти вежди. Тя се отпусна и увереността й се възвърна. Той не беше чак толкова страшен. Вече дори не я потискаше. Сигурно има жена, деца, прибира се вечер у дома, сяда пред телевизора, разказва как е минал денят му. Жена му го слуша и глади, той отива да завие децата. Човек като всички останали.

— Седях и си мислех за това, което ми бяхте казали, вместо да работя. Не мога да разбера как е възможно да съм заподозряна. Съучастница — в кое? Съучастница — защо? Та значи седях и размишлявах. И се сетих за бележката „да се разрови около РВ“… Написах го и нищо. Много съм чувствителна към стилистиката, думите, вероятно е поради хуманитарното ми образование, значи въртях напред и назад тези думи, когато малката ми дъщеря влезе…

— Зое ли? — осведоми се инспекторът.

— Да, Зое.

Запомнил е името й. Това е обнадеждаващо. Може би и той си има някоя малка Зое. Когато се роди, се колебаеха между Зое и Камий, но Жозефин смяташе, че Зое звучи по-смело, искаха да й дадат допълнителен шанс. Освен това значеше „живот“ на гръцки. Накрая Антоан отстъпи и се съгласи с нея.

— Зое влезе в стаята и… — продължи инспекторът, откъсвайки я от отклоненията.

Тя продължи, стараеше се да бъде по-конкретна. Усети как ушите й си връщат нормалната температура. Той слушаше, удобно разположен на стола. Когато тя стигна до есемесите, до ТММТНА и до РВ, което се оказа Ерве, той извика „вашта мама!“ и удари с длан по бюрото. Всичко върху плота подскочи и Жозефин се стресна.

— Извинете ме за грубия език — каза той, овладявайки се, — но страхотно ни помогнахте, госпожо Кортес. Може ли да ви помоля да не споделяте с никого за разговора ни! Никой не трябва да разбере. Нали? Става дума за личната ви сигурност.

— Толкова ли е важно? — прошепна Жозефин с разтревожен глас.

— Отидете в съседната стая, там ще дадете писмени показания.

— Вярвате ли, че това, което ви съобщих, може да е от полза?

— Да. Вие се оказахте забъркана в странна история… Все още не разполагаме с всички обяснения, но е твърде възможно да сте ни съобщили важна подробност за разследващите.

— Смятате, че има нещо общо с всичките тези престъпления…

— Не съм казал подобно нещо, не! А и сме далече, много далече от… Но това е подробност и в този род следствия може да се върви напред само благодарение на такива подробности… Подробност, към която добавяме друга подробност, често ни води до решаване на казус, който отначало изглежда много объркан и сложен. Това е като да сглобяваш пъзел…

— Може ли да попитам защо ме подозирахте? — осмели се да попита Жозефин.

— Такъв ни е занаятът: да подозираме обкръжението на жертвата. Обикновено убиецът е някой от близките. Странното при вас е, че сте запазили мълчание дълго време след като са ви нападнали. Всеки човек в такива случаи тича в участъка и разказва всичко от игла до конец. Веднага. Докато вие не само не сте съобщили за нападението, а сте чакали доста, преди да подадете оплакване. Сякаш познавате виновника и искате да го защитите.

— Сега вече мога да ви го разкрия… Отначало беше заради Зое, но всъщност и защото заподозрях мъжа ми.

— Антоан Кортес? — инспекторът извади папка от купчината и я отвори. Прехвърли няколко листа и зачете на глас. — Умрял на четирийсет и три години, изяден от крокодил в Килифи, Кения, след като в продължение на две години е ръководил ферма за крокодили, собственост на китаеца господин Уей с адрес…

Той раздипли живота на Антоан. Дата и място на раждане, имената на родителите, връзката му с Милен Корбие, работата му за „Гънман“, познатите, интересите му, банковите заеми, номерът на обувките. Не пропусна дори обилното изпотяване. Справка за живота на Антоан Кортес. Жозефин слушаше смаяна.

— Той е мъртъв, госпожо. Знаете го. Посолството на Франция е назначило разследване на случая и заключението е потвърдило смъртта. Какво ви кара да мислите, че може да е жив и да е инсценирал смъртта си?

— Стори ми се, че го зърнах в метрото един ден… всъщност съм сигурна, че го видях. Но той се направи, че не ме е познал. А и дъщеря ми Зое получаваше писма от него. Почеркът беше неговият.

— Разполагате ли с тези писма?

— Дъщеря ми ги запази…

— Можете ли да ги донесете?

— В тях говореше, че се възстановява, описваше как е успял да се откопчи от зъбите на крокодила, та реших, че не е умрял, че се е върнал, че е искал да ме уплаши…

— Или да ви очисти… Какъв мотив би имал?

— Говоря глупости, както виждате, имам развинтено въображение.

— Не. Отговорете ми.

Жозефин закърши ръце и ушите й отново пламнаха.

— Беше през ноември, доколкото си спомням. Търсех сюжет за нов роман и се хвърлях на всяка попаднала ми идея… Помислих, че може да е той, защото беше слабохарактерен, искаше да успее на всяка цена и беше обяснимо да завижда на тези, които успяват. На мен най-вече. Зная, че това, което казвам, е ужасно, но си го помислих… В нашия свят е страшно да си неудачник. Смазват те, презират те. Реакцията може да бъде омраза, гняв, желание за отмъщение, което не може да се потисне…

Той си водеше бележки, без да спира да задава въпроси.

— По коя линия на метрото го видяхте за пръв път?

— Видях го един-единствен път. По маршрута на шеста линия, но не го вземайте за чиста монета, въобразих си. Може да не е бил той. Той ненавиждаше червения цвят, а този ден беше с червено поло, който познава добре Антоан, веднага ще разбере, че не е бил той.

— На този детайл ли се основавате? Ненавиждал е червения цвят, следователно не е възможно да е бил той… Обърквате ме, госпожо Кортес!

— Това е детайл, както казахте, а детайлът е от значение. Антоан беше изключително придирчив за някои неща, имаше си принципи, които отстояваше…

— Не всички — прекъсна я Гарибалди. — В тази папка има разкази за немалко остри свади, ръкопашни схватки, които доказват, че се е противопоставял на някои колеги в Момбаса. Сбивания след гуляи, едно от които е завършило зле, мъжът ви е бил замесен… Един човек е бил убит.

— Не е възможно. Не и Антоан! Той правеше път на мравката!

— Не говорим за същия Антоан, госпожо. Когато вижда как всичките му мечти рухват, човек може да стане опасен…

— Не и до степен да…

— Да поиска да ви убие? Помислете: вие сте успели, той се е провалил. Запазили сте дъщерите си, спечелили сте много пари, създали сте си име и той се е почувствал унизен, потъпкан. Според него вие сте отговорна и ставате негова фиксидея. Следващия път, когато търсите тема за роман, елате при мен. Какви истории мога да ви разкажа, бедна ви е фантазията!

— Това е невъзможно…

— Всичко е възможно и в това отношение действителността надминава всякаква измислица.

По досието на Антоан лазеше голяма муха. И аз станах муха, която е хитра, пъха се навсякъде, дебне и донася, си помисли Жозефин, забила нокти в дланите си.

— Ще назначим издирване. Самата вие казвате, че може да е достатъчно озлобен, огорчен, за да напада жени, които са го отблъснали, оскърбили, заплашили, какъвто е случаят с госпожица Дьо Басониер, която е изпращала оскърбителни писма на куп хора…

— О, не! — извика Жозефин ужасена. — Никога не съм твърдяла подобно нещо!

— Госпожо Кортес, работим по изключително важен случай. Сериен убиец, който безмилостно напада жени. Действа по един и същ начин. Спомнете си за младата сервитьорка… Валери Шиняр, само двайсетгодишна, дошла в Париж да учи в театрална школа, работела е, за да си плаща обучението. Животът е бил пред нея, имала е безброй мечти. Не можем да си позволим да пренебрегнем и най-незначителната следа… Разполагаме с дебело досие за него, което открихме сред бележките на госпожица Дьо Басониер. Освен всичко останало вашият съпруг очевидно е извършил някои, да кажем, финансови нередности, преди да изчезне… Затова би било интересно да разберем дали е инсценирал смъртта си, или наистина е мъртъв.

— Но аз не дойдох при вас за това! — извика Жозефин почти разплакана.

— Успокойте се, госпожо Кортес. Изобщо не твърдя, че съпругът ви е престъпник, само ви казах, че ще започнем разследване сред бездомниците от метрото… за да отречем или потвърдим дадено предположение. По този начин вие също ще се освободите от ужасното подозрение. Вероятно е страшно да подозирате съпруга си. Защото си го помислихте, нали?

— Не съм си го помисляла, само ми мина през ума. Има разлика все пак! Пък и не съм дошла, за да обвинявам Антоан, нито когото и да било всъщност!

Никога вече, никога вече няма да се меся в неща, които не ме засягат. Какво ми стана? Гласувах му доверие, сметнах, че мога да говоря с него спокойно, да се освободя от тази мисъл, която наистина ме преследва, но чак пък дотам да стигна, че да предам Антоан!

— Имали ли сте други подозрения, госпожо Кортес? — попита инспекторът с престорена любезност.

Жозефин се поколеба, сети се за Лука, за необуздания му характер, за чекмеджето, което хвърлил по съседката, измънка „аз…“ и млъкна. Никога повече няма да си разкрие душата пред полицай.

— Не. Никого не съм подозирала. Дълбоко съжалявам, че дойдох!

— Вие помагате на родната полиция, а може би и на правосъдието…

— Повече няма да си отворя устата. Дори убиецът да дойде при мен, да ми се изповяда и да ми опише всички подробности!

Той леко се усмихна и се изправи.

— В такъв случай ще бъда принуден да ви обвиня в съучастничество. Както ви подозирах от самото начало на разследването.

Жозефин зина. Пак ли започва!

— Може ли да си тръгна? — попита тя объркана.

— Да. Но не забравяйте: никому нито дума! И ако видите мъжа си, постарайте се да дадете малко по-точни показания. Запишете датата, часа, мястото, обстоятелствата. Ще ни бъдат от полза.

Разтреперана, Жозефин кимна и излезе, без да подаде ръка и без довиждане.

Насред павирания двор на „Ке дез Орфевр“ №36 видя сина на госпожа Пинарели, който изпълняваше разни хватки от бойни изкуства с млад инспектор по дънки и риза с къс ръкав „Лакост“. Движеше се пъргаво и се хвърляше в мълниеносни нападения, които младият полицай отблъскваше с усилие.

Щом я видя, Пинарели прекрати упражнението и тръгна към нея.

— Е, нещо ново? — осведоми се той, погледът му искреше от любопитство.

— Рутинен разговор, нищо повече. Дори не зная защо ме викат. Това им е някаква мания!

— Нищо подобно, много добре знаят какво правят. Бива ги, много ги бива! Пускат димна завеса, разпитват всички, чакат информация от нас, преструват се, че ни слушат внимателно, а в същото време ни насочват накъдето им трябва!

И аз паднах в клопката, помисли си Жозефин. Хич не помислих. Гарибалди изслуша теориите ми за РВ, престори се на заинтригуван, след което подхвана версията за Антоан. Не, по-скоро аз самата му поднесох Антоан на тепсия, без дори да ме е попитал каквото и да е.

— Впрочем Гарибалди е красив мъж! Говори се, че жените много го харесвали. Голям хитрец! За начало ви стряска и се чувствате в небрано лозе, намеква, че ви подозира, дестабилизира ви и внезапно нанася удар. Също както при крав магата. Говорили ли ви нещо това „крав мага“?

— Не съвсем…

— Тъкмо показвах разни хватки на младия инспектор. Този вид самоотбрана се практикува в израелската армия. Не е бойно изкуство, нито спортна дисциплина, по-скоро е начин да убиваш мълниеносно. Всички удари са позволени. Позволено е да се целиш в половите органи на противника, да го нападаш…

В очите му отново пламнаха искрици на удовлетворение.

Тя си припомни как бе крещял на Ифижени. Силният удар, който й нанесе на нея самата, когато се намеси, и пъргавината, с която бе взел на бегом стълбите. Бих могла да отворя дума за него пред Гарибалди. Да му подскажа нова следа. Крайно време е да се махам оттук! Привиждат ми се убийци на всяка крачка.

На улицата вдигна поглед и видя „Нотър Дам“. Тя постоя известно време, загледана във фасадата, направи физиономия при вида на автобусите с туристи, които се изсипваха отпред. От духовно място катедралата се беше превърнала в нещо като „Лидо“ или „Мулен Руж“.

Погледна часовника си. Беше прекарала два часа в участъка и нито веднъж не бе помислила за Филип.

Краставата жаба беше в Лондон и обядваше с Филип. Беше избрал ресторанта на хотел „Кларидж“ и сега на масата драскаше по покривката с квадратните си късо подрязани нокти.

— Знаеш ли какво искат мадамите в наше време? Мангизи. Точка. Аз, дето не съм красавец, всичките ги слагам в малкото си джобче! Например последната, дето ме отблъсна на един коктейл, после лично ме потърси. Да, точно така, приятел! И като е разбрала какъв съм тежкар, взе да ми лази в краката. Скъпо си плати! Как съм я унижавал само! Да не ти разправям!

— Няма нужда — заяви категорично Филип.

— Карам я да прави най-гадни неща и тя гълта! А като ти кажа „гълта“, направо ти казвам…

Филип махна с ръка, че не е нужно да продължава, и Краставата жаба го погледна разочаровано. Късите му пръсти забарабаниха нетърпеливо по бялата покривка.

— Всички са мръсни твари, да знаеш. И ще ти споделя нещо, стигнах дотам да ги шамаросвам.

— Не те ли е срам?

— Никак, нали знаеш, каквото повикало, такова се обадило. Кво прави тоя келнер, да не ни забрави? — Краставата жаба си погледна часовника, голям златен „Ролекс“, и го завъртя, за да си проличи по-ясно.

— Много шик! — отбеляза Филип.

— Мангизите действат опияняващо. Дори не си мръдваш пръста, те веднага ти лягат. А ти, как върви сексът?

— Not your business.

— Така и не ми стана ясно какво правиш! Можеш да ги имаш всичките и не се възползваш! Какво търсиш ти, гониш вятъра? Можеш ли да ми обясниш…

Сервитьорът поднесе храната и заизброява съставките надълго и нашироко с тон на многознайко, с притворени очи и сплетени пръсти. Краставата жаба му направи знак да приключва. Той се оттегли обиден.

— Да кажем, че така е по-интересно, отколкото да ми падат в ръцете като зрели круши…

— Също като бизнеса, не разбрах защо се оттегли, при положение че правеше толкова пари!

— И продължавам да правя — отбеляза Филип, поглеждайки кефала в чинията си.

Сега, каза си той, ще ми съобщи, че възнамерява да намали участието ми, или ще предложи на следващия управителен съвет да ме освободят от председателските задължения. Това обяснява поканата за обяд. Не виждам друга причина. По-добре да му помогна и да приключим веднъж завинаги!

— Наистина си пълно хахо! Имаше най-красивата жена в Париж и я напусна. Разработи кантората си и я направи златна мина, след което също напусна, какво търсиш всъщност?

— Както каза преди малко, гоня вятъра!

— Ами умряла работа бе, човек! Порасни вече, вразуми се…

— За да стана като теб ли? Не ме блазни особено.

— Ама ха! Не започвай пак! — изригна Краставата жаба с пълна уста.

— Тогава смени темата. Отвращаваш ме, когато започнеш с тези приказки. Слушай какво ще ти кажа, Раул, ти имаш дарбата да обезличаваш всичко хубаво. Дори да те сложат до картина на Рембранд, след няколко часа от нея ще са останали само пироните и рамката.

— Внимавай! Ще ти се разсърдя! — възкликна Краставата жаба, насочил ножа си към Филип.

— И какво ще се промени? Не се страхувам от теб. Аз нямам нужда от парите ти, защото твоите пари ги изкарвам аз. И защото аз те избрах, за да ги умножаваш и да се грижиш за тях. Не знаех, че си толкова развратен, иначе щях да се позамисля… От всичко това излиза, че душите на хората умеят да се преструват, а ти от дълго време си прикривал твоята.

— Ами да, горкичкият ми, понатрупах самочувствие! Вече не съм малкото ти кученце… Впрочем исках да ти кажа…

Ето, ще си дойдем на думата. Засенчвам го. Не ме иска повече.

— Имам намерение да атакувам жената ти!

— Ирис? — Филип едва не се задави.

— И друга ли имаш?

Филип поклати глава.

— Свободна е, нали?

— Може и така да се каже.

— Сега е свободна и мога да те уверя, че няма да се задържи дълго време. Затова ти предлагам оферта и съвсем спортсменски те информирам за намерението си. Не ти е неприятно, нали?

— Прави каквото искаш. Ние сме в развод.

Краставата жаба отново направи разочарована гримаса. Сякаш голяма част от чара на Ирис беше във факта, че Филип още я обича.

— Онази вечер й се обадих. Поканих я на вечеря и тя прие. Ще се видим следващата седмица. Запазил съм маса в „Риц“.

— Трябва много да е изпаднала… — изтърси Филип и деликатно отчупи от филето в чинията си.

— Или има нужда от мангизи. Вече не е първа младост, нали ти е ясно. Свалила е гарда. Имам шанс. Така или иначе се налага да се оженя отново. Важно е за бизнеса, изглеждаш стабилен — и за целта не виждам по-подходяща от Ирис.

— Възнамеряваш да се жениш за нея?

— Пръстен, договор, всичко както е редно… Е, няма да си правим деца и не е нужно, имам си две. Само главоболия създават!

Той докосна с дебелите си устни чашата с червено вино, отпи няколко глътки от прекрасното „Шато Петрюс“, преглътна с вид на познавач.

— Не е зле, не е зле. Като имаш предвид колко струва, можеше и… Значи се разбрахме? Имам зелена улица?

— Даже магистрала. Няма да се учудя обаче, ако работата се издъни още при първото излизане…

— Който не рискува, не печели. Пък и да ти призная, ако се добера до нея, ще шашна всички! Сватба с красавицата Ирис ще ми повиши рейтинга. — Той се изсмя хрипливо, изплю парченце, заседнало в гърлото му.

Разчупи хлебче и го намаза с масло. На кръста си имаше полепнали три тлъсти паласки и полагаше усилия да притури нова.

— Може ли да те попитам нещо, Раул?

Краставата жаба се захили самодоволно:

— Давай, друже, смело!

— Бил ли си влюбен досега, истински влюбен?

— Веднъж — отговори Краставата жаба и обърса пръсти в бялата покривка.

Тъжна сянка замъгли погледа му и десният му клепач затрепка нервно. За Филип проблесна лъч на надежда. Този гаден човек има сърце, този грозник е страдал.

— Изпитвал ли си любовна мъка?

— Също веднъж. Мислех, че ще умра, толкова кофти ми беше. Направо не можех да се позная.

— И колко продължи това изпитание?

— Цяла вечност! Отслабнах шест кила! Представи си… Поне три месеца. После приятели ме заведоха една вечер в по-специален клуб, сещаш се, и прекарах четири мацки една след друга, четири страхотни пачаври, които ми духаха и ме чукаха, и хайде край, всичко свърши, изчезна, изтече! Но тези три месеца, братче, така си ми останаха запечатани тук… — той сложи ръка на сърцето си, изкривил лице в гримаса, същински клоун.

Филип едва потисна напушилия го смях.

— Много внимавай с Ирис! Вместо сърце тя има хлъзгав леден къс! Краставата жаба повдигна крака и изложи на показ подпухнали стъпала с италиански обувки „Тодс“.

— Спокойно. Кънките ги мога! Значи си сигурен, даваш ми благословията си? Няма да навреди на общата ни дейност?

— Нали ти казах, там съм приключил, приключен случай!

И го твърдя наистина, учуди се Филип, изненадан, че се изразява като Краставата жаба.

След обеда Филип си тръгна пеша. Откакто живееше в Лондон, стана голям пешеходец. Само така опознаваше града. „Разликата между Париж и Лондон е тази, че Париж съществува за чужденците, а Лондон е за англичаните. Англия е сътворила Лондон за собствена употреба, Франция е изградила Париж за целия свят“, пише американският философ и поет Ралф Емерсън. За да опознаеш града, трябва да изтъркаш поне едни подметки.

Като си помисля, че съм работил с Краставата жаба! Лично аз съм го избрал, назначил, прекарвал съм цели нощи с него да проучвам и подготвям дела, летели сме двамата по работа, пили сме и сме яли, подигравахме се на една стюардеса заради късата й поличка; дори веднъж в Рио спахме в една стая, защото хотелът беше претъпкан. Той носеше черни слипове, купува ги на едро от супера, в който си пазарува за ядене, откакто го напусна жена му, красива брюнетка с дълга грива. Щял да сваля Ирис! Какъв смелчага.

Спря да си купи „Льо Монд“ и „Индипендънт“. Пое нагоре по „Бейкър Стрийт“, мина покрай красивите бели сгради на „Гровнър Скуеър“, които му напомниха за „Сага за Форсайтови“, зави по „Парк Лейн“ и влезе в Хайд Парк. На поляната спяха прегърнати двойки. Деца играеха крикет. Настанени удобно на шезлонги, девойки, навили крачолите на дънките, се препичаха за слънчев тен. Възрастен господин, целият в бяло, си четеше вестника на поляната, прав като свещ. Скейтъри, приклекнали на дъските, задминаваха бягащите за здраве с бръснещ полет. Имаше намерение да отиде до Серпантината и после да стигне до Бейзуотър. Можеше и да полегне на тревата, да почете „Сияние на жена“ на Ромен Гари. Вероятно трябваше да прочета на Краставата жаба някоя и друга мисъл на Ромен Гари. Да му кажа, че мъжът, истинският мъж не е който шамаросва жените или чака да му духат проститутки, а който пише: „Не знам какво е това «женско начало». Може би е само един от начините да бъдеш мъж“[35]. Ненавиждам го, защото мъжът, който бях преди и който се хилеше за глупости с него, ме отвращава. А все още не съм опознал мъжа, в който се прераждам. Всеки изминал ден от мен отпада част от старото ми аз. И аз се оставям да бъда разсъблечен с надеждата, че новите дрехи ще са достатъчно износени, за да се чувствам добре.

Осемнайсет дни, откакто тя си замина, осемнайсет дни, които беше прекарал в мълчание. Какво можеше да каже през тези осемнайсет дни на жената, която дойде и му подаде ръка, която се отдаде напълно безкористно? Че се е сепнал от толкова великодушие? Че се е вкаменил? Че ръцете му никога няма да могат да обхванат огромната любов, която даряваше Жозефин? Щеше да му се наложи да изковава думи, да реди фрази, да съчинява клетви, да измисля товарни композиции с контейнери, разпределителни гари. Тя влезе в него, все едно влизаше в празна стая.

По-добре да не беше заминала. Щях да изпълня стаята с нейните думи, движения, отдавания. Щях да й прошепна тихо да не бърза, защото съм новак. Всеки може да импровизира една целувка на перона на гарата, да повтори импровизацията до печката в кухнята, но се оказва неподготвен за мига, в който внезапно всичко се оказва възможно.

Така мина един ден, после станаха два дни, три дни… осемнайсет дни.

Може би деветнайсет, двайсет, двайсет и един.

Защо не месец… Три месеца, шест месеца, година.

Ще стане много късно. Ще сме се превърнали в каменни статуи и двамата. Как да й обясня, че вече не зная кой съм? Смених си адреса, държавата, жената, заниманията, може би ще се наложи да си сменя и името. Вече нищо не зная за самия себе си.

Затова пък зная това, което повече не искам да бъда, мястото, където повече не искам да отида.

Напуснал Касел с изложбата за съвременно изкуство, позната като „Документа“, в самолета в първа класа той преглеждаше един от каталозите, прехвърляше наум покупките си, размишляваше, че сега вече се налага да се премести, защото няма достатъчно място за колекцията си. Да се мести? В Париж или в Лондон? С нея, без нея? До него седна жена. Висока, красива, елегантна, ефирна. Невероятно женствено излъчване. Дълга кестенява коса, котешки очи, усмивка на истинска принцеса, две масивни златни гривни на дясната китка, часовник „Шанел“ на лявата, чанта „Диор“, той си отбеляза: виж ти, виж ти, значи имало и копия на Ирис. Тя му се усмихна: „Само двамата сме. Няма да обядваме всеки сам в своето кътче, тъпо е“. Тъпо! Думата прокънтя в мозъка му. Беше любима дума и на Ирис. Тъпо отвсякъде! Този какъв е тъпак! Тя сложи подноса си до него и тъкмо щеше да седне, когато той каза: „Не, госпожо, предпочитам да обядвам сам“. И добави наум: защото сте ми ясна, красива, елегантна, несъмнено интелигентна, сигурно разведена, живеете в скъп квартал, имате две или три деца, които посещават престижни училища, преглеждате по диагонал бележниците им, прекарвате часове на телефона или по магазините и си търсите мъж със значителни доходи, за да ви компенсира кредитните карти от бившия ви мъж. Никога повече не желая да бъда кредитна карта. Искам да бъда трубадур, алхимик, воин, разбойник, железар, жътвар! Искам да препускам с развята от вятъра коса, с изкаляни ботуши, жадувам възвишеност, поезия, мечти! Не си личи външно, но в момента съчинявам стихове за любимата жена, която ще изгубя, ако не побързам. Тя не е толкова елегантна, скача с двата крака в локвите, подхлъзва се на портокалови кори и се премята по стълбите, но отвори врата в мен, която не искам никога да затворя.

В този миг му се искаше да скочи с парашут и да се приземи в краката на Жозефин. Принцесата го изгледа като радиоактивен отпадък и се върна на своето място.

На слизане от самолета си сложи големи черни очила и се престори, че не го вижда.

На слизане той не отвори парашут.

В краката му се дотъркаля футболна топка. Той я ритна силно към чорлаво хлапе, което му направи знак да му я подаде. „Well done“, поздрави го малкият, стопирайки я с крак.

Well done, приятел, каза си Филип, насади се в тревата и разгърна „Льо Монд“. Задникът ми ще стане целият зелен, но не ми пука! Той прелисти и стигна до последните страници, където имаше статия за „Документа“. Пишеха за творбите на някакъв китаец Ай Уейуей, който събрал хиляди свои сънародници да фотографират западния свят, за да създаде творба. Господин Уей. Същото име като на китайския шеф на Антоан Кортес в Кения. Преди да умре, Антоан му беше изпратил писмо, в което изразяваше желание да си „поговорят като мъже“. Обвиняваше Милен. Трябвало да внимават с нея, била двулична. Всички жени го били предали, Жозефин, Милен, дори дъщеря му Ортанс. „Смачкват ни, а ние им го позволяваме.“ Жените били прекалено силни, а той — безпомощен. Животът бил много тежък за него.

Реши да се прибере и да поработи по сделката за чорапите „Лабонал“. Беше почитател на марката. Прилепваха съвършено по стъпалото, меки и удобни като домашни пантофи, еластични, не се деформираха при прането, не предизвикваха сърбежи, не стягаха, трябва да изпратя и на Жозефин. Красив букет чорапи първо качество. Щеше да е оригинален начин да й каже: мисля за теб и се препъвам в емоциите си. Може би дори ще я разсмее. Тя ще обуе чифт светлосини или розови чорапки и ще щапука гордо из апартамента, ще си казва: „Не ме е забравил, обича ме, малко спънато и недодялано, но ме обича!“. Бяха се сприятелили с генералния директор на „Лабонал“. Беше от хората, които се борят в името на качеството, на високия стандарт. Филип му бе подал ръка, за да издържи в жестоката конкуренция, развихрила се по цял свят. Доминик Малфе беше пътувал многократно до Китай. Пекин, Кантон, Шанхай… Може дори да се е срещал с Милен. Той изнасяше производството си в Китай. Китайските новобогаташи бяха луди за неговите чорапи. Във Франция му беше хрумнала гениалната идея да не продава в големите вериги, а да отиде при хората, да ги търси по домовете им, лично. В пътуващи магазини, боядисани яркочервено и с жълтата пантера, готова за скок. Камионите сновяха по пътищата на цялата страна, спираха на пазарите, на селските площадчета. Този човек умее да се бори. Не хленчи като Антоан. Захваща се и работи по стратегиите. Няма да е лошо и аз да начертая план, за да си върна Жозефин.

Той сгъна вестника и извади от джоба си романа на Ромен Гари. Отвори на произволна страница и прочете: „Любовта е единственото имане, което нараства заедно с разточителството. Колкото повече давате, толкова повече ви остава“.

— Мамо, какво ще правим през ваканцията? — попита Зое и хвърли пръчка на Дю Геклен, който се стрелна да я донесе.

— Вярно, дойде време за ваканция! — извика Жозефин, загледана в кучето, то тичаше към тях, захапало пръчката.

Съвсем беше забравила. Разговорът с Гарибалди не й излизаше от ума. Прецаках се. Предадох Антоан. За щастие премълчах за Лука. Излагацията щеше да е пълна: Антоан, Лука, Льофлок-Пинел, Ван ден Брок! Срамуваше се.

— Ама ти наистина витаеш в облаците напоследък! — рече Зое, заета да хвали Дю Геклен, който пусна пръчката пред нея. — Видя ли как съм го научила? Миналата седмица изобщо не ми носеше пръчката!

— Какво ти се иска?

— Не зная. Всичките ми приятелки заминаха…

— И Гаетан ли?

— Той заминава утре. За Бел Ил с цялото семейство…

— Не те ли покани на гости?

— Баща му даже не подозира, че се срещаме! — извика Зое. — Гаетан прави всичко тайно! Вечер излиза през кухнята и право по стълбите за прислугата слиза в мазето, каза, че ако го олепи, направо е мъртъв, мъртъв и край!

— А майка му? Никога не я споменаваш…

— Тя е невротичка. Дръгне се по ръцете и се тъпче с хапчета. Гаетан твърди, че било заради бебето, дето го загубила, нали знаеш, смазала го кола на паркинга. Каза, че това разбило живота на цялото семейство…

— Той откъде знае? Не е бил роден!

— Баба му разказала… Тя казва, че преди щастието било пълно. Майка му и баща му непрекъснато се шегували, смеели се, държали се за ръце и се целували… после, след смъртта на бебето, баща му се променил внезапно. Побъркал се. Разбирам го де. Аз понякога отварям очи нощем и ми иде да закрещя, като си представя татко с оня крокодил. Не полудявам, но малко остава…

Жозефин обгърна раменете на дъщеря си.

— Не мисли за това…

— Ортанс казва, че трябва да посрещаме всичко очи в очи, само така ще прогоним злото със заклинания.

— Не е задължително това, което важи за Ортанс, да се отнася и за теб.

— Наистина ли? Защото аз се страхувам от заклинания…

— Не мисли за това, че е умрял, мисли за него като за жив човек… изпращай му послания за обич, казвай му разни мили неща и ще видиш, че страхът ще изчезне…

— Та какво правим за ваканцията, мамо…

Ортанс заминаваше в Хърватия след края на стажа при Жан-Пол Готие и Зое щеше да остане съвсем сама. Тя се замисли.

— Искаш ли да отидем в Довил при Ирис? Можем да я помолим да ни даде ключовете за къщата, защото тя остава в Париж.

Зое се нацупи.

— Довил не ми харесва. Само богаташи, които се дуят…

— Какъв език!

— Ама така си е, мамо! Там има единствено паркинги, луксозни бутици и тъпкани с мангизи хора!

Дю Геклен подтичваше до тях, захапал здраво пръчката, и чакаше Зое да прояви желание да поиграят.

— Александър ми изпрати мейл. Заминава за Ирландия, ще се учи да язди пони. Имало свободни места. Ще ми е приятно да…

— Чудесна идея! Отговори му, че ще отидеш и ти. Питай колко струва, не искам Филип да плаща за теб…

Зое поигра с Дю Геклен. Тя хвърляше пръчката унило като автомат и човъркаше пръстта с върха на обувката си.

— Какво има? Да не те засегнах нещо?

Зое продължаваше да гледа в краката си и измърмори:

— Защо ти не се обадиш на Филип? Зная, че си била в Лондон и си се виждала с него…

Жозефин я хвана за раменете:

— Смяташ, че те лъжа, така ли?

— Да — отвърна Зое, без да вдига очи.

— Добре, ще ти разкажа подробно и точно какво се случи, искаш ли?

— Не обичам да ме лъжеш…

— Може и така да е, но не се казва всичко на децата. Аз съм ти майка, не съм ти приятелка…

Зое сви рамене.

— Не, не, това е важно — настоя Жозефин. — И ти самата не ми споделяш какво правиш с Гаетан. А и не те питам. Имам ти доверие…

— Добре де… — рече Зое нервно.

— Наистина се видях с Филип в Лондон. Вечеряхме заедно, говорихме надълго и нашироко и…

— Само това ли? — осведоми се Зое, закачливо усмихната.

— Не е твоя работа — избърбори Жозефин.

— Защото, ако решите да се жените, нямам нищо против! Исках да ти го кажа. Доста размишлявах и смятам, че те разбирам. — И със сериозен вид додаде: — Откакто съм с Гаетан, започнах да разбирам много неща…

Жозефин се усмихна:

— Значи ще разбереш, че положението е сложно, че Филип е женен за Ирис и че не бива да забравяме този факт… — тя щракна с пръсти.

— Само дето Ирис го забравя — заяви Зое.

— Добре, това си е нейна работа. Та да се върнем на разговора за ваканцията, най-добре ще е да уговорите подробностите с Александър, а за мен да оставиш финансовата част. Ще платя курса за яздене на пони, ще те кача във влака за Лондон…

— И няма да говориш с Филип? Да не сте скарани?

— Не. Но предпочитам да не говоря с него точно сега. Нали твърдиш, че си голяма, че вече не си бебе, сега е моментът да го докажеш.

— Добре — съгласи се Зое.

Жозефин протегна ръка, за да скрепят уговорката. Зое се поколеба за миг дали да подаде ръка и Жозефин се учуди.

— Не искаш ли да си стиснем ръцете?

— Не че… — отвърна Зое смутена.

— Зое! Какво ти става? Кажи ми. Можеш да ми кажеш всичко…

Девойката извърна глава мълчаливо. Жозефин си представи най-страшното: белязала се е ритуално, правила е опит да си пререже вените, искала е да забрави за ужасяващата смърт на баща си, изяден от крокодила.

— Зое! Покажи ми ръцете си!

— Не искам. Няма нищо за гледане.

Жозефин насила извади ръцете й от джобовете на дънките и ги огледа. Разсмя се, въздъхна облекчено. В основата на левия палец на Зое Гаетан беше написал с черен химикал с главни букви: „Гаетан обича Зое и няма да я забрави никога“.

— Колко сладко! Защо го криеш?

— Защото не засяга никого…

— Напротив, трябва да го показваш… бързо ще се изтрие.

— Няма. Решила съм да не се мия на нито едно от местата, където ми го написа.

— А, написал го е и другаде?

— Ми… да.

Тя показа свивката на лявата си ръка, десния си глезен и ниско на корема.

— Големи сладури сте вие двамата! — засмя се Жозефин.

— Престани, мамо. Суперсериозно е! Когато говоря за него, в главата ми звучи песен.

— Познато ми е, скъпа моя. Няма нищо по-хубаво от любовта, сякаш танцуваш валс, омайващо е…

Тя съжали веднага за думите си. Отново видя как Филип я прегърна в хотелската стая, как я завъртя, отново и отново, и отново, танцувате божествено, госпожице, при родителите си ли живеете? Слага я на леглото, отпуска се върху нея, целува я бавно по шията, стига до устните, вкусва ги, бавно, бавно… Божествено се целувате, госпожице. Почувства силна, разкъсваща болка. Искаше да потъне в него, да се удави, да издъхне, отново да се роди, да си тръгне изпълнена с него, да чувства мириса му по ръцете си, силата му в утробата си, той е тук, тук е, ще го докосвам с пръсти… Тя потисна риданието и се наведе към Дю Геклен, за да не забележи Зое напиращите сълзи.

Ирис чу телефона, не беше мелодията на Ерве. Отвори едно око и се взря в часовника си. Десет часът. Беше взела две приспивателни. В устата си чувстваше вкус на гипс. Тя вдигна и чу властен мъжки глас.

— Ирис? Ирис Дюпен? — излая мъжът.

— Ммда… — отговори неуверено тя и отдръпна телефона от ухото си.

— Обажда се Раул!

Краставата жаба! Краставата жаба й звъни в десет сутринта! Тя смътно си спомни, че я бе поканил на вечеря миналата седмица и че му беше казала… Какво му беше казала всъщност? Беше вечерта, тя си беше пийнала леко и спомените й не бяха много ясни.

— Обаждам се да потвърдя за вечерята в „Риц“. Не сте забравили, нали?

Приела е!

— Не, не… — смотолеви тя.

— В такъв случай петък в двайсет и трийсет. Запазил съм маса на мое име.

Как ли се казва, забравила е. Филип го наричаше винаги Краставата жаба, но какво ли му беше презимето.

— Съгласна ли сте, или желаете някое по-… как да кажа, по-интимно място?

— Не, не, чудесен избор.

— Като за първа среща си помислих, че е идеално… Храната е хубава, обслужването безупречно, а и атмосферата е много приятна.

Изразява се като туристически справочник! Тя се отпусна назад на възглавницата. Как беше стигнала до такова падение? Трябваше да престане да взема приспивателни. Да спре да пие. Нощно време беше най-страшно. Времето на ненужните разкаяния и на връхлитащите тревоги. Не й беше останала и прашинка надежда. Единственият начин да приспи страха, да заглуши вътрешния глас, който я изправяше очи в очи с реалността: „Стара си, сама си, а времето лети“ — беше питието. Или две, или три питиета. Тя хвърли поглед към празните бутилки, строени като победени войници до кофата в кухнята, започна да ги брои с невярващ поглед. Утре спирам, край. От утре съм на вода. Или само една чаша. За кураж, но само една!

— Много се радвам, че ще вечеряме заедно. В края на седмицата е, ще се поотпуснем, на другия ден не се става в зори, ще имаме достатъчно време да си поприказваме.

Но аз нямам какво да му кажа! — изстена Ирис. Защо ли приех поканата.

— Ще ми разкажеш за малките си проблеми и ти обещавам, че ще ти помогна.

Тя направо подскочи, дълбоко засегната: наистина ли й заговори на „ти“?

— Красивите жени не са създадени да живеят сами. Ще видиш… Но да не би да се обадих по неудобно време?

— Спях — измърмори Ирис със сънен глас.

— Тогава продължавай да спиш, красавице моя! До петък!

Ирис затвори. Отвратена. Боже, потръпна тя, толкова ниско съм паднала, че Краставата жаба вече си въобразява как ме е хванал в прегръдката си?

С рязко движение тя се зави презглава. Краставата жаба я кани на вечеря! Доказателство, че е ударила дъното на самотата и злочестината. Очите й се напълниха със сълзи и тя се разрида неудържимо. Искаше никога да не спира да плаче, да се размие в сълзи, да изчезне в соления океан. Животът ми беше прекалено лесен. Не ме научи на нищо и затова сега си наваксва, унижава ме. С единия крак съм в ада! Ако бях изпитала някое нещастие, щях да оценя щастието си!

Снощи, докато си почистваше грима, забеляза няколко бръчки на шията.

Заплака още по-безутешно. Кой мъж ще ме поиска? Скоро единственият ми спасител ще остане Краставата жаба… Ерве вече трябва да се реши, крайно време е. Ще го натисне, за да й предложи.

Имаше среща с него в осемнайсет часа в бар на площад „Мадлен“. На другия ден щеше да закара семейството си до Бел Ил и след това… След това се връща и ще бъде неин, само неин. Без жена, деца, без семейни уикенди. Ходиха да обядват в парка „Сен Клу“, разходиха се по алеите, подслониха се от ситния дъждец под едно дърво, тя се засмя, тръсна дългата си коса и с отметната глава подложи устните си… Той не я целуна. Каква игра играе? Станаха вече три месеца, откакто се срещаха почти ежедневно!

Тя беше точна на срещата. Ерве не понасяше секунда закъснение. В началото кокетничеше, караше го да я чака десет-петнайсет минути, но после едва успяваше да го разведри. Той се цупеше, тя се смееше: ох, Ерве, какво са десет минути закъснение пред вечността? Навеждаше се към него, докосваше лицето му с дългата си коса, той се дърпаше, засегнат. „Не съм невротик, а съм точен, подреден. Когато се прибирам вкъщи, обичам жена ми да ми поднесе уиски с три бучки лед и децата да ми разкажат как е минал денят им. Това е времето, което прекарвам с тях и искам да се възползвам максимално от него. След това вечеряме и в девет са в леглата. Ако светът върви на зле, то е защото вече няма никакъв ред. Аз искам да сложа отново света в ред.“ Първия път, когато чу това изявление, тя го изгледа развеселена, но откри, че той не се шегуваше.

Чакаше я в дъното на бара, седнал на голям червен кожен фотьойл. Скръстил ръце на гърдите си. Тя седна до него и нежно му се усмихна.

— Стегнахте ли вече куфарите? — осведоми се закачливо.

— Да. Остана само моят, но ще ги подредя довечера, като се прибера от работа.

И я попита какво ще пие, тя разсеяно отвърна: чаша шампанско. За какво ли му е куфар, като отива само да ги закара?

— Но — подхвана тя, леко притеснена — защо ви е куфар, нали веднага се връщате?

— Напротив, ще прекарам две седмици със семейството си…

— Петнайсет дни! — възкликна Ирис. — Нали казахте…

— Нищо не съм казал, скъпа моя. Това си е ваше предположение.

— Не е вярно! Лъжете! Вие ми казахте, че…

— Не лъжа. Казах ви, че ще се върна преди тях, но не и че ще отида само да ги закарам и веднага се връщам…

Тя си наложи да не проявява огорчението си, постара се да овладее треперенето на гласа си, но беше дълбоко разочарована. Пресуши шампанското на един дъх и си поръча още една чаша.

— Много пиете, Ирис…

— Ще правя каквото искам — изръмжа тя побесняла. — Вие ме излъгахте!

— Не съм ви лъгал, измисляте си!

В гласа му звънна гневна нотка и той я изгледа вбесен. Тя се почувства като дете, което е направило голяма глупост и сега е наказано за това.

— Напротив! Вие сте лъжец! Лъжец! — кресна Ирис.

Сервитьорът, който почистваше съседната маса, им хвърли учуден поглед. Тя беше нарушила тихата благоприлична атмосфера.

— Бяхте ми обещали…

— Нищо не съм ви обещавал. Ако така ви изнася, не мога да ви спра. Нямам намерение да влизам в този глупав спор.

Тонът му беше остър, студен. Сякаш вече се беше оттеглил на острова си. Ирис грабна чашата, която сервитьорът току-що поднесе, и заби нос в нея.

— Ами аз, аз какво ще правя?

Тя питаше него, я всъщност отправяше въпроса към себе си. Аз, която очаквах с такова нетърпение да дойде август, представях си любовни нощи, целувки, вечери на открито, на терасите на ресторантите. Меден месец преди истинския, официалния. Сега меденият им месец й се виждаше доста съмнителен. Тя млъкна, изчака той да заговори. Ерве я гледаше с леко пренебрежение.

— Вие сте същинско дете, малко разглезено момиченце…

Тя за малко да му отвърне: на 47 години и половина съм, имам вече бръчки. Но се овладя.

— Ще ме чакате, нали? — заповяда той.

Тя въздъхна, допи шампанското си. Че имаше ли избор?

* * *

Марсел заведе Жозиан да се възстановява. От лъскав каталог беше избрал красив хотел в красив курорт в Тунис и сега лежеше на плажа под чадъра. Страхуваше се да не изгори и докато Жозиан се грееше на слънчевите лъчи, той размишляваше на сянка. До него, намазан с крем с максимална степен на защита и с лимоненожълта шапка на главата, седеше Младши и гледаше морето. Опитваше се да разгадае тайната на вълните, на приливите и отливите, на слънчевото и лунното притегляне. И той не обичаше жарките лъчи, предпочиташе сянката. На залез-слънце отиваше до брега и се хвърляше във водата с шум и плисък. Въртеше се, размахваше ръце като полудяла вятърна мелница и разплискваше водата, после се връщаше на пясъка и лягаше на кърпата, дишайки шумно като кит.

Жозиан го наблюдаваше с умиление.

— Много обичам да го гледам във водата… Най-вече когато лудее, защото тогава е като всяко дете на неговата възраст. Но иначе… постоянно си задавам куп въпроси. Не е нормален, Марсел, той наистина не е нормален!

— Той е гений! — подхвърляше Марсел. — Не сме свикнали да живеем с гении. Трябва да свикваш! На мен по ми харесва да е такъв, а не някой задръстеняк.

Марсел не спираше да мърмори, Жозиан го следеше тайно с крайчеца на окото. Той сякаш не беше тук. Прехвърляше в ума си всякакви мрачни мисли. Говореше й, но предишните трели в гласа му ги нямаше, нямаше ги любовните напеви и извивки, с които беше свикнала.

— Какво те тормози, мили мой мечо?

Той не отговори, а бръсна с длан пясъка в знак, че наистина е ядосан.

— Неприятност в работата ли имаш? Съжаляваш, че си взе почивка?

Той присви очи и се намръщи. Носът му беше изгорял и лъщеше.

— Не съжалявам, просто не мога да си поема дъх от гняв. Искам да си го изкарам на някого, да смачкам някоя гадна мокрица, след като не мога да размажа особата, за която си мисля! Ако нещата продължават така, ще изтръгна кокосовата палма, ще я изкореня, ще я превърна в метателна машина и ще замерям чак в Париж с кокосови орехи мутрата на онази, чието име дори не желая да произнеса от страх да не попаднем отново във властта на злата прокоба!

— Ядосан си на…

— Не искам да чувам името й! Не произнасяй името й, че небето ще се срути отгоре ни с гръм и мълнии!

— Напротив, трябва да го произнасяме на глас, за да й направим заклинание, да я държим настрана! Ако се страхуваш от нея, има опасност отново да я върнеш… Вдъхваш й сили, като я смяташ за всемогъща.

Марсел изръмжа нещо и пак се намръщи, сякаш светът му беше крив.

— Направо не мога да те позная, слънчице, сякаш са ти изтръгнали живеца…

— Едва не те загубих, тази мисъл още ме разтреперва…

Жозиан е моето лекарство. Ако й се случи нещо, с мен е свършено. А тя за малко да я унищожи с тези нейни игли и гадости!

— Аз пък ще ти кажа нещо, от което ще побеснееш — заяви Жозиан и се обърна странично. — Обещай да не избухнеш…

Той я изгледа с вид на човек, готов на всичко: хайде, изплюй камъчето…

— Аз пък напротив, помъдрях от цялата тази история. Започнах да гледам на нещата по-трезво… Промених се, станах по-ведра, по-спокойна, престанах да се страхувам. Преди постоянно се опасявах да не ми се случи нещо лошо, а сега си хвърча в небесата…

— Аз не искам да хвърчиш! Искам да останеш здраво стъпила на земята тук, при мен и при Младши!

— Това е образно казано, мили мой мечо. Аз съм си тук. Никога няма да те напусна… дори в мислите си. И никой никога няма да ме раздели с теб.

Тя протегна ръка до сянката, очертана от чадъра, и потупа Марсел по китката; той хвана ръката й, сякаш беше спасителен пояс.

— Виждаш ли какво прави с теб страхът. Сковава те, смазва те, прави те свой роб…

— Ще си отмъстя, ще си отмъстя — заповтаря Марсел, изригвайки най-сетне задушаващия го гняв. — Мразя я тази гнойна пъпка! Заплювам я право в очите, тъпча я без милост, изтръгвам й зъбите един по един…

— Не така… Това, което ще направиш, е да й простиш и да я забравиш!

— Никога, никога! Ще я докарам до просешка тояга и ще спи под мостовете!

— Правиш точно това, което не трябва. Пускаш я да влезе в живота ти, даваш й сили. Не й обръщай внимание! Да изразиш презрението си към някого е най-голямата сила.

— Не мога. Задушава ме, притиска ме, не ми дава да дишам…

— Повтаряй след мен, мили мечо: не ме е страх от Анриет, ще я смажа с презрението си.

Марсел тръсна глава инатливо.

— Марсел…

— Ще й спра издръжката!… Ще й отнема апартамента, ще й вгорча живота…

— Няма да правиш нищо подобно! Иначе пак ще се разбеснее и ще започне отново да броди наоколо!

— Хич не ме е грижа!

— Чуй ме, Марсел, и повтаряй: „Не ме е страх от Анриет, ще я смажа с презрението си…“ Хайде, мечо! Направи го заради мен! Да се издигнем и да полетим заедно…

Марсел отказа и заудря в пясъка с юмрук.

Жозиан повтори нежно: „Не ме е страх от Анриет, ще я смажа с презрението си“.

Стиснал устни, Марсел гледаше морето, сякаш искаше да го разсече с поглед.

— Слънчице мое! Да не са ти се запушили ушите?

— Излишно е да настояваш…

— Не ме е страх от Анриет, ще я смажа с презрението си. Хайде! Ще видиш после как ще се разведриш!

— Никога, никога! Не искам да се разведрявам!

— Иначе ще се вкиснеш и ще се озлобиш…

— И ще я отровя!

В този миг Младши извиси глас:

— Мен не стах Аиет, смаже мойто пиши!

Двамата сведоха поглед към сина си, зачервен като рак, и зяпнаха.

— Той проговори! Проговори! Цяло изречение с подлог, сказуемо, допълнение! — провикна се Жозиан.

— Мен не стах Аиет, смаже мойто пиши! — повтори Младши, очарован от произведения ефект, изписан на ухилените и разведрени физиономии на своите създатели.

— Ах, любови мои, двете ми любови! — провикна се Марсел и се хвърли към жена си и сина си да ги смаже с тежестта си. — Какво щях да правя без вас?

Дойде август месец. Стана горещо, магазините се затваряха. Трябваше да обикаляш четвърт час, за да си купиш хляб, двайсет минути, за да намериш отворена месарница, половин час, за да стигнеш до щанда на „Монопри“ за плодове и зеленчуци, след което да се връщаш пеша в жегата, натоварен с покупки, да бързаш към зелената сянка на дърветата, неподвижни в потната градска горещина. Жозефин не излизаше от стаята си, работеше. Ортанс беше в Хърватия, Зое в Ирландия, Ирис лежеше на канапето срещу вентилатора, редуваше дистанционното с мобилния, набираше номера, които не отговаряха. Париж беше обезлюдял. Остана само Краставата жаба, верен и напорист, той й звънеше всяка вечер, канеше я на вечеря някъде на открито. Ирис отклоняваше поканите, мъчела я мигрена, отговаряше морно: „Утре може би… Ако се почувствам по-добре“. Той протестираше, тя повтаряше „уморена съм“ и добавяше „Раул“ с нежен тон, който усмиряваше Краставата жаба. Той изврякваше: „В такъв случай до утре, красавице!“ и затваряше телефона, щастлив, че е чул името си от устата на Ирис Дюпен. Напредвам, напредвам, си казваше и отлепваше с пръсти панталона си, залепнал на задника. Красавицата е хитруша, иска да я моля, нормално е, тя е от висока класа, бори се, съпротивлява се, не се предава току-тъй, аз не съм някой неустоим красавец, а тя се преструва, че е равнодушна към парите ми, обаче си прави сметката, обмисля, въжето се скъсява с всеки изминал ден, наближавам целта. Тя умее да забавя нещата, което увеличава допълнително цената на плячката, щото тя е прекалено лъскава, откъдето и да го погледнем. В края на краищата ще я вкарам в леглото си и с ритници по задника ще я откарам в гражданското!

Ирис нямаше никакво желание да повтори вечерята в „Риц“: беше го видяла как яде, правеше усилие да не забелязва как потракваха челюстите му, как бършеше пръсти в покривката и как дискретно отлепваше залепналия за задника си панталон, когато се надигаше от стола. Говореше с пълна уста, пръскаше слюнки, издуваше устни и примлясваше като за въздушна целувка, тя се отдръпваше назад на стола си, а той й намигаше, един вид: „работата е в кърпа вързана“. Не произнасяше думите на глас, но тя ги виждаше в блесналия му поглед, изпълнен с решителност.

— Вие никога ли не изпитвате съмнения, Раул?

— Никога, красавице. Съмненията са за слабаците, а слабаците на този свят… — и с един удар сплеска на покривката среда от хляб, после я отлепи, нави я като пръстен и го постави пред нейната чиния.

— Вие сте романтична натура, нищо че си придавате вид на… как да кажа, суров мъж…

— Причината е в теб. Ти ме вдъхновяваш… Не искаш ли да ми говориш на „ти“? Имам чувството, че съм излязъл с баба си! И да ти призная, тази възрастова категория не ми е от любимите!

Представа нямаш колко си прав, си каза Ирис и за малко да се задави с шампанското, скоро ще стана на възраст да си поръчам първото чене и тогава ще сплескаш мен, за да ме хвърлиш на боклука и да си вземеш някоя по-млада.

Тя не си позволяваше да го постави грубо на мястото му. Нямаше никакви вести от Ерве. Представяше си го как излиза да подиша чист въздух вечер с наметнат през раменете пуловер, разхожда се из храстите и дюните, през деня пори вълните с лодката в компанията на синовете си, играе федербал с дъщеря си, разхожда се с жена си. Строен, елегантен, с лепкав от морския въздух перчем, със загадъчна усмивка. Строг, обаче знае как да омайва. Така се вживява в ролята на недосегаем мъж, че става още по-привлекателен. Краставата жаба не можеше да се мери с него, но… за сметка на това беше непоклатим, с пари и с протегнат безименен пръст, приканващ да бъде украсен с брачна халка. Хлебната халка го доказваше. Следователно планът му не е само да ме показва като трофей, а да се ожени за мен…

Тя размишляваше и си казваше, че още не е дошло времето да се вземат решения.

Протягаше ръка за дистанционното и започваше да търси някой филм. Понякога се провикваше: „Жозефин, Жозефин! Какво правиш?“, но тя не отговаряше, затънала в изследванията и бележките си. Каква педантична многознайка! Не говореха за Филип. Дори не споменаваха името му. Една вечер в кухнята, докато хапваха спагети, Ирис бе направила опит…

— Имаш ли някакви новини от мъжа ми? — бе попитала тя закачливо с вилицата в ръка.

Жозефин се изчерви и отговори:

— Не, никакви.

— Не се учудвам! Такива като теб с лопата да ги ринеш! Не ти ли е тъжно?

— Не. Защо да ми е тъжно? Двамата добре се разбирахме, това е. Ти го изкара цял роман…

— Нищо подобно! Просто си давам сметка с каква лекота ме заряза и оттогава ни вест, ни кост, значи е повърхностен и безчувствен. Сигурно в това се изразява кризата на петдесетте. Прелита от цвят на цвят… Все пак бяхте доста близки, нали?

— Само заради децата… — Жозефин бутна настрана чинията със спагетите.

— Наяде ли се?

— Много е топло.

— Според теб той ме обичаше, нали?

— Да, Ирис. Обичаше те, беше луд по теб и според мен все още е…

— Вярваш ли го наистина? — ококори очи Ирис.

— Да. Смятам, че сте в криза и че той ще се върне при теб.

— Наистина си много мила, Жо. Приятно ми е да го чуя, дори да не е вярно. Извинявай за преди малко…

— За какво да те извиня?

— Дето казах, че такива като теб с лопата да ги ринеш…

— Хич не обърнах внимание!

— Ако бях аз, щях да се засегна… Не познавам по-благороден човек от теб.

Жозефин стана, сложи чинията в миялната машина и подхвърли от вратата:

— Отивам да поработя още час и после в леглото!

На вратата се звънна. Беше Ифижени.

— Госпожо Кортес! Искате ли да дойдете с мен? В апартамента на Льофлок-Пинел има теч, трябва да отида да проверя, а не ми се ще да ходя сама. Да не вземат да кажат, че съм им свила нещо.

— Идвам, Ифижени!

— Може ли да дойда с вас? — попита Ирис.

— Не, госпожо Дюпен, няма да му е приятно, ако разбере, че са влизали чужди хора.

— Той няма да разбере! Толкова искам да видя къде живее…

— Няма начин! Не желая да си създавам неприятности!

Ирис бутна чинията си.

— Писна ми от този живот, писна ми, до гуша ми дойде! Майната ви на всички! И на вас двете! Изчезвайте!

Ифижени се врътна, изпръхтя — нейната запазена марка. Жозефин я последва.

— Ама и тази! Питам се как е възможно да сте сестри!

— Не мога повече да я понасям, Ифижени, направо ужас! Изобщо не ми се слуша какво говори. Станала е неузнаваема, все едно не е тя. Как може човек да се промени толкова бързо? Беше най-елегантната, най-изисканата, най-изтънчената жена на света, а сега е станала…

— Вкисната грубиянка. Ами просто си е такава по рождение!

— Не. Не преувеличавайте! Не забравяйте, че е много нещастна!

— Ама да ви кажа и от вашето състрадание ми дойде до гуша, госпожо Кортес! Толкова е богата, че се чуди какво да прави с парите, има си мъж, който плаща всичко, няма нужда да работи, а тя седнала да хленчи! Такива са богаташите, искат всичко. Понеже имат пари, си въобразяват, че могат да купят дори щастието, затова са бесни, ако нещо не им е по кефа!

Апартаментът на Льофлок-Пинел тънеше в сумрак и те влязоха на пръсти. Все едно съм крадец, пошушна Жозефин. А пък аз водопроводчик — отговори Ифижени и забърза към кухнята да спре водата. Жозефин се поразходи из стаите. В хола всички мебели бяха покрити с бели чаршафи, сякаш жилището се обитаваше от призраци. Разпозна два ниски фотьойла, един по-голям, канапе, пиано и насред помещението нещо голямо четириъгълно, подобно на ковчег върху катафалка. Тя повдигна крайчеца на чаршафа и откри огромен аквариум без вода, пълен с плоски камъни, чакъл, дървесни клони, парчета кора, корени, чирепи от саксии, купички за вода и кълнове тръстика. Какво ли държат вътре? Порчета, земни паяци, някоя и друга боа? Къде ли ги оставят, когато заминават на почивка?

Влезе в стаята, която вероятно беше родителската спалня.

Двойните завеси бяха пуснати, капаците затворени. Тя завъртя ключа и светлината плисна от голям кристален полилей с висулки. Над леглото имаше разпятие с чимширова клонка и изображение на света Тереза от Лизьо. Жозефин се приближи до стената да разгледа отблизо семейните снимки. Сватбената фотография на господина и госпожата. Младоженката с дълга бяла рокля, младоженецът с фрак и цилиндър. Усмихнати. Госпожа Льофлок-Пинел бе отпуснала доверчиво глава на рамото на съпруга си. Като девойка на първо причастие. Останалите фотографии проследяваха кръщенетата на трите деца, различните моменти на религиозното им възпитание, семейните коледни празници, разходки на кон, тенис игри, рождени дни. До снимките Жозефин зърна някакъв документ в позлатена рамка, изписан с едър черен шрифт. Тя се наклони напред и го прочете.

Извадки от католическо помагало за домакинството, предназначено за жените, издадено 1960 година

Вие сте сключили брак пред Господ и пред хората.

Вие трябва да сте на висотата на своя дълг.

ВЕЧЕР, КОГАТО ТОЙ СЕ ПРИБИРА

Подгответе всичко предварително и го посрещнете с вкусна вечеря. Това е начин да му покажете, че сте мислили за него и че вземате присърце неговите нужди.

БЪДЕТЕ ГОТОВА

Отделете си четвърт час за кратка почивка. Освежете грима си, завържете панделка в косата си, бъдете приветлива и благоразположена. Той е прекарал деня сред хора, претоварени от задължения и грижи. След тежкия работен ден той има нужда да се отпусне и разведри и от вас се очаква да направите така, че той да забрави за работата. Съпругът ви ще се зарадва, че се е прибрал в тихия пристан, където всичко е подредено, а това ще се отрази добре и на вас.

Казано накратко, удобствата и приятната обстановка, които ще му осигурите, ще ви доставят огромно лично удовлетворение.

ОСИГУРЕТЕ МУ ТИШИНА И СПОКОЙСТВИЕ

В момента, в който прекрачи прага, той трябва да се наслади на спокойствие и тишина: изключете пералнята, сушилнята или прахосмукачката. Обяснете на децата, че не бива да вдигат шум. Посрещнете го с топла усмивка и покажете искреното си желание да му се харесате.

ИЗСЛУШВАЙТЕ ГО

Сигурно имате да му съобщите поне десетина важни неща, но не го подхващайте от вратата, не е най-подходящият момент. Оставете го да говори първо той, не забравяйте, че това, което той има да ви каже, е по-значимо.

НЕ СЕ ОПЛАКВАЙТЕ, АКО ЗАКЪСНЯВА

или излиза на вечеря, или отива в заведение без вас.

НЕ ГО ПОСРЕЩАЙТЕ С ОПЛАКВАНИЯ И ПРОБЛЕМИ

Настанете го удобно. Поднесете му удобен стол да си почине или му предложете да си полегне в спалнята. Говорете с тих и спокоен тон. Не го разпитвайте, не подлагайте на съмнение честността му и не оспорвайте мнението му. Не забравяйте, че той е господарят на дома и като такъв ще го ръководи в дух на справедливост и честност.

СЛЕД КАТО СЕ НАВЕЧЕРЯ, РАЗДИГНЕТЕ МАСАТА И ИЗМИЙТЕ БЪРЗО СЪДОВЕТЕ

Ако вашият съпруг предложи да ви помогне, отклонете любезно предложението, тъй като ще се почувства задължен да настоява, а след дългия работен ден няма нужда от допълнително натоварване. Предложете му да се отдаде на любимите си занимания, покажете интерес, без да навлизате в неговата територия. Не му досаждайте с приказки, защото женските занимания са твърде незначителни в сравнение с мъжките.

След като се оттеглите в спалнята, се пригответе бързо за лягане.

ПОСТАРАЙТЕ СЕ ДА ИЗГЛЕЖДАТЕ В НАЙ-ДОБРАТА СИ ФОРМА…

Грижете се за външния си вид, без да прекалявате и излишно да кокетничите. Ако си слагате крем или си навивате косата на ролки, изчакайте го да заспи, защото видът ви може неприятно да го изненада.

ЗА ИНТИМНИТЕ ОТНОШЕНИЯ

Важно е винаги да помните брачния обет и най-вече задължението, което сте поели да спазвате. Ако съпругът ви смята, че за него е добре веднага да заспи, нека бъде неговата воля. Във всяко нещо трябва да се съобразявате с неговите желания и в никакъв случай не го провокирайте и не го притискайте за интимни ласки.

В СЛУЧАЙ ЧЕ СЪПРУГЪТ ВИ ПОЖЕЛАЕ ИНТИМНО СНОШЕНИЕ

Подчинете се покорно, без да забравяте, че удоволствието на мъжа е по-важно от удоволствието, което изпитва жената. Когато стигне до оргазъм, лек и кратък стон от ваша страна ще го възнагради и ще е напълно достатъчен, за да го убеди, че и вие сте изпитали удоволствие.

В СЛУЧАЙ ЧЕ СЪПРУГЪТ ВИ ПРЕДЛОЖИ НЯКОЙ ПО-НЕОБИЧАЕН НАЧИН

Покажете послушание и сговорчивост и запазете мълчание, вместо да изразявате неохота. В такъв случай е твърде вероятно съпругът ви да заспи бързо: оправете дрехите си, освежете се, намажете лицето си с крем и се погрижете за прическата си.

СЛЕД ТОВА СИ НАВИЙТЕ ЧАСОВНИКА

За да сте на крак преди него сутринта. Така ще имате време да направите чаша чай, която ще му поднесете, когато се събуди.

Жозефин се потресе.

— Ифижени! Ифижени!

— Какво има, госпожо Кортес?

— Елате бързо!

Ифижени дотича, бършейки ръце с някаква кърпа. Беше открила откъде тече и беше спряла водата. Тя прокара пръсти през лимоновожълтата си коса и се осведоми със закачлив тон:

— Да не видяхте мишка?

Жозефин посочи с пръст текста в рамка. Ифижени се доближи, внимателно го прочете и ченето й увисна.

— Горката! Нищо чудно, че е съсипана и не си подава носа навън! Ами ако е майтап? Някаква шега…

— Не ми се вярва, Ифижени, не ми се вярва.

— Жалко, че сестра ви не го видя! За нея, дето си върти палците по цял ден, това четиво щеше да е от полза!

— Нито дума на Ирис! — пошушна Жозефин и сложи пръст на устните си. — Тя ще му разкаже и ще стане голяма драма. Направо тръпки ме побиват от този човек.

— А на мен апартаментът ми действа потискащо! Няма капка живот в него. Тя сигурно чисти и мие по цял ден, а и децата не изглеждат особено щастливи! Той сигурно е от онези семейните тирани.

Заключиха външната врата и се прибраха, Ифижени в пъстроцветното си портиерско жилище, Жозефин в стаята с книгите.

На палубата на яхтата, закотвена в пристанището на Корчула, Ортанс прехвърляше разни мисли в ума си, без да изпуска от поглед един бръмбар, който се разхождаше по резен повехнал домат. Оставаше още само една седмица и щеше да напусне тази златна клетка. Каква скука, каква ужасна скука! Николас беше очарователен, но останалите! Досадници, сноби, капризни преструвани, единствено заети да сравняват часовниците си „Брайтлинг“ и „Бушрон“, да мерят каратите на обиците си, да четат „Вог“ на всякакви езици, да дърдорят за благотворителните си жестове, за Софи Копола, за флашката марка „Диор“ и да припадат от последното шоу на Синди Шърман: подбелили очи, примрели, с ръка на гърлото. Никога вече нямаше да се втурне на плаване с луксозна яхта, мерси. Как сии, даарлинг? — беше утринният поздрав пред отрупаната маса за закуска, изискано подредена от екипажа, на крак от зори, който слизаше на брега да пазарува. Вчера ходих до селото, беше шармантно! Видяхте ли каква мизеерия цари там долуу? Адски живописно, налии? Кажи ми, дарлиинг, вчера дали не пихме малко повечко? Нищо не си спомням! А Джош, къде ли се е дянал Джош? Знаеш ли, че той е най-великият жив творец! Дарбата му да преобразува рационалното в ирационално, материята, превърната в пространство за игра на несъзнаваното, дешифрирана от съзнаваното, това е темата на живота му; единствен той е способен да прескочи от безвкусицата в изтънчената елегантност, очертавайки универсалната грозота, която успява да рафинира и сублимира, обезсмъртявайки я в творбите си!

„Стооп!“ — крещеше Ортанс, разстрелвайки ги с поглед.

— Не мога да ги издържам вече! Ще ги изколя! — крещеше тя на Николас, когато останеха двамата в кабината. — И не ме докосвай, защото ще се развикам, че ме изнасилваш!

— Какво има, дарлинг?

— Само не започвай и ти! Аз съм Ортанс…

— Това е светът на лъскавата показност! Трябва да свикваш, щом искаш да станеш прочута…

— Не ВСИЧКИ са такива! Жан-Пол Готие е нормален. Не провлачва думите, не говори за концепции, заимствани от света на малоумниците! А и тези тонове бижута, с които се кичат! Не ги ли е страх, че може да потънат?

Николас наведе глава.

— Съжалявам. Не трябваше да идваш, мислех си, че ще прекараш весело, ще ти е приятно…

Тя се приведе към него и драсна с нокът по копчето на морскосиния му блейзър.

— Дори и теб те направиха на клоун! Защо си облякъл този блейзър? Часът е само единайсет…

— И аз не зная. Права си, те са тъпи, празни, суетни.

— Мерси! Така не се чувствам толкова самотна…

— Може ли да те докосна сега?

— Това хитрост някаква ли беше?

Той намигна, тя кресна „изнасилват ме“ и изхвърча на палубата.

Всички бяха насядали около масата. Тя се уедини.

Легна на един дюшек и се помъчи да се сети само за положителните страни на пътуването. В противен случай ще скоча във водата и ще стигна до Марсилия с плуване. Каза си, че много хора сигурно й завиждат, отстрани може да си мислят, че се забавлява, всяка вечер домакинята, мисис Стефани Нойман, слагаше подаръче на всеки в белоснежната салфетка, сгъната на две, и ако остане на борда, ще получи още осем прекрасни изненади. Най-важното, за което се сети, беше, че Шарлот Брадсбъри мечтаеше да се присъедини към тази компания от преструванковци, но мисис Нойман не пожела да я кани!

Настроението й веднага се повиши.

Някой си беше забравил мобилния телефон. Златен с вграден голям диамант на капачето. Тя го взе и го претегли преценяващо. Каква вулгарност! Отвори го и на дисплея се изписа часът с едри цифри. Дванайсет и половина местно време. Единайсет и половина в Лондон. Гари свири на пиано или снима катериците в парка. Тя прогони мисълта за Гари в измачканите чаршафи до Госпожицата-която-не-желаеше-да назовава. Шест и половина сутринта в Ню Йорк. Осемнайсет и трийсет в Пекин и Шанхай… Шанхай! От чантата си „Прада“ (подарък от госпожа Нойман) тя извади бележника, намери телефона на Милен Корбие и го набра. Многократно беше опитвала да влезе във връзка с нея, но Милен досега не беше отговорила. Сигурно Марсел е преписал грешно номера. Защо да не опита още веднъж.

Тя го остави да звънне един път, два пъти, три пъти… Тъкмо щеше да затвори, когато чу гласа на Милен с лекия й провинциален акцент, който тя напразно се опитваше да изкорени.

— Алоу?

— Милен Корбие?

— Да.

— Ортанс Кортес.

— Ортанс! Скъпа моя, любов моя, сладкото ми зайченце… Какво щастие да те чуя! Толкова ми липсвате, сладките ми бонбончета…

— Милен Корбие, авторката на анонимните писма ли е?

Ортанс долови тихо пресекливо изпискване, след което по линията се възцари мълчание.

— Милен Корбие, анонимната драскачка, която изпраща тъпи писма на две сирачета, за да си мислят, че баща им е жив, а всъщност той е мъртъв от доста време?

Нов писък, този път по-продължителен.

— Същата Милен Корбие, която се отегчава безумно в Китай, та се чуди какви перверзни игрички да измисля? Онази Милен Корбие, която си е съчинила писмовно семейство?

Събеседничката на Ортанс едва не се задави.

— Ще престанеш да изпращаш тези отвратителни писма, или ще се оплача от теб на всички полиции по света и ще им разкажа за мизерните ти номера, за подправените документи и чекове, за влоговете. Разбра ли ме, Милен Корбие от Лон льо Соние?

— Ама аз… никога… — успя да изписука най-после Милен Корбие и изцвили като магарица.

— Ти си лъжкиня и манипулаторка. И го знаеш! Затова… Само повтори това, което ще ти кажа: „Да, разбрах и ще престана с тези гнусни писма“ — и ще отървеш кожата…

— Никога не съм…

— Искаш ли да ти опиша по-образно какво те очаква? Да помоля ли Марсел Гробз да ти затвори устата?

След кратко колебание Милен Корбие повтори послушно заповедта. Ортанс изрази одобрение с цъкване с език.

— И накрая последен съвет, Милен Корбие: няма смисъл да се обаждаш на Марсел Гробз и да плачеш на рамото му. Разказах му за теб и той лично ще изпрати по петите ти всички налични ченгета!

Измамницата Милен не се осмели дума да обели, камо ли да възроптае. Ортанс изчака, за да се увери, че я беше размазала окончателно, след което затвори. Остави мобилния с диаманта на дюшека до флакона с плажното масло и чифт очила „Фенди“.

Августовската жега проникваше през затворените капаци на кухнята. Тежката лепкава жега леко спадаше за някой и друг час през нощта и отново похлупваше хора и къщи от ранни зори. Беше едва десет сутринта, но слънцето вече препичаше и нажежаваше металните бели щори, обстрелваше ги като огнехвъргачка.

— Съвсем се побърках с това време — въздъхна Ирис, отпусната на стола, — оня ден се говореше, че щели да пуснат парното, а днес си мечтаем за ледници…

Жозефин измърмори „вече няма сезони“, защото очевидно това беше правилният отговор, а освен това я мързеше да продължи. Убийствената жега я откъсваше от любимите й слова, от взискателността, с която обикновено подбираше изразите си, стараеше се да изложи мисълта си; затова се придържаше към народните умотворения, вече няма сезони, няма деца, няма жени, няма мъже, няма ги онези огромни червени омари, дето се криеха под камъните… Жегата ги затъпяваше, оглупяваше ги; беше ги затворила и натикала в най-тъмната и хладна стая на жилището, където двете сестри споделяха вентилатора и свежестта на аерозолния флакон „Кодали“. Напръскваха се обилно и протягаха към въртящите се перки на вентилатора замаяни физиономии.

— Лука се обажда два пъти! — съобщи Ирис и завъртя глава по посока на въздушната струя. — Иска непременно да говори с теб. Казах, че ти ще му звъннеш.

— Да му се не види! Забравих да му върна ключа! Веднага ще свърша тази работа…

Тя се надигна, без да бърза, донесе плик с марка, написа адреса на Лука и пъхна малкия ключ вътре.

— Няма ли да му драснеш някоя дума? Иначе става малко грубо.

— Кой да се сети? — въздъхна Жозефин. — Пак трябва да ставам!

— Давай смело! — окуражи я с усмивка Ирис.

Жозефин донесе лист хартия и седна, чудеше се какво би могла да му напише.

— Кажи му, че заминаваш на почивка… с мен в Довил, и той ще те остави на мира.

Жозефин написа: „Лука, връщам Ви ключа. Заминавам за Довил при сестра си. Приятно прекарване на края на лятото. Жозефин“.

— Готово — и залепи плика. — Най-сетне се отървах!

— Не разбирам от какво се оплакваш! Дъщерите ти твърдят, че бил голям красавец…

— Може, но нямам никакво желание да го виждам…

Ушите й пламнаха — беше си помислила: „откакто обичам Филип“.

Защото продължавам да го обичам, нищо че изобщо не се обажда. Дълбоко в душата си чувствам увереност. Тя пусна писмото в чантата си и се сбогува с Лука.

— Така… — въздъхна Ирис и протегна крака на съседния стол.

— Мм… — измърка Жозефин и се измести с няколко милиметра, за да се поразхлади.

— Искаш ли да ти прочета хороскопа?

— Мда…

— Добре: „Общи насоки: от петнайсети август ще попаднете в силен вихър…“

— Това е днес — отбеляза Жозефин, отметнала глава назад, за да подложи на свежия полъх на вентилатора горещата си и леко изпотена шия.

— „И така до края на месеца. Стегнете се, има опасност бурята да ви разтърси здраво. Чувства: стара любов ще припламне с нова сила и ще ви донесе прекрасни изживявания. Здраве: внимавайте, леки сърдечни проблеми, сърцебиене…“

— Очертава се твърде бурно — промърмори Жозефин, изтощена от мисълта, че може да я завърти вихрушка. — А в твоя какво пише?

Ирис извади кубче лед от каната студен чай, който беше направила Жозефин, намаза с него слепоочията и лицето си и подхвърли:

— Я да видим… „Общи насоки: ще се изправите пред сериозна пречка. Пуснете в действие своя чар и дипломатичност. Ако решите да реагирате бурно, ще изгубите. Чувства: предстои сблъсък, от вас зависи дали ще спечелите, или ще изгубите. Нещата ще бъдат на ръба…“ Хм, нищо вдъхновяващо!

— А здравето?

— Никога не го чета! — заяви Ирис, сгъна вестника на ветрило и започна да си вее с него. — Искам да съм пингвин и да се спускам по ледена пързалка…

— По-добре да бяхме сега в Довил и да газим във водата…

— Не ми напомняй! Пред малко по радиото казаха, че през нощта по крайбрежието е вилняла силна буря… — тя протегна морно ръка към радиото да хване друг бюлетин за времето, усили звука, но беше попаднала на рекламите и пак го намали.

— Там поне ще се поразхладим… Не издържам.

— Тръгвай, ако искаш, ще ти дам ключовете. Аз няма да мърдам оттук.

Той ще се върне утре. Ако спази обещанието си… Нито веднъж не се обади.

Нарекох го лъжец! Трябва да разбера… тя погледна хороскопа си… „Пуснете в действие своя чар и дипломатичност.“ Ще пълзя като бременна пепелянка, ще съм самата света вода ненапита. Защо не? Тя с удивление осъзна, че иска да му се подчинява, да бъде послушна. Никой мъж досега не е събуждал подобно желание у мен. Възможно ли е това да е знак за истинска любов? Изпари се желанието да се преструвам, искам да се отдам, да разкрия душа пред него, да шепна: „Обичам ви, правете с мен каквото пожелаете“. Странно как отсъствието разпалва чувствата. Или с поведението си той ме предизвиква да капитулирам? Замина, оставил разгневена фурия, а ще се върне при покорна влюбена жена? Искам да се гушна в него, да му поверя живота си, няма да негодувам, съвсем тихо ще му кажа: „Вие сте моят господар“. Тези думи искаше да чуе той, преди да замине. Аз не съумях да му ги кажа. Две седмици на изпълнено с болка отсъствие ги изкараха на устните ми. Той се връща утре, връща се утре… Беше казал „петнайсет дни“. Долови познатото дрънчене на контейнерите за боклук, които някой подреждаше в двора, и съскането на пръскачката, която се задейства. Звукът от въртенето й действаше освежително и многообещаващо. Портиерката разместваше саксиите с цветя, влачеше ги и това й напомни лехите с рози пред къщата им в Довил. Спомен от изгубения рай, който веднага пропъди. Ерве бе успял да измести Филип. Както и Краставата жаба. Тя отряза Раул, като му призна, че е влюбена в друг мъж. Той плесна платинената си кредитна карта върху подноса със сметката и отговори с категоричен тон: „Няма страшно, ще дойде моят час“. „Вие действително не изпитвате капка съмнение, Раул!“ — „Така е, защото аз винаги постигам целта си. Понякога ми се налага да изчакам по-дълго от предвиденото, защото не съм магьосник, нали, но никога, никога досега не съм губил.“ Изправи се, горд и величествен като римски император, облечен в тогата на бойния триумф. Тя не остана равнодушна към войнствения му тон. Страшно си падаше по силните, решителни, груби мъже. Видът им събужда у мен някаква тръпка, тялото ми се стреми към тях, чувствам се запленена, подчинена, обладана, изпълнена. В мъжа харесвам бруталната сила. Качество, което жените рядко споменават поради страх от подобно признание. Тя го погледна с други очи, усмихна се неуверено. В края на краищата не е чак толкова грозен. А и този блясък в очите, които искрят предизвикателно… Обаче имаше Ерве. Непреклонният Ерве. Нито думичка, никакво обаждане цели петнайсет дни. Тя потръпна, както седеше на стола, и повдигна с две ръце тежката си коса, за да прикрие обзелото я смущение.

— Иди в Довил. Къщата е празна!

— Не зная дали… Да не притесня някого, като се появя неочаквано.

— Филип не е там. Получих картичка от Александър. Баща му е отишъл при тях в Ирландия и ги ще ги води двамата със Зое на езерото Конемара.

Сигурна ли си? — едва се сдържа да не попита Жозефин. Зое нищо такова не ми каза. Но не искаше да изостря вниманието на Ирис.

— Ще провериш дали бурята не е направила поразии. По радиото съобщиха за изкоренени дървета, паднали покриви… Наистина ще ми направиш услуга.

Така няма да ми се пречка, когато Ерве се върне. Че може да обърка всичко. Ирис пусна радиото по-силно.

— Ще ми се отрази чудесно… Наистина ли мислиш, че… — поколеба се Жозефин.

Любовта учеше Жозефин да хитрува. Тя погледна Ирис невинно, очаквайки да поднови поканата.

— Като си помислиш, това са само два часа път… Отваряш къщата, проверяваш покрива, преброяваш колко плочи липсват и ако се налага, звъниш на майстора, господин Фове, номерът на телефона е на хладилника.

— И това е идея — въздъхна Жозефин с усилие да скрие радостта си.

— И то много добра… — потвърди Ирис, махайки си с поомачкания вестник.

Двете сестри се спогледаха, възхитени от двуличието си. И отново се размечтаха, оставяха вадичките вода да засъхват по кожата им, слушаха разсеяно разказа на водещия за великите мореплаватели. Утре ще го видя! — си казваше едната; дали ще е там? — питаше се другата. И ще падна в краката му, си казваше едната, и ще се хвърля към него, ще го прегърна, мечтаеше си другата. Ще оставя мълчанието да говори и да изчисти предишните разправии, се успокояваше едната, да, но ако е взел със себе си някоя временна спътница, някоя Доти Дулитъл? — разтревожи се другата.

Жозефин скочи, тази мисъл я ужаси. Прибра чашите, конфитюра, остатъците от закуската. Ама естествено! Няма да е сам! Как можа да й хрумне такова нещо? Сякаш само за мен ще мисли! Тя търсеше трескаво нещо, с което да ангажира ръцете, ума си, нещо, което да я отклони от ужасното предположение, когато чу, отначало тихо, после все по-силно, докато мелодията от радиото гръмна в главата й: „Strangers in the night“, да, той е там, да, съвсем сам, да, очаква те… Тя притисна каната със студения чай до гърдите си, exchanging glances, lovers at first sight, in love forever, doubidubidou… и погледна сестра си в очите:

— Ами дали да не тръгна още сега? Нали няма да ти е неприятно?

— Сега? — изненада се Ирис.

Погледна сестра си, която с непоколебим вид стискаше толкова силно каната, че имаше опасност да я счупи.

Ирис се престори за миг, че се колебае, след което кимна.

— Както решиш, но внимавай по пътя. Не забравяй за бурята от хороскопа!

Жозефин приготви сака си за десет минути, нахвърля всичко, което й попадна пред очите, непрестанно си мислеше: дали ще е там? Дали ще е там? Седна на леглото, за да успокои блъскането на полудялото си сърце, стана, за да продължи да мята дрехи в пътната чанта, докосна компютъра — дали да го вземе; не, не, той ще бъде там, сигурна съм, doubidubidou… Втурна се в кухнята, разцелува Ирис, блъсна си рамото в стената, извика от болка, ще ти звънна, щом пристигна, трябва да взема други обувки за плажа, ключовете ми! Къде са ми ключовете? Повика асансьора. А кучето? Дю Геклен, къде е паничката, възглавницата му? взех ли всичко? с ръка на главата, сякаш я пазеше да не отлети, тропна с крак нетърпеливо, как се влачи асансьорът, сега пък спира на втория. Малкият Ван ден Брок, забравих как се казваше, Себастиен ли беше? да, Себастиен се качи, влачеше огромна пътна чанта. Русата му коса стърчеше на къси златисти снопчета, загорелите му ръце и бузи лъщяха, очите му със сериозен поглед се стрелкаха изпод изруселите мигли.

— На почивка ли отиваш? — осведоми се Жозефин, готова да дари всяко живо същество с любовта, изпълнила сърцето й и аха да прелее…

— Бях и пак отивам — уведоми я момчето с твърд началнически тон.

— Аха! И… откъде се връщаш?

— От Бел Ил.

— На гости у семейство Льофлок-Пинел?

— Да. За една седмица.

— Добре ли беше?

— Ловихме големи розови скариди…

— Гаетан добре ли е?

— Да. Обаче Домисий я наказаха. Цяла седмица заключена в стаята си на хляб и вода, без да си покаже носа навън…

— Ооо! — възкликна Жозефин. — Какво толкова страшно прегрешение е извършила?

— Баща й я видял да се целува с момче. Тя още няма тринайсет, знаете ли — уточни с неодобрителен тон, сякаш да наблегне на дръзкото поведение на Домисий. — Тя казва, че е по-голяма, обаче аз съм наясно.

Той слезе на партера, ритайки огромния сак. Пъшкаше, потеше се, приличаше на… на детето, каквото си беше.

— Колата е отпред. Мама проверява апартамента и ще заключи, а татко товари багажа. Приятна почивка, госпожо.

Жозефин слезе на второто ниво на сутерена, където беше паркингът. Прибра сака в багажника, отвори на Дю Геклен да се покатери отзад, тя седна зад волана. Обърна огледалото за задно виждане и се погледна. „Ти ли си тази жена, дето се е втурнала към Довил и мълчаливия си любовник с предчувствието, че той непременно ще е там? Изстреляна от песен, чута по радиото! Не мога да те позная, Жозефин!“

При Руан видя големи тъмни облаци, все едно бе паднал вечерният мрак, и продължи към Довил под заплахата всеки миг да я удари страхотна буря. Значи това е бурята! Направи усилие да се засмее. Ето какво значи да живееш с Ирис, заприличах на нея и взех да вярвам в тези глупости. В скоро време с котка на рамото ще започне да гледа на карти. Ходи на всякакви врачки и те всички без изключение й предсказват голяма любов „на живот и смърт“. Тя я чака, седнала пред вентилатора, наострила слух да чуе превъртането на ключовете на етажа на Льофлок-Пинел. Щях да й преча, ако бях останала.

Пристигна в ранния следобед. Чайките кряскаха, правеха кръгчета ниско над къщата. Вдъхна дълбоко влажния солен вятър. Огледа къщата отвисоко, от пътеката, която стигаше до входната площадка. Капаците бяха пуснати. Въздъхна. Нямаше го.

Силен порив на вятъра отвя една плоча от покрива и я пусна в краката й. Жозефин се заслони с длан, после вдигна глава и видя, че половината покрив се беше разлетял. На някои места бяха останали само голи греди и дебел пласт стъклена вата като раздиплена крем пита. Все едно огромно гребло беше минало над къщата и беше отнесло цели редици плочи. Обърна се да види дърветата в парка. Някои леко трепкаха, но бяха непокътнати, други се белееха, разцепени като стръкове обелен праз. Щеше да изчака да види какво ще каже за покрива майсторът и след това щеше да се обади на Ирис, за да й съобщи за нанесените поражения.

Впрочем, помисли тя, предполагам, че изобщо не й дреме за къщата. В момента сигурно си лакира ноктите на краката, маже се с кремове и си парфюмира косата, слага спирала на миглите на големите си сини очи. Написа й есемес, за да й съобщи, че е пристигнала благополучно.

Ирис се събуди, потисната от някакво тревожно чувство, вцепенило цялото й същество, което я държеше в плен. Беше 16 август. Каза й петнайсет дни. Тя сложи телефона на възглавницата и зачака.

Сигурно нямаше да й звънне веднага. Това време свърши. Даваше си сметка, че беше прекрачила непростимо границата, наричайки го лъжец. При това на обществено място! Изненаданият поглед на сервитьора, когато извика: „Лъжец! Вие сте лъжец!“. Ерве нямаше да й прости току-тъй. Беше й наложил петнайсет дни мълчание. Щяха да последват и други наказания.

Не искам да зная! Този човек ме учи на любов. Дресира ме отдалеч, без думи. Между бедрата й припламна тръпка и тя се сви на кълбо, за да удължи огъня в себе си. Значи това е любовта? Тази мълниеносна болка, която поражда желание да умреш… Трепетното очакване, когато личността ти се губи, когато стоиш с изпънат врат, за да ти нахлузят оглавника, да ти завържат очите и да те изправят до стълба на саможертвата. С него бих стигнала докрай. Ще измоля прошка, че го обидих. Той държеше да ме преведе през целия път на любовта, а аз капризно тропах с крак като разглезено момиче. Исках целувка, клетви, а той ме въвеждаше в светая светих. Бях пълна нещастница.

Тя се взираше в телефона, умоляваше го да звънне. Ще кажа… Ще внимавам какво говоря, за да не го засегна и да разбере, че се предавам. Ще му кажа: Ерве, чаках ви и осъзнах, просветна ми. Правете с мен каквото пожелаете. Не искам нищо, само ръцете ви по тялото ми, те да ме моделират като глина. Ако още не е дошло времето, заповядайте ми да чакам и ще се подчиня. Ще остана затворена вътре в тези четири стени и ще свеждам очи при вашата поява. Ще пия, ако ми заповядате, ще ям, ако ми наредите, ще се прочистя от суетния гняв, от капризите на малко дете.

Тя въздъхна радостно и толкова дълбоко, че сякаш щеше да припадне.

Той ме научи на любов. Това неизразимо щастие, което търсех, трупайки, а напротив, трябваше да се отдавам, да раздавам, да се освободя напълно… Той намери мястото ми в моя живот. Сега ще стана, ще си облека роклята с цвят на слонова кост, която той ми купи, ще вържа панделка в косата си и ще седна до вратата да чакам. Няма да се обади по телефона. Ще звънне на вратата. Ще отворя вратата със сведени очи, без никакъв грим на лицето и ще кажа…

Часът на истината наближаваше.

През целия ден напрягаше слух, дебнеше да чуе крачките му, вдигаше телефона да провери дали работи.

Той не дойде.

На следващата сутрин на вратата звънна Ифижени.

— Няма ли я госпожа Кортес?

— Замина на почивка.

— А, така ли? — разочарова се Ифижени.

— Сигурно цялата сграда се е опразнила — поде Ирис с желание да поведе някакъв разговор.

— Останахте само вие и господин Льофлок-Пинел, който се върна снощи.

Сърцето на Ирис подскочи. Върнал се е. Ще й се обади. Тя затвори вратата и се облегна на нея, изтощена от радост. Да се приготвя, бързо да се приготвя. Няма да позволя на никого да застане между нас.

Тя отвори вратата и извика Ифижени по стълбите, обясни, че заминава за няколко дни при приятелка и тя да събира пощата при себе си. Ифижени сви рамене, пожела й „приятна почивка, ще ви се отрази добре“.

Хладилникът беше зареден, нямаше да се налага да излиза.

Взе си душ, облече роклята слонова кост, завърза косата си с панделка, изчисти червения лак и седна да чака. Денят мина в очакване той да се появи. Не смееше да увеличи звука на телевизора, да не би да не чуе телефона или трите дискретни почуквания по вратата. Знае, че съм тук. Знае, че го чакам. Нарочно ме кара да чакам.

Вечерта си отвори консерва равиоли. Не беше гладна. Изпи чаша вино, после още една, за да си вдъхне смелост. Стори й се, че чува музика в двора. Отвори прозореца: оперна музика. После чу гласа му… Говореше по работа по телефона. Проучвам документите за сливането… Тя потрепери, затвори очи. Ще дойде, ще дойде.

Прекара цялата вечер в очакване, седнала до прозореца. Операта свърши, светлината угасна.

Той не дойде.

Тя заплака, седнала на стола, облечена в красивата си рокля слонова кост. Не бива да я цапам. Прекрасната ми булчинска рокля.

Допи бутилката червено вино и глътна два стилнокса.

Легна си.

Той й бе показал, че се е върнал, като пусна силно музиката.

Тя му бе показала, че се подчинява безмълвно, като не слезе да позвъни на вратата му.

Първата нощ Жозефин спа на едно от канапетата в хола. Къщата беше в ужасно състояние и спалните бяха останали без покрив. Като легнеше на леглото, виждаше небето над главата си и черните облаци, пламтящите светкавици и завесата на дъжда. Събуди я оглушителна гръмотевица и Дю Геклен зави на умряло.

Тя преброи едно, две, за да се ориентира къде е бурята, но не успя да стигне до три и светкавица озари парка. Чу се ужасяващ пукот и грохот от падащо дърво. В ярката светлина видя как огромният бук пред къщата се стовари върху колата й, която се пречупи със страховит метален звук. Колата ми! Тя завъртя ключа на осветлението. Нямаше електричество. Нова светкавица раздра небето и тя успя да види, че колата й се беше сплескала на палачинка.

Сутринта позвъни на господин Фове. Жена му обясни, че бил претрупан от работа.

— Всички къщи в околността са пострадали. Не сте само вие! Ще намине до обяд.

Щеше да го чака. Нареди легени за водата, която капеше тук-там. Ортанс се обади. Мамо, отивам в Сен Тропе, поканиха ме приятели. Ужасно кофти прекарах в Курчула. Мамо, вече не харесвам богаташите! Не, шегувам се. Харесвам интелигентните богаташи, изисканите, скромните, културните богаташи… Мислиш ли, че има такива?

Зое също се обади. Връзката беше толкова лоша, че тя долавяше само отделни срички. Успя да разбере, че всичко е наред, батерията ми ще падне, обичам те, ще останем още една седмица, Филип е съ…

Съгласен, прошепна тя на секналата връзка.

Отиде в кухнята, провери шкафовете, извади пакет сухари, конфитюр. Сети се за фризера и за всичко в него, което щеше да се развали. Би трябвало да се обадя на Ирис, да я питам как да постъпя…

Обади се на Ирис. Обрисува й положението във възможно най-леките краски, но й каза за прекъсването на тока и за фризера.

— Прави каквото искаш, Жо. Ако знаеш само колко не ми пука…

— Но ще трябва всичко да изхвърлим!

— Не е голяма трагедия — отговори тя с безразличие.

— Права си. Не се безпокой, аз ще се заема с нещата тук. Ти добре ли си?

— Да, той се върна… Толкова съм щастлива, Жо, толкова щастлива. Изглежда, най-сетне откривам какво е любовта. Цял живот чаках този момент и ето, той дойде. Благодарение на него. Обичам те, Жо, обичам те…

— И аз те обичам, Ирис.

— Невинаги се държах добре с теб…

— О, Ирис! Няма страшно, не се притеснявай!

— С никого не се държах добре, но си мисля, че съм очаквала нещо голямо, много голямо и най-сетне съм го срещнала. Уча се. Лека-полека отмятам ненужното. Знаеш ли, вече не се гримирам! Един ден той ми каза, че не харесвал фалша и с пръст изтри ружа от страните ми. Приготвям се за него…

— Толкова съм щастлива за теб.

— О, Жо, толкова съм щастлива…

Говореше завалено, провлачваше едни думи, други произнасяше почти неразбираемо. Сигурно снощи е пила, разочарова се Жозефин.

— Ще ти се обадя утре, ще те държа в течение.

— Няма нужда, Жо, просто уреди нещата, имам ти доверие. Остави ме да изживея любовта си. Все едно смъквам старата си кожа… Трябвало е да остана сама, разбираш ли? Много малко време имаме да бъдем заедно. Искам да се възползвам. Може би ще се преместя при него…

Тя се разсмя леко, по детски. Пред очите на Жозефин изникна строгата стая с разпятието на стената, с образа на света Тереза от Лизьо и правилата, които трябваше да спазва идеалната съпруга. Не, той нямаше да я допусне в дома си.

— Обичам те, скъпото ми сестриче. Благодаря ти, че бе толкова добра към мен…

— Ирис! Престани, ще се разплача!

— Напротив, радвай се! Това е ново, непознато чувство за мен…

— Разбирам. Бъди щастлива. Аз ще остана тук. Чака ме много работа! Ортанс и Зое няма да се върнат до десетина дни. Възползвай се! Възползвай се!

— Благодаря. И най-важното, не е нужно да звъниш… Няма да вдигам телефона.

На другата вечер Ирис отново чу една опера, после гласа му по телефона. Тя позна операта, беше „Трубадур“, и затананика една ария, седнала на стола, натъкмена в красивата си рокля в цвят слонова кост. Слонова кост, кула от слонова кост. Всеки от нас е в кулата си от слонова кост. Да не би, скочи от стола тя, в ума й проблесна ненадейно: да не би той да мисли, че и аз съм заминала? Или че му се сърдя? Ами да, разбира се! Пък и не е длъжен да прави първата крачка, аз трябва да отида при него. Да се разкая. Той не знае, че съм се променила. Дори не подозира.

Тя слезе. Смутено почука на вратата. Той отвори със студен и величествен вид.

— Да? — попита, сякаш не я забеляза.

— Аз съм…

— Коя „аз“?

— Ирис…

— Не е достатъчно.

— Идвам да ви помоля за прошка…

— Така по става…

— Простете, че ви нарекох лъжец… — тя пристъпи към открехнатата врата. Той я бутна назад с пръст. — Бях повърхностна, егоистка, гневлива… Да знаете колко неща разбрах през тези петнайсет дни, прекарани в самота! — тя протегна ръце към него в жест на безрезервна отдаденост.

Той се отдръпна.

— Отсега нататък ще ми се подчинявате ли във всичко и за всяко нещо?

— Да.

Направи й знак да влезе. Спря я в мига, в който тя се насочи към хола. Затвори вратата зад нея.

— Почивката ми мина много зле заради вас… — заяви той.

— Моля за извинение… Толкова неща научих!

— Имате още много да учите! Вие сте егоистично и студено момиченце. Вие нямате сърце.

— Искам да ме научите на всичко…

— Не ме прекъсвайте, когато говоря!

Тя се свлече на стол, сякаш властният му тон я шибна с камшик.

— Станете! Не съм ви казал да сядате.

Тя се изправи.

— Ще се наложи да ми се подчинявате, ако искате да продължавате да ме виждате…

— Искам! Искам! Толкова силно ви желая!

Той отскочи назад стреснат.

— Не ме докосвайте! Аз ще решавам, аз ще ви давам разрешение! Искате ли да ми принадлежите?

— С всички сили! Живея единствено с тази надежда. Разбрах…

— Замълчете! Това, което сте разбрали с вашето женско мозъче, изобщо не ме интересува. Чувате ли?

Познатата тръпка отново припламна между бедрата й. Засрамена, тя сведе очи.

— Слушайте и повтаряйте след мен…

Тя кимна.

— Ще се научите да ме чакате…

— Ще се науча да ви чакам.

— Ще ми се подчинявате във всичко и за всяко нещо.

— Ще ви се подчинявам във всичко и за всяко нещо.

— Без да задавате въпроси!

— Без да задавам въпроси…

— Без да ме прекъсвате!

— Без да ви прекъсвам.

— Аз съм господарят.

— Вие сте господарят.

— Вие сте мое създание.

— Аз съм ваше създание.

— Няма да ми противоречите.

— Няма да ви противореча.

— Сама ли сте, или има някой?

— Сама съм. Знаех, че ще се върнете, затова отпратих Жозефин и дъщерите й.

— Отлично… Готова ли сте да ми се подчинявате?

— Готова съм да ви се подчинявам.

— Ще минете през период на прочистване, за да се освободите от демоните си. Ще си стоите вкъщи и стриктно ще спазвате нарежданията ми. Готова ли сте да ги чуете? Кимнете и отсега нататък в мое присъствие ще гледайте надолу, можете да вдигнете очи само когато ви заповядам…

— Вие сте моят господар.

Той я удари с всичка сила. Главата на Ирис отхвръкна. Тя докосна бузата си, той грабна ръката й и я изви.

— Не съм ви разрешил да говорите. Мълчете! Аз съм този, който дава заповеди!

Тя кимна. Усещаше как бузата й се подува и гори. Дощя й се да пипне пламналата си буза. Тръпката на удоволствие между бедрата й пак се събуди. Едва не залитна от наслада. Тя наведе глава и пошушна:

— Да, господарю.

Той постоя мълчаливо, сякаш я подлагаше на изпитание. Тя не помръдна, продължи да стои със сведени очи.

— Ще се приберете у вас и няма да излизате, докато не разреша, ще съставя програма как да прекарвате времето си. Приемате ли да ми се подчинявате?

— Приемам.

— Сутрин ще ставате в осем часа, старателно ще се измивате навсякъде, всяко местенце трябва да е чисто, ще проверявам. Сетне на колене ще изброявате всичките си прегрешения, ще ги записвате на листче, което ще проверявам. Ще си казвате молитвите. Ако нямате молитвеник, ще ви дам… отговорете!

— Нямам молитвеник — отговори тя, забила поглед в земята.

— Ще ви дам за временно ползване… После ще шетате и подреждате, ще чистите всичко до съвършенство, ще го правите на колене, с ръце до лактите в белина, прекрасно ухаещата белина, която умъртвява всякакви болестотворни микроорганизми, ще търкате пода, ще се трудите в името на милостта на Бога, ще измолвате прошка за предишния си разпътен живот. До обяд ще домакинствате. Ако реша да намина, не трябва да намирам и най-микроскопичната прашинка, иначе ще има наказания. На обед ще имате право на резен светла шунка и ориз. Ще пиете само вода. Не искам да ядете никаква цветна храна, ясен ли съм? Кажете „да“, ако сте разбрали…

— Да.

— Следобед в продължение на един час ще четете молитвеника на колене, после ще изперете, ще изгладите прането, ще измиете прозорците, ще изперете завесите, пердетата. Искам да се обличате възможно най-семпло. В бяло. Имате ли бяла рокля?

— Да.

— Отлично, ще я носите непрекъснато. Вечер ще я изпирате, ще я окачвате на закачалка и ще я оставяте над ваната да съхне, за да я облечете сутринта. Не понасям никакви телесни миризми. Разбрахте ли! Кажете „да“.

— Да.

— Да, господарю.

— Да, господарю.

— С опъната назад коса, никакво бижу, никакъв грим, ще работите, без да вдигате поглед от земята… Може да се появя ненадейно по всяко време на деня и ако ви заваря, че не се подчинявате, ще ви накажа. Ще избирам старателно наказанията, за да ви излекувам от пороците ви. За вечеря същата храна. Не е разрешен никакъв алкохол. Ще пиете само вода, вода от чешмата. Ще се кача да проверя и ще изхвърля всички бутилки… защото вие пиете. Вие сте алкохоличка. Съзнавате ли го? Отговорете!

— Да, господарю.

— Вечер ще ме чакате, седнала на стола, да благоволя да мина на инспекция. На загасена лампа, в тъмното. Не позволявам никакви изкуствени осветления. Ще живеете на дневна светлина. Няма да търпя никакъв шум. Никаква музика, телевизия, няма да си тананикате, ще си казвате молитвите шепнешком. Ако не дойда, няма да роптаете. Ще си седите на стола тихомълком и ще медитирате. Имате много грехове, за които да измолите прошка. Водили сте безцелен живот, насочен единствено към вас и личния ви интерес. Много сте красива и го знаете… Заиграхте се с мен и аз паднах в клопката ви. Но успях да се съвзема. Онова време свърши. Назад. Не съм ви позволявал да ме доближавате…

Тя направи малка крачка назад и електричеството отново прониза утробата й. Политна напред, преди той да успее да забележи, че се усмихва от удоволствие.

— При най-дребното отклонение ще има ответен удар. Ще бъда принуден да ви удрям, да ви наказвам и добре ще премислям по какъв начин да ви накажа, за да ви причиня физическа болка, налага се, наистина се налага, но трябва и душата да ви заболи… Налага се да бъдете унижавана за времето, през което сте се надували горделиво.

Тя захвана ръце на гърба, навела глава.

— Подгответе се за ненадейни инспекции от моя страна. Забравих да ви съобщя, че ще ви държа под ключ, за да не ви минава през ума да бягате. Ще ми предадете връзката с ключовете си и ще се закълнете, че нямате резервна. Все още ви давам възможност да се откажете от тази програма за пречистване. За нищо не ви насилвам, вие ще решите напълно свободно, помислете и кажете „да“ или „не“…

— Да, господарю, оставям се във вашите ръце.

Той я зашлеви с опакото на дланта, сякаш я измиташе.

— Не сте помислили. Отговорихте прибързано. Бързината е съвременното превъплъщение на дявола. Казах: помислете!

Тя сведе поглед, запази мълчание. След малко прошепна:

— Готова съм да ви се подчинявам за всичко, господарю.

— Добре тогава. Все още не сте изпусната, може да се поправите. Стъпихте на пътя на изкуплението. Сега ще отидем у вас. Ще се качвате стъпало по стъпало с наведена глава, с ръце на гърба, бавно, сякаш се изкачвате по планината на разкаянието…

Пусна я да мине пред него, взе камшик, окачен на стената в антрето, и я шибна през бедрата, за да я подкара. Тя се дръпна. Той отново я шибна, заповяда й да не показва никаква болка, никакво страдание, когато я бие. В апартамента на Жозефин той изля в кухненската мивка с насмешлив и пренебрежителен жест всички бутилки. Говореше на себе си с носов глас и повтаряше: порокът, порокът е навсякъде в съвременния свят, за порока няма граници, трябва да изчистим света, да го освободим от всички нечистотии, тази жена ще се пречисти.

— Повторете след мен: повече няма да пия.

— Повече няма да пия.

— Не съм скрила бутилки, за да пия тайно.

— Не съм скрила бутилки, за да пия тайно.

— Във всичко ще се подчинявам на моя господар.

— Във всичко ще се подчинявам на моя господар.

— Достатъчно за днес. Вървете да си легнете…

Тя отстъпи, за да го пусне да мине, подаде му комплекта ключове, които той пъхна в джоба си.

— Не забравяйте, може да се появя всеки миг и ако работата не е свършена…

— Ще бъда наказана.

Той отново я зашлеви с всичка сила и тя изстена. Толкова силно я удари, че ухото й бръмна.

— Нямате право да отваряте уста, без да съм ви разрешил!

Тя заплака. Той я удари.

— Това са лъжливи сълзи. Скоро ще започнете да проливате истински сълзи, сълзи от радост… Целунете ръката, която ви наказва.

Тя се наведе, целуна нежно ръката му, едва се осмели да я докосне.

— Добре. Ще успея да направя нещо от вас, поне така мисля. Бързо схващате. През етапа на пречистване ще носите бели дрехи. Не искам да виждам нищо цветно. Цветът развращава. — Той я сграбчи за косата, дръпна я назад. — Сведете очи, проверявам ви… — прокара пръст по негримираното й лице и заяви удовлетворен: — Струва ми се, че започвате да разбирате! — изсмя се злобно. — Харесва ви бруталната сила, нали? — доближи се до нея. Обърна устните й, за да провери чисти ли са й зъбите. С нокът отстрани остатък от храна. Тя долови миризмата му на силен, властен мъж. Помисли: добре, така трябва да е. Да му принадлежа. Да му принадлежа. — Ако ми се подчинявате за всичко, ако станете чиста, каквато трябва да бъде всяка жена, ще се свържем…

Ирис потисна лек вик на удоволствие.

— Заедно ще крачим към любовта, единствената, тази любов, която трябва да бъде скрепена с брака. В часа, в който аз реша… Вие ще бъдете моя. Кажете: искам я, желая я, и ми целунете ръка.

— Искам я, желая я… — тя целуна ръката му.

Той я прати да си легне.

— Ще спите с допрени бедра, за да не проникне във вас никаква нечиста мисъл. Понякога, ако се държите лошо и не слушате, ще ви връзвам. А, да не забравя, всяка сутрин точно в осем часа ще оставям на масата в кухнята ви два резена шунка и ориз, който ще си варите. Ще ядете само тази храна. Това е всичко. Отивайте да си лягате. Чисти ли са ръцете ви? Измихте ли си зъбите? Приготвили ли сте нощницата си?

Тя поклати глава. Той я ощипа жестоко, тя потисна вик на болка.

— Отговорете. Няма да търпя и най-малкото отклонение от правилата, че направо ще видите звезди посред бял ден.

— Не, господарю!

— Изпълнявайте заповедта. Ще изчакам. По-живо…

Тя се подчини. Той обърна гръб, за да не я гледа, докато се събличаше.

Тя се мушна под завивките.

— Имате ли бяла нощница?

— Да, господарю.

Той се доближи до леглото и я погали по главата.

— Хайде, заспивайте!

Ирис затвори очи. Чу как входната врата тропна, как той превъртя ключа в ключалката.

Беше пленница. Пленница на любовта.

Два пъти дневно Жозефин звънеше на господин Фове и разговаряше с жена му. Настояваше, обясняваше, че всеки порив на вятъра отнася нови и нови плочи от покрива, че става опасно, че къщата се наводнява, че скоро батерията на мобилния й телефон ще падне и тя няма да може да се свързва с нея. Госпожа Фове се съгласяваше, „да, да, мъжът ми ще дойде…“ и затваряше.

Дъждът не спираше. Дори Дю Геклен не искаше да излиза. Качваше се на опустошената тераса, душеше въздуха, вдигаше крак до обърнатите и изпочупени огромни саксии и слизаше с въздишка. Времето беше наистина толкова лошо, че и кучето не искаше да остане навън.

Жозефин спеше в хола. Вземаше си студен душ, вадеше храна от фризера. Ядеше сладолед, имаше всякакви видове, пралини със сметана, шоколадови дребни сладки. Не се вълнуваше, че ще надебелее, беше й все тая. Той нямаше да дойде. Тя се оглеждаше на гърба на лъжичката, надуваше бузи, намираше, че е заприличала на делва със сметана, омазваше си физиономията с шоколад. Дю Геклен ближеше капачетата на кутиите. Гледаше я с обожание, въртеше задница, докато сложи пред него капака на нова, току-що отворена кутия. Имаш ли си любима, Дю Геклен? Говориш ли с нея, или ти е достатъчно да й се качиш? Уморителна работа са чувствата, ще знаеш, много уморителна! Къде по-лесно е да си хапнеш, да се натъпчеш с мазни и сладки неща. Дю Геклен не се е сблъсквал с подобни проблеми, никога не се е влюбвал, заголвал е момите, посял е след себе си безчет незаконородени, които, едва проходили, са се юрвали да воюват рамо до рамо със създателя си. Той е бил способен само на това. Да измисля стратегии и да печели битки. Начело на петдесет дрипльовци разбил армия от петстотин англичани в бойни доспехи, въоръжени с метателни машини! Преоблечен като стара жена, метнала наръч дърва на гръб. Представяш ли си! Бабичката се промъквала през крепостните стени на обсадения град и след като влезела вътре, Дю Геклен изваждал сабята си и нанизвал на нея англичаните като мръвки. В мирно време се отегчавал. Взел за жена по-възрастна от него просветена дама, владееща изтънко астрологията. Преди всяко сражение правела предсказания и нито веднъж не сгрешила! Сега мъжете не воюват, лишени са от битки и сражения, затова не знаят кои са, съвсем са объркани. В мирно време Дю Геклен скучаел, та вършел само глупости. Единственият проблем със сладоледите, стари друже мой Дю Геклен, е, че след като се натъпчеш, ти става тежко, кара те на сън, но толкова си бавна, че не можеш да догониш съня, повърташ се и той ти бяга.

Мобилният й звънна. Есемес. Прочете го. Лука!

Вие знаете, Жозефин, знаете, нали?

Остави го без отговор. Зная, но не ми пука. Седя си с Дю Геклен под полуразпаднал се покрив, увита в красиво розово одеяло от мохер и власинките ме гъделичкат по носа.

— Да ти кажа, единственият проблем в наши дни е, че си говорим с кучетата си… Не е нормално. Много те обичам, много, обаче не можеш да ми заместиш Филип…

Дю Геклен изплака, сякаш съжаляваше.

Мобилният звънна. Нов есемес от Лука.

Няма ли да отговорите?

Нямаше да отговори. Съвсем скоро батерията щеше да издъхне, не желаеше да изстреля последните си патрони за Лука Джамбели. По-точно Виторио.

Намери на една полица старо издание на „Братовчедката Бет“ на Балзак, подуши го и го отвори. Книгата миришеше особено, на сакристия, на църковни одежди и на мухъл. Щеше да я прочете на светлината на свещта. На глас, през нощта. Уви се в одеялото, доближи свещта, красива червена свещ, която гореше, без да тече, и започна:

— „Къде се крие страстта? В средата на юли 1838 година по улица «Юниверсите» се движеше една кола от така наречените милорди, наскоро пуснати по парижките улици; в нея седеше среден на ръст пълен мъж с униформа на капитан от националната гвардия. Между парижаните, известни с находчивостта си, има и такива, които смятат, че униформата им прилича много повече, отколкото цивилните дрехи, и си въобразяват, че жените имат доста превратен вкус, тъй като си ги представят по-благоразположени при вида на мъж с шапка на гвардеец или с военно снаряжение…“[36]

Виждаш ли, Дю Геклен, това е изкуството на Балзак. Описва облеклото на един мъж и така надникваме в душата му! Детайлът, не забравяйте детайла! За да събереш детайли обаче, ти е необходимо време, да умееш да го губиш, да го оставиш да се разхожда, за да открие думата, образа, идеята. Сега никой не пише като Балзак, защото никой не иска да губи време. Казваме „хубаво мирише“, „хубаво време“, „лошо време“, „той е облечен хубаво“, а не търсим малките думички, които ще паснат точно и ще ни покажат, че времето е хубаво, че хубаво мирише, че въпросният мъж е напет и елегантен.

Тя остави книгата и се замисли. Май трябваше да кажа на Гарибалди за Лука. Щеше да го включи в списъка на заподозрените. Направих грешка. Ядосах му се и пропуснах да спомена за най-опасния от всички! Тя придърпа завивката, приглади дългите мохерени косми, събра стегнат розов кичур и отново взе книгата. Прекъсна я ново позвъняване. Трети есемес.

Зная къде сте, Жозефин. Отговорете ми.

Сърцето й се разтуптя. Ами ако наистина знае?

Опита да се свърже с Ирис. Без резултат. Вероятно вечеря с красивия Ерве. Провери дали всички врати са затворени. Дебелите стъкла на огромните прозорци бяха с гаранция, че издържат на удари. Ами ако влезе през покрива? Целият е на дупки. Нужно е само да се покатери през оградата и да влезе през някой балкон. Ще загася свещта. Няма да разбере, че съм тук. Обаче… ще види смачканата кола под дървото.

След малко се оказа под картечен обстрел от есемеси: „На път съм, скоро ще бъда при вас“, „Отговорете, подлудявате ме!“, „Няма да се измъкнете така“, „Вече съм близо и скоро няма да сте толкова надута“, „Мръсница! Ах, мръсница!“, „Вече стигнах Тук.“ Беше в Тук! Тя хвърли тревожен поглед към Дю Геклен, който не помръдна. Отпуснал глава на предните си лапи, той чакаше тя да продължи четенето или да отвори нова кутия сладолед. Тя изтича до прозореца и се взря в тъмния парк. Сигурно е научил от портиерката, че съм ходила, тя му е казала и сега се страхува, че ще разкажа на университетската общност, че е онзи смешен мъж, който се развява по слип по билбордовете. Или знае, че съм се виждала многократно с Гарибалди…

Ще позвъня на Гарибалди…

Имам само служебния му номер…

Отново се опита да се обади на Ирис. Попадна на телефонния секретар.

Ново позвъняване и нов есемес.

Паркът е красив, морето толкова близо. Отидете до прозореца, ще ме видите. Бъдете готова.

Приближи до прозореца, цялата трепереше, подпря се леко на перваза и погледна навън. Нощта беше толкова черна, че различаваше само великанските сенки, които се движеха под напора на вятъра. Дърветата се привеждаха към земята, клоните проскърцваха, някой по-силен порив откъсваше листа, които падаха, въртейки се вихрено във въздуха… Били са намушкани с нож. Право в сърцето. Ръка, която обхваща шията ти, стяга, стяга силно като менгеме, парализира те, докато другата забива ножа. Вечерта, когато ме нападнаха, той ми се обади, искаше да поговорим: „Трябва да говоря с вас, Жозефин, много е важно“. Искал е да си излее душата, не му е стигнала смелост и затова е решил да ме убие. Решил е, че съм мъртва. Не се обади два дни. Изпратих три съобщения на мобилния му телефон. Не отговори на нито едно. Безразличието му, когато се срещнахме при езерото. Студенината му, когато разказах за нападението. Просто се е чудел как съм оцеляла… Единствената мисъл, която го е занимавала в момента. Не се връзва! Госпожа Бертие, Басониер, младата сервитьорка? Те не са го познавали. Откъде знаеш? Какво знаеш за живота му? Басониер е знаела повече от теб.

Трепереше толкова неудържимо, че нямаше сили да се откъсне от прозореца. Ще влезе, ще ме убие, Ирис не отговаря, Гарибалди е в пълно неведение, Филип се смее в някое заведение с Доти Дулитъл, ще умра в самота. Момиченцата ми, малките ми момиченца…

По страните й се затъркаляха едри сълзи. Избърса ги с опакото на ръката. Дю Геклен наостри уши. Дали не е чул нещо? Залая.

— Млъкни, престани! Ще ни издадеш!

Той продължи да лае все по-силно, взе да обикаля хола, отиде до прозореца и се надигна, опрял предните си лапи на стъклото.

— Престани! Ще ни види…

Тя се престраши и погледна навън, видя фаровете на кола, която се движеше по алеята. Светлините обходиха стаята и тя залегна на пода. Боже мой! Боже мой! Татко, защити ме, не искам да страдам, нека ме убие веднага, направи така, че да не изпитам болка, страх ме е, ох, страх ме е…

Дю Геклен лаеше, задъхваше се, блъскаше се в мебелите. Жозефин намери смелост да се изправи и потърси място да се скрие. Сети се за помещението с пералнята. Вратата беше много тежка и здрава, с много заключалки. Дано батерията да не е паднала съвсем! Ще се обадя на Ортанс. Тя ще знае как да постъпя. Тя никога не изпада в паника, ще ми каже: мамо, не се тревожи, остави на мен, поемам нещата, ще се обадя на полицията, главното в такъв случай е да не показваш, че те е страх, опитай да се скриеш; ако не успееш, говори му, разсейвай го, говори му със спокоен и ведър тон, заглавичкай го, докато дойде полицията… Щеше да се обади на Ортанс…

Тя запълзя към пералното помещение. Дю Геклен бе застанал пред вратата с приведена глава, напрегнат, в нападателна поза, готов да се хвърли срещу врага. Тя прошепна: „Ела да се скрием“, но той стоеше нащрек, заплашителен, с разпенена муцуна, с настръхнала козина.

Тя чу стъпки по чакъла. Тежки стъпки. Мъжът стъпваше самоуверено, убеден, че ще я открие вътре. С всяка крачка идваше все по-близо. Чу как превърта ключа в бравата. Едната заключалка, втората, третата…

Един глас се провикна:

— Има ли някой?

Беше Филип.

Една сутрин Ирис се събуди и го видя застанал до леглото й. Стресна се. Не беше чула будилника! Тя не вдигна ръка да се предпази от камшика, който щеше да накаже прегрешението й. Сведе очи в очакване.

Той не я удари. Не направи никаква забележка за отклонението от правилника. Заобиколи леглото с прибран камшик, сетне замахна и ударът изсвистя във въздуха. Обърна се към нея:

— Днес няма да ядете. Оставих на масата шунката и ориза, но няма да ги докосвате. Шунката е хубава, чудесно качество, резените са дебели, ухаят примамливо. Ще прекарате деня на стола в четене на молитвеника. Довечера ще мина да проверя дали шунката е непокътната. Мръсна сте. Оказа се доста по-трудно, отколкото си представях. Налага се да се прочисти всичко от горе до долу, за да се превърнете в красива младоженка. — Направи няколко крачки. С върха на камшика повдигна кувертюрата, за да провери дали подът е чист. Пусна края, удовлетворен от видяното. — Ще почистите, естествено, както всяка сутрин, но нямате право да ядете. Може да изпиете две чаши вода. Оставил съм ги на масата. Докато пиете, ще си представяте извора, от който водата блика и ви пречиства. След като свършите с домакинската работа, ще седнете на стола, ще четете и ще ме чакате. Ясно ли е?

Тя изплака: „Да, господарю“, не беше слагала нищо в уста от вчера, гладът се пробуди и я загриза отвътре като хищник.

— За да съм сигурен, че ще четете кротко молитвеника, съм ви отбелязал една молитва, която ще научите наизуст и ще ми издекламирате без грешка; и най-малкото объркване ще бъде наказано подобаващо, за да ви бъде за обица на ухото. Разбрано?

Тя сведе очи:

— Да, господарю.

Той я шибна с камшика.

— Не чух добре!

— Да, господарю — извика тя и сълзите й закапаха.

Той взе молитвеника, прелисти го, намери една молитва, която му се стори подходяща.

— Това е откъс от „Подражанието на Иисус Христос“, озаглавен „За отпора, който трябва да противопоставим на изкушенията“. Вие никога не сте устоявали на съблазните и този текст ще ви научи как да постъпвате. — Прокашля се и зачете: — „Животът ни минава в скърби и изкушения. Затова казва Йов, че е изпитание земният живот на човека. Та всеки от нас трябва да се пази от непрекъснатите изкушения, на които е изложен, да бди и да се моли от страх дяволът, който никога не заспива и ни обгражда отвсякъде със съблазни, да не открие начин да ни издебне. Няма човек толкова съвършен и свят, който да не изпитва понякога изкушение, затова и ние не можем да сме изцяло неподвластни на съблазните. И въпреки че тези изпитания са тежки, те често са от преголяма полза за нас, защото са ни изпратени за смирение, за пречистване и за поучение. Всички светци са минали през тежки изкушения и велики изпитания и чрез тях са продължили напред…“

Той дълго чете с равен глас, после остави книгата на покривката на леглото и заповяда:

— Искам да ви чуя да го издекламирате със смирението и усърдието, които очаквам от вас, когато дойда довечера да ви посетя.

— Да, господарю.

— Целунете ръка на господаря!

Тя му целуна ръка.

Той й обърна гръб и я остави обезумяла от глад, от болка, безжизнена под бялата завивка. Тя дълго плака с широко отворени очи, без да помръдне, без да протестира, отпуснала ръце покрай тялото. Беше изцедена, беше на края на силите си.

— Жо! Вратата е блокирала. Не мога да отворя!

— Филип… Ти ли си?

Той беше оставил фаровете да светят, но тя не бе сигурна в тази тъмница, че наистина е той.

— Заключила ли си се?

— О, Филип! Какъв ужас беше, да знаеш! Мислех, че…

— Жо! Опитай да отвориш…

— Кажи ми, че си ти…

— Защо? Друг ли чакаш? Преча ли?

Той се изсмя кратко. Тя си пое дъх с облекчение. Наистина беше той. Тя се хвърли към вратата и напъна да отвори. Но вратата не поддаде.

— Филип! Толкова валя, че дървенията се е издула! Когато пристигнах, беше голям студ, пуснах парното и го засилих, та дървото се е раздуло…

— Не може да бъде. Не е заради това…

— Напротив. И не спира да вали!

— Не, то е защото смених всички врати и прозорци. Вятърът влизаше отвсякъде и ми беше писнало да топля градината! Сега всичко е ново и трябва да натиснеш силно, защото уплътненията са съвсем нови…

— Но нали аз успях да вляза без проблеми!

— Трябва да са се слепнали от отоплението! Опитай пак…

Жозефин направи каквото й каза той. Увери се, че бравите бяха отключени, и отново се опита да отвори.

— Не мога!

— Е, отначало ще върви трудно… Чакай да видя какво да направя…

Сигурно беше се отдалечил, защото гласът му се чуваше приглушено.

— Филип! Страх ме е! Лука ми изпраща съобщения, той е на път за тук, ще ме убие!

— Няма… Не бой се, нали съм тук, нищо не може да ти се случи!

Тя чу как чакълът хрущи под краката му, той вървеше покрай къщата и оглеждаше откъде да влезе.

— Всички нови врати и прозорци са с гаранция против взлом, отникъде не може да се проникне! Къщата е истинска крепост…

— Филип! Той ще дойде всеки миг — повтори паникьосана Жозефин. — Той е този, дето коли жените, сега вече зная! Той е!

— Бившият ти обожател? — осведоми се Филип развеселен.

— Да, ще ти обясня, много е сложно. Историята е като матрьошките, разни неща са навързани, но съм убедена, че е той…

— Нищо подобно! Напразно се паникьосваш! А и защо му е да идва тук? Отдръпни се от вратата, ще се опитам да я изкъртя…

— Напротив… Той е луд.

— Дръпна ли се от вратата, Жо?

Тя направи две крачки назад и чу как тялото му блъсна вратата. Която се разтресе, но не помръдна.

— Майната му! — извика Филип. — Няма да стане! Ще заобиколя отзад…

— Филип! — викна Жозефин. — Внимавай! Той ще се появи всеки момент!

— Жо, престани с тази паника! Обуздай въображението си!

Тя отново го чу как върви по чакъла. Сега се отдалечаваше. Тя зачака, прехапала палец. Лука щеше да се появи, двамата щяха да се бият, а тя щеше да остане безсилна. Извади мобилния си и реши да повика пожарната. Толкова беше изнервена, че не можеше да си спомни номера. Екранчето на телефона й потъмня и угасна. Край, батерията беше паднала окончателно.

Крачките се връщаха. Тя застана до прозореца и видя Филип на светлината на фаровете. Направи му знак. Той дойде по-близо.

— Нищо не може да се направи. Всичко е залостено, тотално блокирано! Успокой се, Жо — каза той и допря длан до стъклото.

И тя долепи дланта си върху неговата от вътрешната страна.

— Страх ме е от него! Не ти разказах всичко оня път в Лондон. Нямахме време, но той е луд, този тип е насилник…

Стараеше се да говори високо, за да може Филип да я чува.

— Нищо няма да ни стори! Стига с тази паника!

Той се върна при вратата, блъсна с рамо, но тя не помръдна. Той отново отиде до прозореца.

— Както виждаш, нямаше да може да влезе…

— Напротив! През покрива!

— През нощта, в този мрак! Щеше да падне! Щеше да му се наложи да изчака да съмне, а ти през това време щеше да си повикала за помощ.

— Батерията ми падна!

Тя го чу как седна до вратата.

— Ще се наложи да прекарам нощта навън…

— О, не! — изплака Жозефин.

И тя седна, от другата страна на тежката врата. Задраска по дървото, сякаш искаше да пробие дупчица.

— Филип, тук ли си?

— Ще ръждясам, ако прекарам нощта навън!

— Стаите са наводнени, пък и почти целият покрив се е разлетял. Аз спя на голямото канапе в хола с Дю Геклен.

— Това доспехи ли са?

— Това е моят пазач.

— Здравейте, Дю Геклен!

— Той е куче.

— Аха…

Сигурно беше променил позата си, защото тя го чу да се движи зад вратата. Представи си го седнал със свити крака, подпрял брадичка, обгърнал колене с ръце, с вдигната яка. Дъждът беше спрял. Тя чуваше само вятъра, който пронизително редуваше две заплашителни ноти в клоните на дърветата в остър и властен рефрен.

— Видя ли, никакъв го няма — заяви Филип след дълга пауза.

— Не съм измислила съобщенията! Ще ти ги покажа…

— Написал ги е, за да те подлуди. Обиден е или е бесен, че си го разкарала, и така си отмъщава.

— Той е луд. Опасен луд… Като си помисля само, че нищо не казах на Гарибалди! Натопих Антоан, а за него си замълчах! Каква тъпачка съм, просто думи нямам!

— Е, недей така… Изгубила си самообладание, изплашила си се напразно. Дори да дойде, ще си има работа с мен и ще се кротне. Обаче няма да дойде, сигурен съм…

Тя го слушаше и душата й се поуспокои. Облегна глава на вратата и започна да диша бавно и равномерно. Той беше тук, от другата страна на вратата. Вече нищо не можеше да я уплаши. Беше дошъл сам. Без Доти Дулитъл.

— Жо? — помълча за секунда: — Не ми се сърдиш, нали?

— Защо не се обаждаше? — отприщи се Жозефин, готова да се разплаче.

— Защото съм глупак…

— Не ми пука за другите жени, да знаеш. Само искам да ми кажеш. Никой не е съвършен.

— Няма други жени. Просто се оплетох в толкова емоции.

— Най-страшното е мълчанието — измънка Жозефин. — Започваш да си въобразяваш всякакви работи и положението става опасно. Изпадаш в безтегловност, не можеш да се хванеш за нещо дори най-незначително, но да е реално, за да си излееш гнева. Мразя мълчанието.

— Понякога улеснява много.

Жозефин пусна дълга въздишка:

— Току-що се разприказва… Както виждаш, не е толкова сложно.

— Защото си зад вратата!

Тя се разсмя. Смехът помете страха. Той е тук, Лука няма да припари. Ще види колата на Филип пред вратата. Нейната е размазана под дървото, но той ще види, че тя не е сама.

— Филип! Искам да те целуна!

— Ще се наложи да изчакаш. Вратата очевидно не е на това мнение. Пък и аз… Не съм от ония, лесните мъже. Харесва ми да бъда желан.

— Зная.

— От много време ли си тук?

— От три дни… поне така мисля. Вече им изгубих сметката…

— И от три дни ли вали така?

— Да. Без прекъсване. Опитах да вляза във връзка с Фове, но…

— Той ми се обади. Утре идва с работниците си…

— Обади ти се в Ирландия?

— Бях се върнал вече. Когато отидох до лагера да прибера Зое и Александър, двамата ми заявиха, че искали да продължат престоя си. Затова се прибрах в Лондон…

— Самичък? — вметна Жозефин, драскайки ожесточено по вратата.

— Самичък.

— Това е за предпочитане. Казвам, че ми е все тая, но не е съвсем вярно… Защото не искам да те изгубя.

— Вече няма къде да ме губиш…

— Ще повториш ли?

— Няма повече да ме губиш, Жо.

— По едно време дори си помислих, че отново си се влюбил в Ирис…

— Не — отговори Филип тъжно. — Приключих с Ирис, наистина сложих точка. В Лондон вечерях с нейния обожател. Той ми поиска ръката й…

— Льофлок-Пинел? Бил е в Лондон?

— Не. Съдружникът ми. Иска да се ожени за нея… Защо Льофлок-Пинел?

— Не бива да ти го казвам, но май е много влюбена в него. В този момент изживяват идеалната любов в Париж.

— Ирис с Льофлок-Пинел! Но той е от мъжете, които не се развеждат!

— Известно ми е… Обаче според Ирис двамата се обичали…

— Тя ще продължава да ме учудва. Пред нищо не се спира…

— Тя го пожела в мига, в който го зърна.

— Не вярвах, че би бил способен да напусне жена си.

— Засега не го е сторил…

Искаше да го попита дали не му е мъчно, но се въздържа. Не желаеше да обсъжда сестра си. Не желаеше тя да се намесва помежду им. Тя изчака той да заговори.

— Ти си силна, Жо. Много по-силна от мен. Предполагам, затова се уплаших и се скрих зад мълчанието…

— О, Филип! Аз съм всичко друго, но не и силна!

— Напротив, силна си. Не го осъзнаваш, но си силна… Преживяла си много повече от мен и тези изпитания са те калили.

Жозефин запротестира, но Филип я прекъсна:

— Искам да ти кажа… Някой ден може да стане така, че да не се държа подобаващо, да не съм на висота, тогава ще се наложи да проявиш търпение, да ме изчакаш… Да изчакаш да порасна. Толкова имам да наваксвам!

Говориха цяла нощ. От двете страни на вратата.

Фове пристигна на сутринта и освободи Жозефин, която се въздържа и не се втурна в прегръдката на Филип. Тя се притисна до ръкава на сакото му и потърка буза в него.

Обади се на Гарибалди. Разказа му за преследването, на което бе станала жертва, предаде му съдържанието на съобщенията на мобилния.

— Наистина се страхувам, казвам ви.

— Принуден съм да се съглася с вас — отговори Гарибалди с известно съчувствие в гласа. — Напълно основателно, сама в голямата отдалечена къща, и този мъж, който ви преследва…

Пак ще ме измамят, помисли Жозефин, но този път бе решена да говори. Разказа за безразличието на Лука, за двойната му самоличност, за пристъпите му на агресивност. Той слушаше мълчаливо. Щеше да приключи разговора, когато се сети, че може би трябваше да му съобщи името на портиерката.

— Срещнахме се с нея. Всичко това ни е известно — отговори Гарибалди.

— Значи вие сте го разследвали, така ли да разбирам? — попита Жозефин.

— Край на разговора, госпожо Кортес.

— Искате да кажете, че знаете кой е убиецът…

Той беше затворил. Замислена, тя се обърна към Филип и господин Фове, които оглеждаха покрива и правеха списък на нещата, които се нуждаеха от поправка.

Когато Филип се върна при нея, тя прошепна:

— Мисля, че са арестували убиеца…

— Затова ли онзи не дойде? Спипали са го навреме…

Той я прегърна през раменете и я посъветва да се постарае да забрави. Добави, че би било добре да звънне на застрахователите, за да съобщи за колата.

— Напълно ли си застрахована?

— Да. Но това е най-малката ми грижа. Долавям опасността във въздуха… ами ако не са го арестували навреме? Ако започне да ни преследва? Опасен е, да знаеш…

Заминаха за Етрета. Затвориха се в един хотел. Излязоха само да хапнат сладкиши и да пият чай. Понякога насред някое изречение Жозефин се улавяше, че мисли за Лука, за загадките около живота му, за мълчанията му, за това как винаги я бе държал на разстояние. Тя бе мислила, че това е любов. Било е просто лудост. Не, упрекваше се тя, една вечер беше на ръба да ми разкаже, да признае всичко и може би щях да му помогна. Тръпки я побиваха. Спала съм с убиец! Сядаше в леглото, Филип я успокояваше нежно, повтаряше „аз съм тук, до теб съм“. Тя се унасяше в сън, разплакана.

Валеше без прекъсване. От леглото наблюдаваха как дъждът изливаше по прозореца дълги полегати струи. Дю Геклен въздишаше, надигаше се, въртеше се на място, лягаше и отново заспиваше.

Решиха да поемат към Париж, без да бързат.

— Искаш ли да караме само по странични пътища? — обърна се към нея Филип.

— Да.

— Да се изгубим някъде?

— Да. Така ще бъдем заедно по-дълго време!

— Чуй ме, Жо, отсега нататък ще бъдем постоянно заедно!

— Толкова съм щастлива, искам да хвана една чайка, да й прошепна тайната си и тя да литне високо в небето и да я отнесе…

Толкова силно валеше, че наистина объркаха пътя. Жозефин въртеше картата във всички посоки. Филип се смееше, че не я бива за навигатор.

— Но, нищо не мога да видя! Да се върнем на главния път, какво друго да сторим!

Стъпиха на шосе D313, прекосиха малки селца, които едва забелязваха през забързаните чистачки, които не спираха да сноват наляво-надясно по стъклата, и стигнаха до някаква местност Льо Флок-Пинел. Филип подсвирна, впечатлен.

— Виж ти! Нашият човек е от сой. Има село на негово име!

Караха много бавно, на места с пет километра в час. През прозореца на колата Жозефин забеляза стара сграда с олющена фасада, на бял фон с почти изтрити зелени букви пишеше „Модерна печатница“.

— Филип, спри!

Той спря колата. Жозефин слезе и отиде до къщата. Забеляза светлина вътре и повика Филип.

— Как се казваше? Забравила съм — мърмореше тя под нос, опитвайки да си спомни разказа на Льофлок-Пинел.

— Кой? — осведоми се Филип.

— Печатарят, който прибрал Льофлок-Пинел… На устата ми е!

Казваше се Графен. Беноа Графен. Старец, който годините бяха покрили със скреж. Отвори им, без да крие изненадата си. Покани ги да влязат в просторно помещение, пълно с машини, книги, буркани с лепило, печатарски плаки.

— Извинете за безпорядъка — засуети се старецът. — Вече нямам сили да подреждам…

Жозефин се представи и в мига, в който произнесе името Ерве Льофлок-Пинел, погледът на стария мъж се съживи.

— А-а — прошепна той, — Палечко…

— Ерве?

— Аз го наричах Палечко, Палечко-Малечко…

— Значи е истина това, което ми е разказвал, вие сте го прибрали, отгледали сте го…

— Прибрах го, да. Но не го отгледах, не. Тя не ми даде време…

Той отиде до старата кухненска печка на дърва и донесе заврелия кафеник, предложи им кафе. Беше прегърбен, тътреше крака. Носеше стара вълнена жилетка, опърпан кадифен панталон, пантофи. Отвори кутия с бисквити и им предложи. Пиеше кафето си, топеше бисквитите в него, доливаше вряло кафе, когато те попиеха цялата течност. Правеше го машинално, с празен поглед, сякаш отсреща му не седяха двама души.

— Извинете ме — смотолеви той, — не ми се случва често да приказвам. Преди в селото имаше хора, беше оживено, съседи, сега почти всички си отидоха…

— Да, зная — отвърна тихо Жозефин. — Той ми разказа за главната улица, дюкяните, за работата му с вас…

— Спомня ли си? — учуди се той. — Не е забравил? Беше толкова отдавна…

— Спомня си всичко. Спомня си за вас, обичал ви е, нали знаете.

Тя взе с две ръце изкривената ръка на Беноа Графен, стисна я леко и му се усмихна.

Той извади кърпа и си обърса очите. Трепереше, докато се мъчеше да улучи джоба, за да пъхне в него кърпата.

— Когато го видях, беше ей толкова голям… — той вдигна ръка, за да покаже колко е бил висок малчуганът.

— Отдавна ли беше? — попита Жозефин.

Той махна с ръка, сякаш да покаже, че вече дори не помни колко години са минали.

— Палечко, малкият Палечко… Ако някой ми беше казал сутринта, че днес ще стане дума за него!

— Той често говори за вас. Станал е много красив мъж, блестящ…

— О! Винаги съм го предчувствал. Още по онова време беше изключително умен. Небето ми го изпрати милия Палечко.

— Той ли почука на вашата врата? — попита Жозефин с усмивка.

— А, изобщо не беше така! Бях зает с работата… — той посочи зад гърба си покритите с прах машини. — По онова време не спираха. Вдигаха адски шум… Изведнъж чух как рязко изскърцаха спирачки. Вдигнах глава, приближих се до прозореца и видях! Видях нещо страшно! — той плесна с ръце, сякаш все още не можеше да дойде на себе си. — Една мощна кола беше спряла точно тук, пред моята врата, и женска ръка го изхвърли! Както изхвърляш куче, от което искаш да се отървеш! Хлапето остана неподвижно на пътя. С костенурка в ръцете. Трябва да беше на три-четири години, така и не разбрах точно на колко.

— И той не си спомня…

— Взех го вътре. Не плачеше. Притискаше костенурката до гърдите си. Помислих, че ще обърнат и ще дойдат да си го приберат. Беше невероятно сладък. Мил, нежен, наплашен. Не си знаеше името. Впрочем отначало изобщо не говореше. Затова го нарекох Палечко. Знаеше само името на костенурката си: Софи. Ами това се случи преди повече от четирийсет години. Все едно в друга епоха! Отидох да съобщя в жандармерията, те ми казаха да го държа — при мен, докато…

Една бисквита се беше разпаднала в кафето му. Той се надигна и отиде за лъжичка. Върна се на стола и продължи, докато вадеше парченцата:

— Никога не казваше „мамо“, „татко“. Мълчеше. Един ден просто ми каза: остави ме при теб… Страшно ме развълнува. Нямах деца. Заживяхме тримата, той, аз и костенурката. Обожаваше я. Странно нещо, и тя се бе привързала към него. Когато я повикаше, тя се отзоваваше, идваше. Не знаех, че костенурките имат някакви чувства. Тя вдигаше малката си главица към него, той я вземаше на ръце и вървеше бавно, гушнал я до гърдите си. Тя спеше в неговата стая. До леглото му, в един сандък. Свикнах с хлапето и с костенурката. Той ме следваше навсякъде. Не се отделяше от мен. Когато работех, стоеше при мен, когато отивах в градината, ме следваше по петите. Бях го записал в селското училище, познавах учителя, той се съгласи. Жандармите наминаваха от време на време да пият по едно кафе. Казваха ми, че все пак трябвало да съобщя за него, защото може бе родителите му го търсели. Не казвах нищо, не протестирах, мислех си, че ако родителите му искат да си го вземат… Само трябва да дойдат и да си го вземат, не беше трудна работа. Нали така?

Жозефин и Филип отговориха в един глас „да, разбира се“, притеснени от угасналите очи на стария човек, от скръбта в погледа му, от изкривените пръсти, които топяха бисквитите в кафето.

— Веднъж се появи една жена. Социална служителка, Евелин Ламарш. Суха, властна, рязка. Този ден трябва да си беше отбелязала в бележника „РВ Льо Флок Пинел“. Реши, че трябва да го вземе. Ей така, хоп! — и готово! Без да попита нито него, нито мен! Започнах да протестирам, тя само ми заяви, че такъв бил законът. А когато се оказа, че трябва да му намерим име, тя подхвърли, че щял да се казва Ерве Льофлок-Пинел и че щяла да го даде на приемно семейство. Аз отново запротестирах, казах, че аз съм приемното му семейство, на което тя отвърна, че трябвало да се запиша в списък, че имало много хора, които чакали за деца, че мен ме нямало в списъка. Боже мой! Ами аз не чаках за дете, имах си! — той отново си обърса очите, сгъна кърпата и я пъхна в джоба, обърса трохите от бисквитата с ръкава си. — Замина за три минути. Беше живял шест години при мен. Когато го отвеждаше, той крещеше, дереше я, хапеше я, риташе я. Тя го метна в колата и я заключи. Той крещеше: „Деди! Деди!“. Така ми казваше. Навремето не бях възрастен, но той ме наричаше така… Щях да умра. За една нощ целият побелях. — Той прокара ръка в косата си, заглади веждите си. — Не зная какво са му правили, но постоянно бягаше от приемните семейства. Връщаше се при мен. По онова време никой не даваше пет пари за децата, камо ли за изоставените, те нямаха право на глас. Бях му казал едно нещо, бях му казал: учи се добре в училище, това е единственият начин да се измъкнеш. Той ме послуша. Винаги първенец на класа… Един ден след поредното от безбройните му бягства се появи без Софи. Мъжът в приемното семейство бил някакъв умопобъркан, бивш командос, парашутист. Тероризирал всички у дома, налагал им безумни правила. Да си оправят леглата като в казармата, да чистят тоалетната с четка за зъби, да, шефе, не, шефе, на вашите заповеди, шефе! Биел го за най-дребното провинение. По цялото тяло имаше белези от изгорено. Жената си мълчала, не си отваряла устата. Когато плачел, му казвала: „Прави това, което иска покровителят ти! Той има право. Трябва да се научиш да работиш и да страдаш!“. Двамата били взели няколко деца, за да си имат безплатни работници. Тя никак не се грижела за тях. Никога. Имала много силна връзка с нейния човек. Вечер, преди той да се върне от работа, трябвало да се натъкми, да изглежда добре. Слагала си колан с жартиери, съблазнително бельо. Разхождала се пред децата по сутиен и гащи. Той се прибирал, опипвал я пред децата да ги научел на нещата от живота! Малкият ми разказваше, че понякога хлапетата повръщали, толкова били отвратени, казваше ми: „Аз обаче не. Аз нарочно гледам, за да му покажа, че не ми пука!“. Мъжът му заповядвал да бъде пръв в училище, иначе щяло да има наказания. Един ден донесъл слаби оценки. Лудият грабнал Софи и я размазал на кухненската маса. С чук. След това направил нещо ужасно: заповядал му да изхвърли в кофата за боклук костенурката, превърната в пихтия. Трябва да е бил на тринайсет. Нахвърлил се на мъжа, опитал да се бие, оня го смлял, дойде си целият в кръв… И представяте ли си какво стана после? — кръвта му се бе качила в главата, беше почервенял и удряше с юмрук по масата. — Жената от социалната служба пак дойде да го отведе! С чантичката си, с тясната си поличка, с мизерното си кокче! И го отведе! Как я мразеше тази жена! Всеки път, когато бягаше, тя идваше да го търси при мен, намираше му ново побъркано семейство, което го вземаше да цепи дърва, да работи на полето, да върти къщата, да коси моравата, да боядисва, да рендосва, да чисти септичната яма. Хранеха го колкото да не умре, биеха го, ама тя, тя обясняваше, че трябвало да се пречупи. Садистка. Поболях се. Отчаях се, окото ми нищо не виждаше. Занемарих печатницата… През 1974, при президента Жискар д’Естен, гласуваха закона за пълнолетието — 18 години. Две години по-късно Палечко изкара матурата с „много добър“. Точно на шестнайсет. Направо не мога да си представя как успя! Хвърли се да учи като бесен. Почти престана да идва да ме вижда… Последния път, когато го видях, пристигна през нощта с някакъв приятел. Бяха си пийнали, твърдяха, че убили гадината… Той дори ми каза „отмъстих си, вече съм на чисто“. Отговорих му, че човек не може да е на чисто, като си отмъщава. Приятелят му се изхили: „Какъв глупак! Тоя нищо не разбра“. Ядосах се. Палечко му каза да се извини, защото аз все така си го наричах, Палечко. Приятелят забеляза и ме поправи: „Какви ги приказваш, той се казва Ерве Льофлок-Пинел. Защо го наричаш Палечко. Да не би Ерве да не ти харесва?“. Аз отвърнах: „Не е там работата, просто винаги съм ги наричал така“, а той ми каза: „Ми добре, защото и аз се казвам Ерве, и аз съм момче от домовете за изоставени деца, и на мен гадината Евелин ми съсипа живота, уж че се грижела за мен…“

— Как му беше фамилията на другия Ерве? — попита Жозефин.

— Забравих вече. Беше някакво странно име. Приличаше на белгийско… Ван нещо си… Записах си го в бележника, защото си записах всичко, след като двамата си тръгнаха. Случката беше изпълнена с толкова насилие, че исках непременно да си я отбележа. Понякога, когато нещата са прекалено жестоки, човек ги изтрива от паметта си, не иска да си ги спомня никога вече. Ще отида да го потърся, ако искате…

— Много е важно, господин Графен — увери го Жозефин.

— Наистина ли държите? — попита той, вдигнал побелелите си вежди. — Ще отида да го потърся. Държа го в една кутия… Моята кутия за спомени. Предупреждавам ви, не са приятни неща!

Той потътри крака до полицата, помоли Филип да свали потънала в прах кутия.

Извади едно тефтерче, отвори го внимателно, прелисти го. Прахът се вдигаше на леки облачета и той кихна. Пак извади кърпата си. Избърса си очите и отново се зае с тефтерчето. Прочете някаква дата: 2 август 1983.

— Ван ден Брок. Точно така, казваше се Ван ден Брок. Той беше взел името на приемното семейство. Обаче е прекарал две години в дом, преди да го осиновят. Така се запознали двамата Ерве и оттогава поддържали връзка. Когато дойдоха онази вечер, бяха празнували завършването на образованието си. Трябва да са били на двайсет и три, двайсет и четири години. Невъзпитаният младеж учил медицина, моят Палечко — политехниката и някакви други неща, за които старата ми глава не си спомня вече! Продължиха да пият през нощта и след известно време го попитах: „Защо дойде при мен?“. Той ме погледна и ето, чета ви отговора, „за да затворя един цикъл, цикъла на нещастието. Ти си единственият добър човек, когото съм срещнал в живота си“… Другото момче беше заспало на пейката и бяхме останали будни ние двамата. Разказа ми за ужасите, преживени във всичките семейства, беше попадал само на луди! Тръгнаха си призори. Отиваха в Париж. Оттогава нямам никакви вести от него. Един ден в местния вестник прочетох, че се жени за дъщерята на банкера Манжен-Дюпюи. Семейството има замък тук наблизо. Като беше малък, ходеше да бере гъби в парка и много се страхуваше кучетата от замъка да не му скъсат панталонките. Правехме си вкусни омлети. Казах си, че е постигнал чудесен реванш… — той се усмихна вяло и изтупа предницата на жилетката си. — Не зная дали са го приели добре. Носеше име на някакво забутано село. Не беше от техния свят… Обаче беше блестящ. Така поне пишеше във вестника. Ставаше въпрос и за някакъв американски университет, за високи постове, които му предлагали, затова вероятно са склонили да му дадат дъщеря си. Не ме поканиха на сватбата. Скоро след това селяните, които работеха в замъка, ми казаха за смъртта на първото му дете. Ужас! Премазано на някакъв паркинг. Също като костенурката Софи. Какви номера ни погажда животът, си помислих тогава! Да го подложи на подобно изпитание! Него! После следях пътя му оттук-оттам… Хората, които работеха в замъка, го виждали от време на време с жена му и децата му. Говори се, че бил странен, пак бил така блестящ, но особняк. Кипвал за нищо, имал разни фиксидеи. Сигурно е нещастен. Не зная как човек може да се излекува от подобно детство. Милият Палечко! Толкова беше сладък, когато танцуваше валс със Софи в ателието. Въртеше се бавно, за да не й се завиел свят на Софи. Пъхаше я под якето си. Тя си подаваше главата и той й говореше. Да ви кажа, никога не съм се женил, не съм имал деца, но поне не съм създал нещастници.

— Значи се познават от детските си години… — прошепна Жозефин.

— Често са ми говорили за него — обади се Филип, — но никога не съм си представял, че може да е имал такова детство. Никога!

Беноа Графен вдигна глава, погледна Филип право в очите и заяви:

— Защото това не беше детство, затова!

Беше прибрал тефтерчето, върнал кутията на мястото и клатеше глава, сякаш отново бе сам и тях двамата ги нямаше.

Жозефин си задаваше въпроси, докато Филип караше. Излиза, че са се познавали отдавна… Това е била нишката, която е разследвала капитан Галоа, преди да бъде убита.

— Не мислиш ли, че е добре да предупредим Ирис? — обърна се Жозефин към Филип. — Това, което ни разказа старецът, си е доста страшничко…

— Тя няма да обърне внимание. Никога не слуша какво й се говори. Тича подир някакви свои мечти…

Бяха минали осем дни, откакто се пречистваше.

Осем дни, без да излезе от апартамента. Сутрин ставаше в седем и половина, за да бъде измита и чиста, когато той дойдеше да й остави храната.

Звънваше точно в осем с въпроса „станахте ли вече?“, и ако тя не отговореше ясно и високо, отнасяше наказание. Беше прекарала цял ден завързана на стола, защото не бе чула часовника сутринта. Беше скрила запасите си от стилнокс под матрака и гълташе хапчета, за да забрави, че й беше забранено да пие. Губеше представа за времето. Знаеше, че са минали осем дни, защото той не пропускаше да й го повтаря. На десетия ден щяха да се оженят. Беше й обещал. Щяха да се врекат един на друг. Тържествено.

— Ще имам ли свидетел? — попита тя, свела поглед, с вързани на гърба ръце.

— Ще имаме общ свидетел за двама ни. Той ще отбележи нашето обвързване преди официалното му прогласяване пред хората…

Това я устройваше. Щеше да изчака нужното време, за да подготви той документите по развода. Никога не споменаваше думата развод, напротив, винаги говореше за сватба. Тя не разпитваше.

Вече си бяха изработили определени навици. Тя беше послушна и той изглеждаше доволен. Понякога я развързваше и решеше дългата й коса, шепнейки любовни слова: „Красавице моя, прекрасна моя, сега си само моя… Няма да позволиш на никой мъж да се доближи до теб, обещаваш ми, нали? Мъжът, с когото те видях един път в ресторанта…“ Как ли бе разбрал? Нали по това време беше в Бел Ил? Или бе отишъл и се бе върнал веднага? Дали не беше я проследил? Значи я обича, обича я! Няма да позволиш на този мъж да те доближи, нали? Тя се научи как да говори с него. Никога не задаваше въпроси, отваряше уста само когато той й разрешеше. Тя се чудеше какво щяха да правят, когато жена му и децата се върнеха от летуването.

Сутрин той я будеше. Оставяше шунката и ориза на масата в кухнята. Тя трябваше вече да е чиста, измита, облечена в бялата си рокля. Той докосваше с върха на пръста клепачите й, шията, проверяваше между краката. Не желаеше да усеща никаква миризма. Тя търкаше кожата си до изнемога със сапун за пране. Това бе най-страшното изпитание: не биваше да се издава, затова стискаше зъби, за да сподави стоновете на удоволствие, които напираха. Минаваше с пръст по екрана на телевизора, за да види дали има прах, после идваше ред на плочките на пода, на паркета, на рамката на камината. Изглеждаше доволен, когато се убедеше, че всичко е чисто. В такива моменти я докосваше леко по бузата, много нежна милувка, която я разплакваше. „Виждаш ли — й казваше и това бе един от редките случаи, в които й говореше на «ти», — виждаш ли, това е любовта, когато даваш всичко, когато се отдаваш изцяло, ти досега не си познавала това чувство, просто не си могла, живяла си в лъжовен свят… След като се върнат всички, ще ти наема апартамент. Ще бъдеш пречистена и ако се държиш безупречно, бихме могли да облекчим правилата до известна степен. Ще ме чакаш, ще си длъжна да ме чакаш, а аз ще поема грижите около теб. Ще мия косата ти, ще те къпя, ще те храня, ще ти режа ноктите, ще те гледам, когато се разболееш, а ти ще се запазиш чиста, чиста, неосквернена от мъжки поглед… Ще ти дам да четеш книги, които аз ще съм избрал. Ще се изучиш, ще научиш хубавите неща. Вечер ще си почиваш с разтворени крака, а аз ще лягам отгоре ти. Няма да се движиш, само ще издадеш тих и кратък стон, за да ми покажеш, че изпитваш удоволствие. Ще правя каквото искам с теб и никога няма да протестираш.“

„Никога няма да протестирам“ — повтори по-високо тя.

Ако видеше мръсна лъжица на масата или зрънца ориз, той кипваше и викаше: „Какво е това, какво? Мръсотия, вие сте мръсна“, и я удряше, а тя се оставяше да бъде удряна. Харесваше й да стои на тръни, очаквайки ударите да завалят, мъчителната тревога, обичаше да се пита: направих ли всичко както трябва, ще ме накаже ли, или ще ме възнагради? Очакването и тревогата насищаха живота й, придаваха значение на всяка минута, всяка секунда очакване я изпълваше с непознато, нечувано щастие. Дебнеше момента, в който щеше да отгатне, че е удовлетворен и щастлив или обратното — бесен и кипящ от враждебност. Сърцето й биеше до пръсване, виеше й се свят. Беше непредвидим. Оставяше го да я бие, свличаше се в краката му и обещаваше никога повече да не повтаря грешката. В такива случаи я завързваше на стола. За цял ден. Връщаше се на обед, за да я нахрани. Тя отваряше уста, когато й заповядаше, преглъщаше, когато й наредеше. Понякога изглеждаше толкова щастлив, че валсираха из апартамента. Безмълвно. Безшумно, от което ставаше още по-красиво. Той придържаше главата й до гърдите си и я галеше. Обсипваше косата й с кратки малки целувки и тя се топеше от щастие.

Един ден, докато седеше вързана на стола, понеже беше проявила непокорство, телефонът звънна. Не можеше да е той. Знаеше, че тя е завързана. С учудване установи, че не я е грижа кой звъни. Тя вече не принадлежеше на този свят. Не изпитваше никакво желание да говори с когото и да било. Нямаше да разберат колко е щастлива.

Вечерно време той слушаше опери вкъщи. Отваряше широко прозореца на хола и пускаше музиката силно. Тя слушаше безмълвно, отпусната на колене до стола си. Понякога намаляваше звука и говореше по телефона или по диктофона. Чуваше се в целия двор. Няма страшно, заявяваше той, всички са на почивка, не се мярка жива душа.

Накрая гасеше осветлението. Спираше музиката. Отиваше да си легне.

Или се качваше тихо да провери дали е заспала. Трябваше да си ляга на заник-слънце. Не й се полагаше осветление. За какво ви е да бродите из тъмния апартамент?

В леглото дългата й коса трябваше да е разпростряна по възглавницата, краката прибрани, ръцете извадени над завивката. Трябваше да спи в тази поза. Той се надвесваше над нея, проверяваше дали спи, плъзгаше ръка по тялото й и вълна на огромна наслада я връхлиташе, от нея се навлажняваше между краката. Не помръдваше, просто чувстваше как удоволствието я залива. Не знаеше кога той ще влезе, дали ще я бие, за да я събуди, защото е оставила неприбран лист хартия в антрето, или ще й прошепне нежни думи, наведен над нея. Страхуваше се и вълнението бе неописуемо, когато страхът се изливаше във вълна на удоволствие.

На другия ден се миеше още по-усърдно, за да не долови той и най-слабата телесна миризма, но мисълта за изпитаното удоволствие отново я караше да се подмокря. Колко странно, никога не съм била по-щастлива, а не притежавам нищо. Нямам дори собствена воля. Всичко му дадох.

Обаче не се покоряваше напълно: описваше щастието си на листове, които криеше зад металната плоча на камината. На тях отбелязваше всичко до най-дребните подробности. И отново преживяваше и страха, и удоволствието. Искам да обрисувам любовта си, толкова красива, толкова чиста, за да мога да чета и препрочитам, проливайки сълзи на радост.

За осем дни извървях по-дълъг житейски път, отколкото за четирийсет и седем години.

Беше станала точно такава, каквато той искаше тя да бъде.

Най-сетне щастлива! — шепнеше тя, преди да заспи. Най-сетне щастлива!

Вече нямаше желание да пие, а от утре щеше да спре да взема хапчетата за сън. Синът не й липсваше. Той принадлежеше на друг свят, света, който бе оставила зад гърба си.

И настъпи вечерта, в която той дойде, за да се оженят.

Тя го чакаше босонога, с роклята с цвят на слонова кост, с разпусната коса. Беше поискал да го чака права в антрето като облечена в бяло младоженка, която се готви да застане пред църковния олтар. Беше готова.

Тази вечер Ролан Бофрьото беше побеснял. Дъвчеше мундщука на лулата си, плюеше жлъч и бълваше змии и гущери срещу това лайняно общество, неспособно да си стиска лайната, дето без грижа за когото и да било оставя хората всеки самичък да се измъква от лайната!

Бяха му съобщили за банда рейвъри, които си търсели място, за да си направят страхотен терен. Ще ви дам аз едни страхотни терени! Тия лайняни наркомани ще ми осерат нивата. Бяха му казали, че ходели на огледи нощем. Е, ще се постарае да не останат разочаровани гадните малоумници! Щеше да ги хване на бърза ръка на мушката, щеше да им надупчи задниците със сачми и нехранимайковците щяха да се изпарят, напълнили гащите от страх.

Той познаваше всяко кътче от тези поля, гори, ливади. Знаеше откъде минаваха крадците на момина сълза, на гъби, на кестени, бракониерите на зайци, крадците на онова, което беше неговото ежедневие и му даваше хляба. Сега нямаше да остави лайняните кресльовци и наркомани да му съсипят земята!

Напредваше предпазливо в гъсталака край своята нива. Имаше си нива за чудо и приказ, не само хубава, ами и закътана. Човек трябваше да знае къде се намира, за да стигне до нея! Цяла година се грижеше, чистеше камък по камък, брануваше, обръщаше земята, тореше, за да я подхрани…

Затова се беше скрил, причакваше купонджиите, както им казваха по телевизията, когато дочу шум от автомобил, после още един и видя двете коли, които изскочиха точно пред него. Виж ти, ще мога да зърна отблизо какво е това „купонджия“! Само ще си оплакна окото, преди да ги гръмна в ташаците, ако изобщо имат!

Първата кола спря почти под носа му. Той се дръпна назад и потъна в мрака, за да не го забележат. Беше краят на август и нощите бяха светли, луната се беше запълнила, окръглила, красавица ненагледна, която се вземаше за градски фенер. Той обичаше всичко в нивата си, дори луната, която я къпеше в лъчите си. Втората кола паркира точно срещу първата, бяха на десетина метра разстояние една от друга.

От първата слезе мъж. Висок, с бял шлифер. От втората — друг мъж, много кльощав, направо жив скелет. Те се посъветваха за кратко, както и той се договаряше с Раймон в кафенето, преди да пуснат фиша за конните надбягвания, след което Скелета се върна в колата си, запали фаровете и пусна музика. Музиката беше прекрасна. Не като музиката, която пускат по телевизията, когато дават репортажи от техно партита. Музика с орнаменти, извисявания, паузи и женски глас, прекрасен като луната, който се издигна над гората и разхубави околните дървета, дъбовете столетници, трепетликите, обикновените и сиви тополи, посадени от баща му малко преди да си отиде, за които той ревностно се грижеше.

И мъжът с белия шлифер запали фаровете на колата си и се получи нещо като светлинна конструкция. В светлината на фаровете се носеха някакви частици и се получаваше много красиво с музиката, въздигната като знаме. Белия шлифер изведе от колата красива чернокоса жена с бяла рокля, босонога. Само мога да мечтая за такава в леглото си! Тя пристъпваше грациозно и леко, сякаш не докосваше земята, сякаш тръните не й бодяха ходилата. Бяха красива двойка, направо феерична, така да се каже. Хич не приличаха на купонджиите, това също беше сто процента сигурно. Пък и не бяха на техните години. Ами някъде около четирийсетте. Елегантни, леко нафукани като хора с пари, свикнали множеството да се отдръпва пред тях и да им прави път… А музиката! Музиката… Той различаваше някакви каа, стаа, дии, ваа, които се губеха в нощта като поздрав към гората. Никога не беше слушал такава красива музика!

Ролан Бофрьото свали карабината. Извади тефтерчето си и докато светлината беше все още силна, си записа с мекия черен молив номерата на колите, марките им, каза си, че това може би са организаторите, дошли да огледат мястото. Не бяха рейвърите, прекалено мързеливи да идват дотук, а вероятно организаторите… защото не ми разправяйте, че няма хора, дето правят пари с рейвърите, не на мене тия! Щото тая работа нищо не ни носи на нас, селяните, ама си има хора, дето им носи!

Той прибра тефтерчето си, извади бинокъла и огледа жената. Красавица! Истинска красавица. Най-вече имаше внушителна осанка… Нощта скоро щеше да се спусне и той нямаше да види нищо. Ако оставеха фаровете на колите запалени, щеше да се вижда. Не може да бъде, тия не са рейвъри. Дори не са от шефовете им! В такъв случай какво ли правят на това място?

Мъжът с белия шлифер представи кльощавия на елегантната красавица, която много бавно кимна. Много сдържано. Сякаш се намираше в своя салон и посрещаше виден гост. След това Скелета отиде до колата и намали звука на музиката. Красивата двойка остана прегърната насред полянката. Изправени, красиви, романтични. Белия шлифер бе прегърнал жената. Много целомъдрена прегръдка. Скелета се върна, застана между тях, скръсти ръце като свещеник, който се подготвя, обърна се към жената, каза й няколко думи, тя отговори тихо, свела глава. После кльощавият се обърна към Белия шлифер, попита го нещо и той отговори високо и ясно: Да, искам. Тогава Скелета взе ръката на жената, съедини я с ръката на мъжа и заяви много силно, сякаш искаше да го чуят всички живи твари на поляната и да дотичат, за да им бъдат свидетели: обявявам ви за съпруг и съпруга, свързани с брачна клетва.

Ето какво било! Романтична сватба на свечеряване в неговата нива! Да му се не види! Беше поласкан, че двама толкова изискани господа и една така прекрасна дама бяха дошли да се оженят в неговия имот. Той едва се сдържа да не надникне от храстите, за да изръкопляска, но не дръзна да наруши церемонията. Все още не си бяха разменили пръстените.

До размяна на пръстените не се стигна.

Жената се отпусна в ръцете на Белия шлифер с разпиляна на раменете коса, ефирна в прегръдката на мъжа, и те се завъртяха на поляната, въртяха се, танцуваха валс на светлината на кръглата луна, която се усмихваше като всеки път на пълнолуние. Беше красиво, беше вълнуващо! Двамата танцуваха в светлината на фаровете, жената долепена до мъжа, той закрилнически и целомъдрено я бе прегърнал и я поотдалечаваше от време на време, както правеха на коледните балове по телевизията. Кльощавият отново бе засилил музиката, направо я беше надул докрай и чакаше, подпрян на капака на колата, без да откъсва очи от сценката.

Двойката бавно, много бавно се въртеше във валс, а Ролан Бофрьото си каза, че досега не бе виждал нещо толкова красиво. Жената се усмихваше, свела очи, боса в тревата, а мъжът я държеше спокойно и властно, със старомодна грация…

После кльощавият мъж размаха ръце, плесна с длани и се провикна: сега! сега! Белия шлифер извади нещо белезникаво от джоба си, което блесна на светлината на фаровете, и със замах го заби в гърдите на жената, без да трепне, без да спира да брои: едно, две, три, без да спира да танцува и да я прегръща.

Сънувам, си каза Ролан Бофрьото, Господи, не може да бъде! Пред очите му мъж намушка с нож жена, докато танцуваха, и жената се отпусна на тревата, дълго бяло петно. Без да я погледне, танцуващият се обърна към слабия мъж и му подаде, вдигнал високо като дар, поднесен от келтски жрец, късата кама, с такава довършваха елена на лов с кучета. Той го даде на Скелета, който тържествено го пое, обърса го, сложи го в нещо като калъф — Ролан не успя да види съвсем точно, — след което отиде до колата си, взе голям черен чувал като ония за отпадъци, върна се при Белия шлифер и двамата бавно я сгънаха на две, пъхнаха я в чувала, затвориха го, вдигнаха го и го хвърлиха в гьола отзад.

Ролан Бофрьото си потърка очите. Беше оставил карабината и бинокъла си и се беше свил, клечеше скрит. Току-що бе присъствал на истинско убийство.

Тя не протестира дори с жест! Не извика, танцува докрай и умря безмълвно, свлече се като бял воал.

Господи Боже мой, не може да бъде!

След десетина минути двамата мъже се върнаха при колата на Белия шлифер, извадиха сандък и разхвърляха камъни из нивата във формата на кръг. Премахват следите, точно това правят, се сети Ролан Бофрьото, прикриват кръвта… Стиснаха си ръцете и заминаха всеки по своя път. Фаровете изчезнаха в нощта и шумът на двигателите заглъхна в далечината.

Брей, страхотна работа! — възкликна смаян Ролан Бофрьото, страхотна работа…

Постоя така, за да се увери, че двете коли няма да се върнат, и се измъкна от гъсталака. Искаше да види какво бяха хвърлили по земята, за да прикрият следите от престъплението си. Камъни, стърготини?

Насочи лъча на фенерчето си надолу и видя десетина обли камъка, кафяви и жълти, наредени в идеален кръг. Все едно си подаваха ръка и танцуваха в кръг. Той побутна един камък с върха на обувката си. Камъкът мръдна, порасна му едно краче, после второ, трето… Той изруга: „Шибана, лайняна работа!“, и без да погледне назад, си обра крушите.

На сутринта се запъти право в участъка и разказа всичко на жандармите.

— Мисля, че е редно да отида при Гарибалди и да му разкажа историята на печатаря — каза Жозефин на Филип. — Освен това ми се ще да разбера дали са арестували Лука…

— Искаш ли да дойда с теб?

— Мисля, че е по-добре да съм сама…

— Ще те изчакам тук.

Бяха се прибрали в Париж. Филип си взе стая в хотел. Искаха да останат още известно време заедно. Тайно. Зое и Александър се връщаха след два дни. Два дни само двамата, сами в обезлюдения летен Париж. Жозефин отново набра мобилния на Ирис. Тя не вдигна.

— Странно, тя, която непрекъснато говори по телефона… Започвам да се тревожа.

— Изключила го е, не желае да й досаждат. Остави я да изживее връхлетялата я страст… Сигурно са заминали за няколко дни.

— Наистина ли ти е все тая да знаеш, че е с друг?

— Виж какво, Жо, искам само да е щастлива и ще сторя всичко за това. С Льофлок-Пинел или с друг някой… Опасявам се обаче, че ще удари на камък при него. Вярваш ли, че ще се разведе?

— Не мога да кажа. Не го познавам достатъчно… Трябва да отида да видя дали тя е вкъщи…

— Не! Остани при мен…

Той я бе прегърнал и тя се отпусна в ръцете му, долепила устни до неговите, неподвижна, наслаждавайки се на целувката му, която нямаше край. Той я целуваше, галеше я по шията, ръката му се спусна, обгърна гърдата й, тя се притисна в него, стрелна език в устата му, изстена тихо. Той я отведе до леглото, положи я, притисна я с двете ръце, тя въздъхна покорена, да, да… и погледна към часовника в кутия от акажу, поставен на камината.

Освободи се от прегръдката му.

— Десет часът! Непременно трябва да се срещна с Гарибалди… Главата ми гъмжи от въпроси.

Филип възропта. Протегна ръка да я дръпне към себе си.

— Но ще се върна веднага…

Жозефин тъкмо обясняваше на дежурния полицай на входа на „Ке дез Орфевр“ №36, че е абсолютно наложително да се срещне с инспектор Гарибалди, когато той тичешком се спусна по стълбите.

— Инспекторе! Трябва да говоря с вас, имам новини…

Той направи знак на двама колеги да го последват и пренебрегна напрежението, изписано на лицето на Жозефин.

— И аз имам новини, госпожо Кортес, затова бързам, нямам време.

Тя подтичваше редом с него.

— Става въпрос за РВ-тата…

— След като ви казвам, че нямам свободна минута! Чакам ви днес следобед в моя кабинет.

Тя подхвана, че е „много важно…“. Той вече бе скочил в потеглящата кола.

Тя се върна в хотела при Филип.

— Бързаше, хванах го на вратата, тръгваше за някъде, но следобед ще ме приеме…

— Нищо ли не ти каза?

— Не… Имаше вид на, как да ти кажа… вид, който никак не ми хареса.

Трескав, тревожен, мрачен. Това изражение й напомняше нещо, но не знаеше точно какво. И този въпрос, който не й даваше мира и който тя отново повтори пред Филип:

— Защо тя не вдига телефона?

— Успокой се. Познавам я. Забравила е всичко и всички. Скоро ще дойде краят на месеца, жена му и децата ще се върнат, няма да се виждат, затова не искат да бъдат обезпокоявани…

— Може и да си прав. Притеснявам се напразно… обаче има нещо в това мълчание, което ме смущава…

— Да не те смущава по-скоро фактът, че си с мен в хотелска стая?

— Вярно, чувствам се странно — съгласи се тя тихо. — Имам усещането, че съм невярна жена…

— Не е ли чудесно усещане?

— Не съм свикнала да се крия…

За малко да се изпусне и да го попита „а ти“, но се сепна навреме.

Изпод полупритворени клепачи погледна Филип и си каза, че го обича до полуда. А след като и Ирис очевидно бе влюбена… Със сигурност отначало ще изглежда странно. Ще се наложи да свикне, да поизчакат, докато Зое и Александър свикнат, за да им съобщят новината. Ортанс ще бъде доволна. Тя винаги е харесвала Филип. Мъчно й беше за дъщеричките. С нетърпение очакваше да се върнат. Скоро Зое щеше да си дойде, с кого ли замина Ортанс за Сен Тропе? Дори не я попитах…

Телефонът й иззвъня, някой й изпращаше съобщение. Филип недоволно промърмори „кой ли може да е?“, Жозефин стана и отиде да провери.

— От Лука е…

— Какво пише?

— „Така значи, освободихте се от мен!“

— Права си, този човек е луд! Значи още не са го пипнали?

— Очевидно не…

— Какво чакат?

— Разбрах! — извика Жозефин. — Тази сутрин Гарибалди бързаше към него! Отиваше да го арестува!

Когато Жозефин отиде на срещата, Гарибалди я чакаше. Носеше хубава черна риза и кривеше носа и устата си, сякаш бяха гумени. Той заповяда да не го безпокоят и предложи стол на Жозефин. Изкашля се няколко пъти, прочисти си гърлото, преди да заговори. Непрекъснато си чоплеше ноктите.

— Госпожо Кортес — започна той, — знаете ли как да влезем във връзка с господин Дюпен?

Жозефин се изчерви.

— Той е в Париж…

— Значи можем да го открием.

Жозефин кимна.

— Може ли да го помолите да дойде при нас?

— Нещо сериозно ли се е случило?

— Предпочитам да го изчакам, за да…

— Някоя от дъщерите ми ли? — извика Жозефин. — Искам да зная!

— Не. Нито някоя от дъщерите ви, нито синът му…

Жозефин се отпусна на стола успокоена.

— Сигурен ли сте?

— Да, госпожо Кортес. Можете ли да му се обадите по телефона?

Жозефин набра номера на Филип и го помоли да дойде незабавно в кабинета на инспектора. Той се отзова начаса.

— Много сте бърз — намръщи се инспекторът.

— Чаках Жозефин в кафенето отсреща… Исках да дойда, но тя предпочете да говори насаме с вас.

— Това, което имам да ви съобщя, не е никак приятно… Ще ви помоля да бъдете силен и да запазите спокойствие.

— Не става дума нито за момичетата, нито за Александър — успокои го Жозефин.

— Господин Дюпен… Открили са тялото на жена ви в едно езеро в Компиенската гора.

Филип пребледня, Жозефин викна „какво?“, решила, че не е чула добре. Не беше възможно. Какво ще прави Ирис в гората при Компиен? Имат някаква грешка, вероятно е жена, която прилича на нея.

— Не е възможно.

— Обаче — продължи с въздишка инспектор Гарибалди — наистина са намерили нейното тяло… Видях го и отлично си я спомням, защото я разпитвах при разследването. Госпожо Кортес, или вие, господин Дюпен, кога сте говорили с нея за последен път?

— Но кой може да го е направил? — прекъсна го Жозефин.

Филип беше смъртноблед. Протегна ръка към Жозефин. Тя не забеляза. Устата й се бе изкривила в сподавено ридание.

— Бих искал да ми кажете кой от вас е говорил последен с нея…

— Аз — отвърна Жозефин. — По телефона, да кажем, някъде преди около осем-десет дни, но не съм сигурна.

— И тя какво ви каза?

— Че изживява голяма любов с Льофлок-Пинел, че никога досега не е била толкова щастлива, да не й звъня повече, защото искала да се наслади необезпокоявана на голямата си любов, и… че щели да се оженят.

— Работата е ясна! Завел я е в гората, обещавайки й сватбена церемония, направил е някаква имитация на сватбен ритуал и я е намушкал с нож. Един селянин е видял всичко. Проявил е изключителна съобразителност да запише номерата на колите. Така успяхме да ги идентифицираме.

— Кои да ги идентифицирате, кого имате предвид? — попита Филип.

— Ван ден Брок и Льофлок-Пинел. Те са съучастници. Познават се отдавна, много отдавна. Действали са заедно.

— Точно това идвах да ви разкажа днес сутринта! — извика Жозефин.

— Изпратих хора у Льофлок-Пинел, както и други в Сарт, където е на почивка Ван ден Брок, за да го арестуват.

— Щяхме да им попречим, ако ме бяхте изслушали…

— Не, госпожо, когато се разминахме сутринта, сестра ви е била вече мъртва. Аз бързах да взема показанията на мъжа, който е присъствал…

Той се прокашля с ръка на устата.

Филип хвана за китката Жозефин. Разказа за пътуването им до Париж по околните пътища на Нормандия, как бяха спрели в селцето Льофлок-Пинел, изповедта на печатаря. Жозефин го прекъсна, за да уточни как първо бе чула разказа за селото и за печатаря от самия Льофлок-Пинел.

— Той ви е споделил? Изненадващо — вметна инспекторът.

— Каза, че приличам на малка костенурка…

— Малка костенурка, която страхотно ни помогна с предположението да проверим РВ…

Дойде неговият ред да разкаже.

Изхождал от записките на Басониер, разплели историята на Льофлок-Пинел, факта, че бил изоставено дете, произхода на името му, различните приемни семейства.

— Не реагирахме веднага, тъй като няма нищо срамно да си изоставено дете и да си се издигнал благодарение на богатата си съпруга. Случаят с премазаното дете на паркинга по-скоро буди съчувствие. Капитан Галоа първа направи връзката между двамата Ерве.

— Как се е досетила? Не е било близо до ума — попита Филип, стиснал ръката на Жозефин.

— Майка й е била социална служителка в Нормандия. В Дирекцията за здравни и социални грижи. Работата й е била да намира приемни семейства за тези деца. Една нейна по-възрастна колежка, госпожа Евелин Ламарш, много сурова жена, смятала, че тези деца до едно са само ужасни бурени, убеждението й било толкова непоклатимо, че дори не си правела труда да им дава имена, които да им подхождат или поне да им харесват. Например всичките момчета били Ерве. Когато капитан Галоа прочела тези имена при първите разпити след смъртта на госпожица Дьо Басониер, си спомнила за тази жена. Израснала с разказите на майка си за госпожа Ламарш, която често я споменавала, критикувала методите й на работа. „Ще превърне тези дечица в побеснели зверчета.“ На Галоа й направила впечатление възрастта на двамата Ерве, поразровила досиетата на вуйчото и решила, че двамата може да са минали през ръцете на въпросната Ламарш. Както се казва, интуитивно. Помислила си, че тези двамата вероятно са имали подобен живот, че са били отколешни познати. Това е породило нейните съмнения. Ами ако двамата са се обединили в някакъв злосторен съюз? Ако си отмъщават на всички, които са се отнасяли зле с тях? Проверила тази следа. Обадила се на майка си за повече подробности относно госпожа Ламарш, искала да разбере дали е жива, какво е станало с нея? Убедена била, че имаме работа със сериен убиец. Много старателно проучила профилите този тип хора. За да разбере как действат, какво ги подтиква… Намерихме бележките й, преписахме много неща. Имам ги тук някъде на бюрото… — той затърси сред листовете пред себе си, прехвърляше ги напред-назад, връщаше се отново на някои, докато накрая попадна на бележките на капитана. — Ето ги, открих ги… „Винаги унижението е в дъното на всяко престъпление. За да го преодолее, серийният убиец отнема чужд живот и убийството измива унижението. Това е действие, с което той се лекува, което му позволява да се създаде отново като личност. Когато изникне пречка и го подразни, дори да е нещо съвсем невинно, например някой случайно го е бутнал на улицата или са му поднесли изстинало кафе, това дребно нещо заплашва крехкия образ, който е създал в съзнанието си. Нарушава психическото му равновесие, което той трябва да възстанови, за да си възвърне отново могъществото. Да убие някого му създава усещане за изключително могъщество. Чувства се на равна нога с Бог. След като убият, те се чувстват задоволени, но отново зейва празнината и отново се налага да я запълнят, да извършат ново убийство.“ Подчертала е този пасаж. — Той спря да чете и се облегна назад на фотьойла. — Как ми се ще да бях имал такава жена в екипа! Давате ли си сметка, тя е разплела всичко! В тази работа са нужни интуиция и последователност. Разследването не е само обективни факти, трябва вложиш в него чувствителността си, натрупания опит. — Той все едно говореше на себе си. После пак се обърна към тях. — Обадила се на майка си, за да събере тя някаква информация за онази социална служителка. Научила, че Евелин Ламарш била обесена в дома си близо до Арас в нощта на първи срещу втори август 1983.

— Това е датата, за която ни съобщи печатарят! Когато за последно е видял Льофлок-Пинел заедно с Ван ден Брок! — възкликна Жозефин.

Инспекторът я изгледа:

— Всичко съвпада! Нека ви обясня… Навремето проведоха разследване за смъртта на тази жена, която не проявявала никакви признаци на депресия. Върнала се в родното си село близо до Арас, живеела сама, нямала приятели, деца, гласяла се да се кандидатира на общинските избори, била станала важна личност в селото. Никой не повярвал, че се е самоубила, обаче наистина я намерили обесена. Това потвърдило подозренията на капитан Галоа: било убийство, маскирано като самоубийство. Отмъщение на някой бивш Ерве? Твърдението на майка й, че „щяла да превърне тези дечица в побеснели зверчета“, не й давало мира. Ами ако Евелин Ламарш бе заплатила с живота си за униженията, на които някога е подлагала децата? Подозрението се конкретизирало по отношение на двамата Ерве. Вероятно ги е призовала да се явят, отново ги е разпитвала и може би се е изпуснала, отваряйки дума за онези години. Знаела е прекалено много. Затова са решили да я премахнат.

— А тя не е имала едно наум? — учудено попита Филип.

— Все още й липсваше опит. За разлика от нея те имат вече натрупан стаж в престъпната си дейност и досега са минавали между капките. Започнали са да си въобразяват, че са недосегаеми, всемогъщи. Ако четете специализирана литература за серийните убийци, ще видите, че с увеличаването на броя на престъпленията те започват да губят представа за реалността. Вече не са в състояние да контролират живота си, заживяват в паралелен свят, в който те са създали правила, закони, ритуали…

Жозефин се сети за правилника за съпружеския живот, окачен в спалнята на семейство Льофлок-Пинел. Докато четеше правилата, тя се уплаши, сякаш бе творение на болен мозък. Длъжна бе да предупреди Ирис, да говори с нея. Сестра й бе мъртва… Не можеше да повярва. Това бяха само думи, които излизаха от устата на инспектора и щяха да се изпарят в пространството.

— Действителният свят вече не съществува, те се оттеглят в своя въображаем свят. За тях двамата единственото реално нещо е бил техният съюз: двамата Ерве. Ван ден Брок не е убивал, той не е имал физическата сила да го стори, той е омърсявал жените, унижавал ги е сексуално, не вярвам да е стигал докрай. Льофлок-Пинел обаче е убивал, и пак по същата причина: за да си отмъсти, да компенсира унижението, без значение от какъв характер е било. Дори според нас да е било нещо незначително.

— След смъртта на госпожица Галоа ли ги разкрихте? — попита Жозефин.

— Вече бяхме по следите им, но се лутахме, опипвахме почвата. Защо е поискала от майка си да разпита за смъртта на жената от социални грижи? Защо е оставила бележката „да се разрови около РВ“? След което дойдохте вие с вашето откритие, госпожо Кортес, РВ — Ерве. От този момент нататък разбрахме, че сме близо до целта. Малко преди това майката на госпожица Галоа ни предаде разговора с дъщеря си и ни съобщи какво бе научила самата тя. Вървяхме по няколко дири едновременно, преди да се съсредоточим върху тази. По едно време мислехме, че убиецът може да е съпругът ви Антоан Кортес. Това обясняваше отказа ви да подадете официално оплакване. Днес обаче съм в състояние да потвърдя кончината му… — той кимна към Жозефин, сякаш да й поднесе съболезнованията си. — Проучихме и случая с Виторио Джамбели, човекът е болен, страда от шизофрения, но не е престъпник. Той самият иска да му помогнем да се лекува. Осъзнал лудостта си, след като ви засипал с есемеси, и по собствено желание дойде при нас. Изглеждаше облекчен, че някой поема грижите за него…

— И тази сутрин ми изпрати съобщение.

— Постъпва в болница тия дни.

— Значи не е той… — промълви Жозефин.

— Върнахме се на двамата Ерве. След смъртта на капитана и историята с РВ-тата бяхме убедени, че сме на правилния път, но за да не събудим подозренията на двамата, се налагаше да разпитваме и да подозираме всички… Затягахме обръча.

— Значи прав е бил господин Пинарели, когато ми разказваше, че сте пускали димна завеса… — отбеляза Жозефин.

— В никакъв случай не можехме да си позволим те да се досетят за нещо… Майката на капитан Галоа ни оказа безценна помощ. Тя откри вестници от онова време, тоест местната преса, които пишат за странната смърт на силната жена, за която никому не би минало през ума, че е способна да сложи край на живота си. Истинска сензация, коментирана чак в Арас. Още повече пък самоубийство чрез обесване! Жените не слагат край на живота си чрез обесване… Тя ни изпрати ксерокопия от вестниците по онова време и най-отдолу на една страница се натъкнахме на кратко съобщение за нещо, което се било случило в нощта, в която Евелин Ламарш е била убита. Жена, работеща на рецепцията на някакъв хотел, била малтретирана от двама студенти, които я обвинили, че им „говорела неучтиво“, тя се опънала и единият от младежите я пребил. Тя отишла да подаде оплакване на сутринта и съобщила имената на двамата нападатели, регистрирани в хотела: Ерве Льофлок-Пинел и Ерве ван ден Брок. Имената не бяха упоменати във вестника, научихме ги от жандармите. Двамата са нямали никаква работа по тези места, идвали са от Париж и са преспали една нощ там. Всъщност не са преспали в хотела, а си тръгнали след разправията, след като си платили вечерята…

— Според вас двамата са убили социалната служителка, така ли? — попита Филип.

— Тя ги е унижавала, когато са били деца. Те са въздали собствено правосъдие. И, поне така мисля аз, това първо тяхно престъпление ги е подтикнало да продължат, тъй като е останало ненаказано. Завършили блестящо образованието си, професионалният живот бил пред тях, предполагам, че са искали да измият оскърбленията от детството. Вероятно са я издебнали вкъщи, подложили са я на унижения, тероризирали са я и накрая са я обесили… По тялото й не са били открити никакви следи от насилие. Приличало е на самоубийство, но не е било самоубийство. Открихме и жената от рецепцията на хотела. Тя много ясно си спомняше инцидента. Показахме й снимките на двамата мъже сред други снимки и тя веднага ги разпозна. Следата, по която се движехме, ставаше все по-надеждна, само че не разполагахме с никакво доказателство. А без доказателство нищо не може да се направи…

— И най-вече как да се свържат всички тези престъпления? — рече Филип. — Какво общо е имало между жертвите?

— Те са ги унижили… госпожа Бертие се е сдърпала с Льофлок-Пинел заради сина му, аз присъствах на родителската среща и си тръгнах на бегом… Госпожица Дьо Басониер ги бе обидила на събранието на съкооператорите. Присъствах и на него. След това се разходих пеша заедно с него и той ми говори за детството си… Обаче Ирис? Какво им е сторила тя?

— Каквато я познавам — заяви Филип с въздишка, — сигурно толкова е очаквала от него, толкова си е въобразявала, че е била разочарована, когато е заминал на почивка със семейството си, и се е вбесила. Кой знае какво ли му е наговорила! Не беше добре със здравето, беше отчаяна, той е бил последната й надежда…

— По това време — продължи инспекторът — следяхме отблизо двамата. Знаехме, че са прекарали заедно една седмица в Бел Ил, след което Ван ден Брок заминал за къщата си в Сарт, а Льофлок-Пинел се върнал в Париж. Знаехме също, че посещаваше сестра ви, затова поставихме един от нашите хора да наблюдава кооперацията денонощно. Оставаше само да чакаме да извърши ново престъпление и да го пипнем на място, искам да кажа, преди това… разбира се. Представа нямахме, че е възнамерявал да посегне на жена ви…

— Но вие сте си послужили с нея за примамка! — извика Филип.

— Видяхме госпожа Кортес да заминава, но от този момент нататък повече не забелязахме жена ви. Решихме, че и тя е напуснала Париж. Разпитахме портиерката. Тя също потвърди: жена ви й поръчала да събира пощата, понеже заминавала на почивка. Тогава лейтенантът, натоварен да следи сградата, се съсредоточи върху Льофлок-Пинел. Да си призная, и през ум не ни мина мисълта, че той ще посегне на жена ви. Изобщо не заподозряхме…

— Но тя е била в сградата! Виждало се е да свети в апартамента, чували са се шумове! — възмути се Филип.

— Нищо подобно. На нейния етаж изобщо не светеше и оттам не се чуваше никакъв шум. Нищо, което да подскаже, че има някой. Капаците на прозорците бяха затворени. Трябва да е живяла напълно изолирана като отшелница. Дори не е излизала на пазар. Вечерно време Льофлок-Пинел не си е показвал носа навън. Докладите на нашия човек го потвърждават. Прибирал се от работа, вечерял набързо, сядал на бюрото си и не мърдал оттам. Слушал опери, говорел по телефона, диктувал писма. Прозорците на кабинета му, които гледат към вътрешния двор, били широко отворени. Звукът отеква в стените и всичко се чува. Нито веднъж Льофлок-Пинел не е звънял на Ван ден Брок. Мислехме, че изживява период на спокойствие… Дори вечерта, когато е станало убийството, той ни заблуди, че си е вкъщи. Същият сценарий както обикновено: оперна музика, разговор по телефона, отново малко музика… Всъщност сигурно е направил запис, пуснал го е, отишъл е да вземе жена ви и я е закарал до горската поляна. Запалил е осветлението, за да си мислим, че е вкъщи. Продават се програмирани ключове, които се задействат по различно време в различни помещения. Хората ги инсталират, за да заблудят крадците, когато отсъстват по-дълго време. Този човек е опасен. Хладнокръвен, организиран, много умен… Въпросната вечер отново е прозвучала оперна музика, после осветлението в отделните стаи е започнало да угасва. Нашият човек е бил сменен в полунощ, без да усети, че птичето е изхвръкнало!

— Но как е могъл да убие Ирис по такъв ужасен начин? — възкликна Жозефин.

— За серийния убиец жертвата не представлява нищо. Най-много предмет, който му позволява да осъществи фантазиите си… Много често, преди да убие, ако е възможно, той „декласира“ жертвата си. Подлага я на унижения, контролира я, тероризира я. Може дори да инсценира цял ритуал, който нарича „любовен ритуал“, кара я да мисли, че я малтретира от любов, и тя се подчинява за всичко. Достатъчно е било сестра ви да се е поддавала на внушения… В такъв случай тя откликва на лудостта му и всичко става възможно. Разказът на селянина е красноречив. Тя е пристигнала доброволно, свободно се е движела, не е била вързана, не се е съпротивлявала, тя е произнесла брачния обет, след това е танцувала с него, в никой момент не се е опитала да избяга. Усмихвала се е. Умряла е щастлива. Вече не е принадлежала на себе си. Знаете ли, често те са хора много интелигентни и твърде нещастни, хора, които силно страдат и изразяват това страдание, подлагайки жертвите си на жестоки страдания…

— Извинете ме, инспекторе, за липсата на съчувствие към Льофлок-Пинел! — нервно заяви Филип.

— Опитвам се да ви обясня как може да се стигне до подобна развръзка… Бихме желали да претърсим апартамента, за да видим дали не е оставила някакви следи през последната седмица на живота си… Бихте ли ни дали ключовете?

Той протегна ръка към Жозефин. Тя обърна очи към Филип, който кимна, и тя подаде ключовете си на инспектора.

— Има ли къде да отидете, докато продължава разследването? — попита инспекторът Жозефин, потънала в мислите си.

— Не мога да повярвам — отговори тя, — това е някакъв кошмар. Сега ще се събудя… Тогава защо ме нападнаха мен? Аз нищо не съм му сторила. Почти не го познавах, когато се случи.

— Има една интригуваща подробност, която бе привлякла вниманието и на капитан Галоа. Тя веднага ни я съобщи, в момента, в който поехме следствието, вие сте носели същата шапка като на госпожа Бертие. Странна шапка на три ката. Когато ви е нападнал вечерта, трябва да ви е взел за госпожа Бертие в тъмнината. Било е след разправията с нея… Подвела го е шапката, двете сте имали еднакви шапки…

— Тя ми каза, че най-страшното за учителите не били учениците, а родителите им. Много добре си спомням…

— Да не намеквате, че я е убил само защото го е поставила на мястото му? — попита Филип.

— Льофлок-Пинел е човек, който не търпи обидите. Ще разберем повече при разпитите, а и след като преровим блатото, защото си мисля, че е имало и други престъпления. Например историята с младата сервитьорка… Тя е особено красноречива. Обслужвала е Льофлок-Пинел и неволно е разляла кафе върху белия му шлифер, извинила се е, но според него небрежно. Той се е подразнил, тя го е нарекла „глупак“. Достатъчно, за да отключи гнева му. Затова я е убил. Убил я е и защото е нарекла Ван ден Брок „дъртак, дракула перверзен“. Била е красива, отворена, Ван ден Брок й е досаждал с неприличните си предложения… Бил е невъздържан. Това му е попречило твърде много в професионален план. Тя се е опънала, заплашила го е да подаде оплакване срещу него за сексуален тормоз. Приятелката й ни разказа случката за разлятото кафе и за предложенията на Ван ден Брок, след като се върна от Мексико. Девойката е подписала смъртната си присъда.

— Не се ли е страхувал, че ще го пипнат? — учуди се Жозефин.

— Винаги е имал алиби: Ван ден Брок твърдял, че са били заедно.

— И за госпожица Дьо Басониер ли?

— Да. Двамата са били свързани от престъпленията, изпитвали са едно и също чувство на екзалтация. Гневът на единия подхранвал гнева на другия. При всяко ново престъпление подновявали съюза, сключен при първото убийство…

— А аз излязох невредима от касапницата… — прошепна Жозефин.

— Вас той ви е закрилял по някакъв начин. Нарекъл ви е „малка костенурка“. Никога не сте го предизвиквали нито морално, нито физически. Не сте се опитвали да го съблазните, не сте поставили под въпрос авторитета му… На ваше място — добави комисарят — ще скрия вестниците за известно време заради децата. Такива истории са манна небесна за журналистите, особено през лятото, скучен период. Вече си представям тлъстите заглавия: „Последният валс“, „Погребален валс в гората“, „Трагичен бал на горската поляна“, „Едно толкова красиво престъпление“…

Ортанс първа научи. Беше в Сен Тропе, седеше на терасата на кафе „Сенекие“ и закусваше в компанията на Николас. Беше осем сутринта. Ортанс обичаше да става рано в Сен Тропе. Твърдеше, че по това време градчето още не било „съсипано“. Беше си изградила своя теория относно часовете и живота на малкото пристанище. Бяха купили цял наръч вестници и четяха, гледаха поклащането на яхтите и бавно разхождащите се летовници, някои от които не си бяха лягали и идваха да изпият едно кафе преди сън.

Ортанс нададе вик и ръгна с лакът Николас, който едва не се задави със захапания кроасан, набра номера на майка си.

— Оу! Мамо, видя ли вестника?

— Зная, скъпа.

— Вярно ли е това, което пишат?

— Да.

— Ужас! Като си помисля само, че исках да те тикна в ръцете му! Тази снимка на Ирис, дори не са си дали труда да… Ами Александър?

— Връща се утре заедно със Зое.

— По-добре да останат в Англия! Ще види майка си във всички вестници. Ужасно ще се депресира!

— Така е, обаче Филип е тук. Има куп формалности за уреждане, документи… Пък и не можеше да се крие от него истината…

— Как го приеха Зое и Александър?

— Александър беше сериозен. Каза само: „Аха!… Значи е умряла, както е танцувала, добре“ — и нищо повече. Зое плака, изплака си очите. Александър взе слушалката от ръцете й, заяви: „Ще се погрижа за нея“. Странно момче!

— Особняк.

— Да…

— Искаш ли да дойда и да поема грижите за децата? Аз зная как да се справя, защото, както те познавам, ти си сега фонтан от сълзи…

— Не мога да заплача… Гърлото ми е затиснато от каменни сълзи, не мога да дишам…

— Не се стягай, отпусни се! Ще избие и тогава няма да можеш да се спреш! — Ортанс помълча, после каза: — Ще ги заведа в Довил… Ще изключа телевизора, радиото, няма да купувам никакви вестници!

— Къщата се ремонтира. Бурята отнесе покрива.

— Shit!

— Освен това Александър сигурно ще иска да присъства на погребението. Както и Зое…

— Добре тогава, ще си дойда и ще се грижа за тях в Париж…

— Полицията запечата апартамента. Проверяват версии за последните дни на Ирис.

— Добре, тогава ще отидем в апартамента на Филип. Всички ще отидем там!

— Където са вещите на Ирис? Не ми се струва много сполучлива идея.

— Да не искаш да отседнем в хотел!

— Ми да… за момента ние с Филип сме в хотел.

— Ха, това вече е добра новина. Поне една добра новина!

— Мислиш ли? — попита Жозефин смутено.

— Точно така мисля… — тя направи кратка пауза. — Да ти кажа за Ирис, направо е супер, че е умряла по този начин, танцувайки в прегръдката на омайния принц. Умряла е във вихъра на мечтата си. Ирис така си изживя живота — в мечти, не живееше в реалността. Според мен тази смърт й подхожда. Освен това, да ти призная, не я виждах да остарява. Щеше да бъде жестоко за нея!

Жозефин си помисли, че надгробното й слово звучи доста крайно.

— А Льофлок-Пинел арестуваха ли го?

— Вчера, когато бях при инспектора, полицаите бяха на път към тях, но оттогава нямам никакви новини. Толкова неща има да се свършат! Филип отиде за разпознаването на тялото, на мен не ми стигнаха силите.

— Във вестника споменават и друг човек… Той пък кой е?

— Ван ден Брок, от втория етаж.

— Бил е приятел с Льофлок-Пинел?

— Горе-долу…

Жозефин я чу да споменава нещо на английски на Николас, но не разбра какво.

— Какво казваш, скъпа? — продължи тя, очакваше да долови поне известна тъга в гласа на Ортанс.

— Помолих Николас да ми даде още един кроасан… Умирам от глад! Ще взема неговия!

При тях се завърза кратък спор. Николас не си даваше кроасана, но Ортанс успя да си откъсне парче и продължи да говори с пълна уста:

— Добре, мамо! Кажи на Филип да запази голяма стая за Зое, Александър и за мен. Не се вълнувай. Зная, че ти е тежко… но ти ще се справиш. Ти винаги се справяш. Ти си силна, мамо! Не си даваш сметка, но си силна!

— Много си миличка. Наистина си миличка. Ако знаеше какво…

— Всичко ще се оправи, ще видиш…

— Последния път, когато бяхме двете с нея, седяхме в кухнята, тя ми прочете моя хороскоп, после прочете нейния, но не пожела да прочете за здравето… попитах я защо и тя… — Жозефин избухна в ридания, които се блъскаха и надпреварваха да изскочат от гърлото й, сякаш изстреляни с прашка.

— Ето, видя ли… — въздъхна Ортанс. — И сега край, няма да можеш да спреш!

Жозефин си каза, че трябва да се обади на майка си. Набра номера на Анриет. По бузите й се търкаляха едри сълзи. Тя си представи как Ирис в стаята й избира каква рокля да си облече за училище и я пита дали е красива, най-красивата от кооперацията, от училището, от квартала. „Най-красивата на света“ — пошепва Жозефин. „Благодаря, Жо — отвръща Ирис, — отсега нататък ти си първата ми придворна дама.“ И леко я потупва с четката за коса по рамото, за да я посвети в новата длъжност.

Анриет вдигна и ревна:

— Ало?

— Мамо, аз съм. Жозефин се обажда…

— Виж ти… Жозефин. Като как така!

— Мамо, чете ли вестници?

— Знай, Жозефин, чета всяка сутрин вестниците.

— И не прочете ли нещо, което…

— Изчитам всички икономически новини, след което преглеждам борсовия бюлетин. В момента имам едни акции, които вървят отлично, обаче имам и такива, които ме безпокоят, но това е борсата, уча се.

— Ирис умря — изтърси Жозефин.

— Ирис умряла? Какви ги дрънкаш?

— Била е убита в гората…

— Говориш глупости, клета моя дъще!

— Не, умряла е…

— Моята дъщеря! Убита! Не може да бъде. Как е станало?

— Мамо, сега нямам сили да ти разказвам подробности. Обади се на Филип, той ще ти обясни по-добре от мен.

— Каза, че пишело във вестниците. Какъв срам! Трябва да им попречим да…

Жозефин бе затворила. Повече не можеше да сдържа сълзите си.

Филип излезе от банята. Тя се притисна до него и подсмръкна в ръкава на бялата му хавлия. Той я придърпа на коленете си и я прегърна силно.

— Ще се оправи, всичко ще се оправи… — шепнеше и целуваше косата й. — Не можехме нищо да сторим за нея. Тя самата се погуби…

— Не е така! Трябваше да съм с нея, не биваше да я оставям сама…

— Никой не можеше да си представи подобно нещо. Тя винаги е изпитвала нужда от нещо много велико и си е въобразила, че най-сетне го е открила. Нито моята, нито твоята любов можеха да я излекуват или да я задоволят. Няма за какво да се обвиняваш, Жо.

— Но не мога да си наложа…

— Разбирам те. Поразсъждавай обаче и ще разбереш. Аз живях дълго време с нея, дадох й всичко. Тя беше като бездънен кладенец. Никога не й стигаше. Въобразила си е, че е на седмото небе с него… — говореше й, сякаш се опитваше да си го внуши, защото и той изпитваше чувство за вина като Жозефин.

— Ортанс току-що се обади, ще поеме грижите за Зое и Александър. Обадих се на скъпата ми майка, обясних й, че ако иска да научи подробности, е по-добре да говори с теб. Нямах сили да говоря с нея…

— Свързах се с Кармен. Тя изрази желание да присъства на погребението.

Той щеше да състави списък на хората, на които да позвънят. Жозефин си помисли, че трябва да съобщи на Шърли и на Марсел и Жозиан.

— Няма да дойдат, при положение че майка ти присъства — отбеляза Филип.

— Не, обаче е редно да им кажа…

Те останаха така прегърнати дълго време. Мислеха за Ирис. Филип си казваше, че бе умряла, без да издаде тайните си, и той не знае почти нищо за жена си. Жозефин си спомняше случки със сестра си от детските им години.

— Все още не мога да повярвам… — каза Жозефин. — През целия ми живот беше с мен. През цялото време… Беше част от мен.

Той не отговори, само я прегърна още по-силно.

* * *

Когато Жозефин се обади на Марсел, попадна на Жозиан, която бе заета да разбива майонеза, та я помоли за две секунди, колкото да приключи. Младши грабна телефона. Жозефин чу Жозиан да вика: „Младши, остави телефона!“, но той изломоти:

— Зофин! Как си?

Жозефин се ококори.

— Ти вече можеш да говориш, Младши?

— Иии…

— Много си развит за възрастта си!

— Зофин, не пачи! Тя гое небето…

— Младши! — Жозиан взе слушалката и се извини. — Не исках да спирам, за да не се спихне майонезата… Приятно ми е да те чуя, по какъв случай? Колко време мина, откакто не съм те чувала!

— Не чете ли вестниците?

— Сякаш ми остава време! В момента нямам време за нищо! Търча с дребния във всички посоки. Прави ме на луда. Разхождаме се из музеите! На осемнайсет месеца! Страхотно си прекарвам, нямам думи! Чета му всичко, обяснявам му всичко! Утре се заемаме с кубизма! А Марсел е в Китай! Знаеш ли, че бях болна? Много зле. Странна болест. Ужасен кошмар. Ще ти разкажа. Трябва на всяка цена да дойдете с момичетата у нас…

— Жозиан, искам да ти кажа, че Ирис…

— Тя никога не ми е звъняла. Сигурно сме много прости за нея.

— Тя умря.

Жозиан извика, а Жозефин долови Младши да ломоти: „Тя гое небето, тя добе, небето“.

— Ама как така, не може да бъде. Като го съобщя на Марсел, ще му увисне ченето!

Жозефин й разказа тихо. Жозиан я прекъсна:

— Недей да се самоизмъчваш, Жо. Достатъчно тежко е бездруго… ако искаш, ела вкъщи да си поплачеш, винаги си добре дошла. Ще направя чудесна торта. Коя ти е любимата?

Жозефин се разхлипа.

— Не ти е до торти сега, разбирам те, милата ми!

— Толкова си добра — не спираше да хлипа Жозефин.

— Ами децата? Те как го приеха? Не, не ми казвай. Пак ще се разплачеш…

— Ортанс… — започна Жозефин.

— Ето, видя ли, няма смисъл, ще се задушиш. Впрочем, кажи на Ортанс, че Марсел отиде в Шанхай да й зашлеви един в мутрата на онази Милен Корбие. Всичко си признала за писмата от Антоан, не знам дали няма да ти подейства още по-зле, но той наистина е бил изяден от крокодил. Тя го открила, така че няма лъжа, няма измама. Ами може и от това да се побъркала… Разтягала ги разни на Марсел как нямала свои деца, искала да осинови дъщерите ти, затова им пишела писъмца, светъл лъч в мъката й, все едно си имала деца. Ако искаш моето мнение, тя не е наред!

— Ортанс я беше разкрила…

— Дъщеря ти е супер оправна. Така си е! Милен обяснила, че тя била изпратила колета за спомен от Антоан, че запазила за себе си другата маратонка. Не знам доколко ти е ясна тази каша, но за мен е все едно гледам Орас Верне[37].

— Орас Верне ли?]

— Ми да, светлосенки… никаква яснота. А красивият Филип, още ли си влюбена?

Жозефин се изчерви и погледна към Филип, който се обличаше.

— Човекът е добър, направо е златен, здраво го дръж!

Жозефин затвори телефона, усмихна се. После се сети за Младши и реши, че това дете наистина е необикновено.

Остана само да говори с Шърли, но тя знаеше, че както винаги Шърли щеше да й подейства като мехлем. Изчака Филип да излезе, за да й звънне. Шърли заяви, че ще вземе първия самолет за Париж.

— Не мисля, че се налага, честно казано. Няма да е много весело.

— Искам да съм до теб. Все пак се чувствам странно при мисълта, че е мъртва…

Думата отекна болезнено за Жозефин, тя отново се разплака. Шърли въздъхна и повтори: идвам, идвам, не плачи, Жо, не плачи.

— По-силно е от мен.

— Изреждай си разни думи. Думите винаги са ти действали успокояващо. О. Хенри казва някъде, че… знаеш ли какво?

— Не… И не ми пука!

— „Не пътищата, които избираме, а това, което е в нас, ни прави такива, каквито сме.“ Намирам, че тази мисъл добре характеризира Ирис. В нея имаше една голяма празнота, която тя искаше да запълни. Ти беше безсилна, Жо, не можеше нищо да направиш!

Беше шест сутринта, когато тримата полицаи звъннаха на вратата на Ерве Льофлок-Пинел.

Той отвори вратата, свеж и избръснат. Носеше зелена кабинетна пижама и един тон по-тъмно шалче. Високомерно се осведоми за причината да бъде неприятно изненадан от подобно ранно позвъняване. Полицаите му заповядаха да ги последва, защото имат заповед за арестуването му. Той вдигна презрително едната си вежда и ги помоли да не му говорят от толкова близо, понеже единият миришел на цигари.

— И какъв е поводът да ме безпокоите в този утринен час?

— Балът в гората — отговори един от полицаите, — ако се сещаш какво искам да кажа…

— Човек от селото ви е видял, теб и приятеля ти, как убивате красивата госпожа! — продължи другият. — Сега са пуснали драгата в блатото. Лошо ти се пише, баровец, среши се и тръгвай с нас.

Ерве Льофлок-Пинел трепна. Отстъпи няколко крачки и помоли да отиде да се преоблече. Тримата се спогледаха и кимнаха. Той ги покани в хола и отиде в стаята си, последван от един от униформените.

Двамата полицаи се разхождаха напред-назад и единият посочи с пръст костенурките зад стъклото сред листа от салата и парчета ябълки.

— Красив аквариум! — одобрително вдигна палец.

— Не е аквариум, а терариум. В аквариума се налива вода и се пускат рибки, в терариума — костенурки и игуани.

— Много си запознат, виж ти…

— Зет ми е луд по костенурките. Глези ги, грижи се тях, тича при ветеринаря, ако хремясат. Не разрешава да се танцува в хола, да се пуска силно музиката, щото вибрациите се отразявали зле на костенурките! Само дето още не ни е накарал да шепнем… а като минаваш, трябва да се движиш съвсем бавно!

— Значи и той е чалнат като този!

— Аз си трая заради сестра ми, ама си мисля, че не е съвсем наред…

— Тоя сигурно ги развъжда! Леле колко са много, къртят, не помръдват!

— Сега е размножителният им период. Сигурно са надули корема и ще снасят…

— Може да се окаже, че затова се е върнал от почивка…

— С лудите човек не скучае…

Те залепиха носове до стъклото, подраскаха с нокът, но костенурките не помръднаха.

Изправиха се разочаровани.

— Какво прави оня, колко време му трябва да се облече…

— Тия типове се контят, не излизат навън облечени как да е!

— Да отидем да видим какви ги върши?

В този момент колегата им изскочи в хола с вик:

— Нищо не можах да направя, нищо не можах да направя, той ме помоли да се обърна, докато си смени панталона, и скочи през прозореца!

Другите двама се втурнаха в стаята. Подът беше осеян с малки костенурки, свежи зелени листа от салата и пожълтели, повехнали едро нарязани парчета ябълки, грахови зърна, краставици, круши, пресни смокини. Прозорецът беше широко отворен.

Наведоха се и видяха в двора проснатото безжизнено тяло на Ерве Льофлок-Пинел, стиснал в ръка строшена коруба на костенурка.

Ерве Ван ден Брок видя ситроен C5 по алеята, която водеше към красивата къща на покойните му тъст и тъща, наследена от жена му след смъртта им. Камъчетата скърцаха под гумите на автомобила. Той вдигна поглед от книгата, която четеше, загъна ъгъла на страницата, за да си отбележи докъде е стигнал, остави я на градинската маса до шезлонга, на който седеше. Премести пакетчето с шамфъстък, който похапваше. Не му се понрави шумът на камъчетата, които се разхвърчаха по зелената гъста трева на моравата, за която се грижеше особено старателно градинарят. Тези хора нямат никакво възпитание. Не му се понрави и тонът, с който го поканиха да ги придружи.

— По какъв повод? — попита той с недоволен глас.

— Много скоро ще разберете… — отговори единият, загаси с крак цигарата си на тучната зелена трева и тикна пред очите му полицейската си карта.

— Ще ви помоля да вдигнете фаса, или ще звънна на моя приятел, областния началник на полицията… Ще му стане неприятно да научи за неприличната ви постъпка.

— Ще му стане още по-неприятно да научи какво сте правили онази вечер в гората до Компиен — контрира го по-дребният с белезници в ръка, които пусна небрежно да се поклащат.

Ерве Ван ден Брок пребледня.

— Сигурно има някаква грешка — отговори той по-меко.

— Ще ни я обясните — отговори дребният и отвори белезниците.

— Няма да се наложи… идвам с вас. — Той махна на жена си, която разсаждаше бамбукови стръкчета в едно сандъче. — Имам малко работа, ще се върна скоро…

— Или никога… — захили се подигравателно оня, който смачка фаса си в тревата.

Гласът на Жозефин се извиси, чист и мелодичен в мрачното подземие на крематориума в Пер Лашез.

— „О, вие, блуждаещи звезди, помисли изменчиви, умолявам ви, отдалечете се, оставете ме да говоря с Обичния, нека ме дари с благотворното си присъствие. Ти си моята радост, ти си моето щастие, моят ликуващ триумф, моят изпълнен с веселие ден. Ти си мой, аз съм Твоя, и така вовеки! Кажи, Обични мой, защо остави душата ми да се лута толкова дълго и да те търси толкова пламенно, без да Те намери? Търсих те в нощите сладострастни на този свят. Пребродих поля и планини, обезумяла като отвързан вихрогон, но накрая Те открих и сега си почивам, щастлива, безметежна и ефирна до Твоята гръд.“

Гласът й секна и се пречупи при последните думи и тя с върховно усилие успя да изрече: „Хайнрих Сузо, 1295-1366“[38] — в знак на преклонение пред поета мистик, сътворил одата, която тя подари на прощаване на сестра си, положена сред цветята. „Сбогом, моя любов, моя спътнице в живота, красавице моя прекрасна.“ Тя сгъна белия лист и застана между двете си дъщери.

В крематориума на гробището „Пер Лашез“ не бяха дошли много хора. Сред опечалените бяха Анриет, Кармен, Жозефин, Ортанс, Зое, Филип, Александър, Шърли. И Гари.

Той пристигна с майка си със сутрешния влак. Ортанс не успя да скрие изненадата си, като го видя в хотел „Рафаел“. За миг остана на място, сетне се доближи до него, целуна го по бузата и прошепна: „Много мило, че дойде“. Същите думи, с които посрещна Анриет и Кармен. Филип бе направил опит да се свърже с някои от приятелките на Ирис: Беранжер, Анес, Надя. Беше им оставил съобщения на мобилните телефони. Нито една от тях не отговори. Вероятно бяха на почивка.

Ковчегът не се виждаше, затрупан от бели рози и огромни букети тъмновиолетови ириси, напръскани тук-там с жълти петънца. Имаше голяма снимка на Ирис, сложена на висока поставка; струнен квартет свиреше тихо Моцарт.

Жозефин бе подбрала откъси от текстове, които бе раздала на присъстващите, за да ги прочетат в знак на преклонение.

Анриет отказа под претекст, че нямала нужда от подобни преструвки, за да изрази болката си. Беше много разочарована от семплата церемония и рехавото присъствие. Стоеше изправена с широката си шапка тип мекица, нежната й батистена кърпичка, с която попиваше очите си с надежда да изцеди някоя сълза, бе съвсем суха. Поколеба се, преди да подаде буза на Жозефин. Беше от жените, които не прощават, и поведението й показваше недвусмислено, че смъртта не бе отнесла когото трябва.

Кармен полагаше големи усилия да седи изправена на стола си, риданията разтърсваха цялото й тяло. Александър стоеше тържествено, вперил очи в портрета на майка си, брадичката му не трепваше. Опитваше се да събере спомените си. По упоритото бърчене на веждите личеше, че не му беше лесно. За майка си имаше само бегли спомени: бърза целувка, ухание на парфюм, приглушено шумолене на пакети с покупки, които тя пускаше на пода в антрето с вик: „Кармен, направи ми опушен чай с две съвсем мънички препечени филийки. Умирам от глад!“, гласът й по телефона, възклицания на изненада, чревоугодие, фините й стъпала с лакирани нокти, разпуснатата й дълга коса, която му позволяваше да реши, когато бе щастлива. От какво щастлива? Заради кое нещастна? — се питаше той, изучавайки портрета на майка си, чиито големи сини очи го изгаряха с втренчен поглед. Дали това е достатъчно, за да изпиташ истинска мъка? Покрай нея той бе научил какво означава да си много красива жена и да искаш да бъдеш свободна, но да нямаш сили да се пуснеш от ръката на мъжа, който те издържа. Докато беше малък, си представяше, че тя играе роля на красива пленница и е затворена зад решетки. Когато баща му постави пред портрета голяма бяла свещ, той помоли да я запали. В знак на последна почит. „Довиждане, мамо“, каза и запали свещта. Дори тези думи му се сториха прекалено тържествени за красивата жена, която му се усмихваше. Изпита желание да й изпрати целувка, но се въздържа. Умряла е щастлива, щом е умряла, танцувайки. Танцувайки… и тази мисъл подсилваше чувството му, че до себе си не бе имал майка, а само красива непозната.

Зое и Ортанс стояха от двете страни на майка си. Зое бе мушнала ръка в ръката на Жозефин, стискаше я толкова силно, че щеше да й счупи пръстите, умоляваше я: не плачи, мамо, не плачи. За пръв път виждаше ковчег от толкова близо. Представи си студеното тяло на леля си под покрова от бели рози и лилави ириси. Не помръдва, не ни чува, очите й са затворени, студено й е, може би иска да излезе? Съжалява, че е умряла. Но вече е много късно. Няма да се върне никога. И веднага си помисли: за татко не е имало такъв красив бял ковчег, умрял е гол, борейки се с острите зъби, които са го разкъсвали; нямаше сили да понесе тази мисъл и с ридание се притисна до майка си, която я прегърна, отгатвайки мъката, която Зое бе таила, а тя най-сетне се бе отприщила толкова бурно.

Ортанс погледна листчето, което майка й бе дала да прочете и въздъхна, поредната мамина приумица! Сякаш сега й бе до поезия. Но какво да се прави… Тя изслуша до края Моцартовия струнен квартет и когато й дойде редът да прочете творбата на Клеман Маро[39], зачете с треперещ глас и тутакси се намрази:

Отдавна виждам, че съм променен…

Прокашля се и продължи по-уверено и смело:

Отдавна виждам, че съм променен,

напразно е за младост да копнея —

и пролетта ми отлетя от мен,

и лятото ми хукна подир нея.

Любов, ти бе за мен всевластна фея,

слуга ти бях по суша и море;

да можех два живота да живея,

повярвай, бих ти служил по-добре!

И при мисълта, че Ирис би могла да стане от ковчега, да седне при тях, да поиска чаша шампанско, да си сложи гумени ботуши като мъжете, които чистят каналите, и да ги комбинира с розова блузка „Кристиан Лакроа“, се разрида. Плачеше, бясна, изправена, с вдигнати напред ръце, сякаш се опитваше да отблъсне пороя от сълзи, който я заливаше. Кой ни е крив! Какъв мрачен спектакъл! Висим тук като някакви кретени, циврим, скупчени в дъното на зловещата крипта, оплаквачи, които слушат Моцарт и рецитират стихове. А и оня там, дето ме зяпа с тъжния си вид на дългуч смотаняк! Само той липсваше! Остава да се доближи и да…

Тя се хвърли в обятията на Гари, който я прегърна нежно, сведе глава, докосна с брадичка главата й, притисна я силно с думите: не плачи, Ортанс, не плачи. И колкото по-силно я притискаше, толкова повече й се плачеше, но риданията й, странно, сякаш изразяваха нещо ново, непознато за нея, по-нежно чувство, щастие, от което я избиваше на плач и на смях, облекчение, голяма радост, от която сърцето й се свиваше, караше я да плаче и да се смее, нещо огромно и смътно, и облекчаващо, което докосваше с върха на пръстите, беше тук и не беше, уж го държеше, а не можеше да го хване, може би сдобряване преди нова раздяла, не знаеше точно. Искаше й се никога да не спира да плаче.

Стига, баста! По-късно щеше да прави анализи, когато й останеше повече свободно време, след като приключат оплакванията, жалейките, съболезнованията, сподавени в носните кърпички, след като зачервените носове, разрошените коси си върнат предишния вид. Тя се стегна, подсмръкна и си даде сметка, гневна, че никога не бе плакала и че й се случва за пръв път, та за капак в прегръдката на Гари, този предател под чехъла на Шарлот Брадсбъри! Тя рязко се освободи, върна се до майка си, здраво я хвана под ръка, за да види Гари, че епизодът с разнежването беше минал и забравен.

Обявиха, че тялото ще бъде отнесено за кремация. Опечалените близки да изчакат навън. Те напуснаха криптата дисциплинирано, в строен ред. Жозефин, хванала дъщерите си за ръце, Филип и Александър, Анриет сама, отбягвайки старателно Кармен, която стоеше самичка встрани. Шърли и Гари в края на процесията.

Филип бе решил да разпръсне праха на Ирис в морето пред дома им в Довил. Александър бе дал съгласието си. Също и Жозефин. Той съобщи решението си на Анриет, която се тросна: „Душата на дъщеря ми не може да бъде затворена в урна, постъпете както желаете. Аз си отивам вкъщи… Повече нищо не ме задържа тук“. Взе си довиждане с тях и обърна гръб. Кармен си тръгна на свой ред, след като почти се бе свлякла в ръцете на Филип, който й обеща, че и занапред ще има грижата за нея. Тя целуна Жозефин и като опечалена сянка пое по алеята на гробището.

Шърли и Гари тръгнаха да разгледат някои гробове. Гари държеше да види надгробните плочи на Оскар Уайлд и Шопен. Придружиха ги Ортанс, Зое и Александър.

Филип и Жозефин останаха сами. Намериха пейка на слънце. Филип взе ръката на Жозефин в своята и я погали.

— Плачи, любов моя, плачи. Плачи за живота й, защото сега тя почива в мир.

— Зная го. Но не мога да се овладея. Ще ми е нужно време, докато осъзная, че повече няма да я видя. Търся я навсякъде. Все ми се струва, че ще се появи, ще ни се присмее за тъжните физиономии.

Към тях вървеше руса жена в напреднала възраст. Носеше шапка, ръкавици и костюм с елегантна кройка.

— Познаваш ли я? — попита Филип тихо.

— Не. Защо?

— Защото съм сигурен, че ще ни заговори…

Те изправиха рамене в очакване, докато жената стигна до тях. Държеше се с голямо достойнство. Умореното й лице говореше за дълги безсънни нощи, а крайчетата на устните й бяха унило извити надолу като запетайки.

— Госпожа Кортес? Господин Дюпен? Аз съм госпожа Манжен-Дюпюи, майката на Изабел…

Филип и Жозефин станаха. Тя махна с ръка, че не е нужно.

— Във вестник „Льо Монд“ прочетох съобщението за кончината и исках да ви кажа… не зная как точно да… Малко е деликатно… Исках да ви кажа, че смъртта на сестра ви, госпожо, на съпругата ви, господине, не е била напразна. Тя донесе свободата на едно семейство… Може ли да седна? Вече не съм млада и тези събития бяха за мен сериозно изпитание…

Филип и Жозефин продължиха да стоят прави. Тя се отпусна на пейката и те отново седнаха. Тя сложи ръце, облечени в ръкавици, върху чантата си. Вирна брадичка, впери очи в лехата отсреща и се впусна в дълга изповед, която Жозефин и Филип изслушаха, без да я прекъсват, заради огромното усилие, което костваше на тази жена да се разкрие пред непознатите хора.

— Идването ми вероятно ще ви се стори странно, съпругът ми беше против, намира го неуместно, но според мен това е мое задължение на майка и баба и съм длъжна да го сторя…

Тя отвори чантата си. Извади няколко снимки, една от които Жозефин бе видяла на стената в спалнята на Льофлок-Пинел: сватбената снимка на Ерве Льофлок-Пинел и Изабел Манжен-Дюпюи. Обърса я с облечената си с ръкавица длан и заговори.

— Дъщеря ми Изабел се запозна с Ерве Льофлок-Пинел на бала на Политехниката, традиционно организиран в Операта. Тя беше на осемнайсет, той на двайсет и четири. Тя беше красива, невинна, току-що си бе взела матурата и не се смяташе нито за красива, нито за умна. Имаше ужасен комплекс за малоценност заради двете си по-големи сестри, които бяха завършили блестящо обучението си. Тя веднага се влюби и много скоро пожела да се омъжи за него. Когато ни съобщи за намерението си, ние я посъветвахме да бъде по-предпазлива. Ще бъда откровена, не гледахме с добро око на този брак. Не толкова заради произхода на Ерве, не затова, а защото ни се струваше труден характер, обидчив, извънредно мнителен. Изабел не искаше да чуе и се оказахме принудени да се съгласим за брака им. В деня преди сватбата баща й отново я умоляваше да се откаже. Тя му заяви в очите, че ако се опасява от неравностойния брачен съюз, за нея било без значение дали има селски произход, или са го хранили със сребърна лъжичка! Това бяха думите й… Затова повече не настояхме. Научихме се да прикриваме чувствата си и го приехме за зет. Младежът беше блестящ, не може да се отрече. Труден, но блестящ. По едно време успя да измъкне семейната банка от ужасно объркана ситуация, от този ден нататък го приехме като равен. Съпругът ми му предложи президентския пост и много пари. Той се отпусна, изглеждаше щастлив, отношенията ни се подобриха, станаха по-непринудени. Изабел сияеше. Беше бременна с първото си дете. Бяха много влюбени. Беше благословено време. Случваше се дори да съжаляваме, че се бяхме проявили като толкова… консервативни, толкова недоверчиви към него. Често си говорехме двамата с мъжа ми, когато бяхме сами, за този обрат. И после… — тя направи пауза, развълнувана, гласът й затрепери: — се роди Ромен. Красиво бебе. Беше одрал кожата на баща си, който беше луд за него. И… ни връхлетя трагедията, за която най-вероятно знаете… Изабел оставила бебешкото столче с Ромен на алеята на подземния паркинг, докато прибере в багажника покупките… Беше жестока драма. Бащата вдигнал малкия Ромен и лично го закарал в болницата. Прекалено късно! За един ден се промени. Затвори се в себе си. Имаше ужасни сривове. Почти престана да идва у нас. Само дъщеря ми, но рядко. Все по-рядко… Според думите й той заявявал, че бил „прокълнат“, че кошмарът пак започвал, само че този кошмар го изживяваше Изабел. Смятам, че страдаше от огромно чувство за вина, че се смяташе отговорна за смъртта на Ромен и не си прости. Бяхме я възпитали в християнската вяра и сигурно си е казвала, че трябва да изкупи вината си. Бавно и постепенно чезнеше. Подозирам, че е вземала успокоителни, че дори е злоупотребявала с хапчетата, живееше в постоянен ужас. Раждането на другите деца нищо не промени. Един ден помоли баща си да поговорят, искала да се махне, животът й се бил превърнал в голгота. Разказала му за цветовете, понеделник зелено, вторник бяло, сряда червено, четвъртък жълто, стриктното спазване на заповедите, които бил издал. Заявила, че тя можела да понася всичко, но не желаела нещастието да се стовари върху децата й. Когато Гаетан във вид на бунт си слагал пуловер на шотландски карета — взет най-вероятно назаем от някой приятел, — бивал жестоко наказван, както и цялото семейство. Изабел изнемогваше. Постоянно се опасяваше от неприятности, беше кълбо от нерви, разтреперваше се при най-незначителното провинение. Този ден мъжът ми й дал отговор, за който впоследствие жестоко съжаляваше: „Ти си го поиска, получи го, ние те предупреждавахме“, и още по-лошо, заявил на Ерве: „Изабел иска да ви напусне, не издържа повече! Вземете се в ръце!“. Сигурно тези думи са подействали като детонатор. Почувствал се е отхвърлен от жена си, може и да си е въобразил, че ще изгуби децата; според мен от този ден действително се е побъркал. Никой в банката не е подозирал нищо. Продължаваше да ръководи все така вещо и умело и съпругът ми не желаеше да се разделя с него. Беше се оттеглил и беше доволен, че зет му го наследи. Добре дошло за всички: за мъжа ми, за сестрите на Изабел и другите съдружници, които се уповаваха изцяло на него и само прибираха дивидентите. Казвахме си, че има някакви обезпокоителни мании, но в края на краищата кой ги няма? — тя спря за миг, вдигна кичур от кока си, който се бе изплъзнал, прибра го, приглади косата си с ръка. — След като научихме какво се е случило, помислих за вас, но най-вече, най-вече от плещите ми падна огромна тежест… А Изабел! Дойде, влезе в стаята ми, успя само да ми каже: „Свободна съм, мамо, свободна съм!“, и се срина психически и физически. Изчерпала е силите си. Сега за нея се грижи психиатър… Двете момчета също изпитват огромно облекчение. Те мразеха баща си, но не го изобличиха. С Домисий нещата се оказват по-сложни. Тя е станала двулично объркано момиче. Ще трябва време, много време и много любов. Ето какво имах да ви казвам, какво исках да знаете. Вашата съпруга, господине, сестра ви, госпожо, не си е отишла напразно. Тя спаси цяло семейство. — Жената се изправи също така сковано, както беше седнала. Извади писмо от чантата си и го подаде на Жозефин: — Гаетан ме помоли да ви го предам…

— Какво ще стане с него? — прошепна Жозефин, потресена от току-що чутата изповед.

— Записахме ги и тримата в чудесно частно училище в Руан. С името на майка им. Директорката е наша приятелка. Ще продължат образованието си нормално, няма да страдат от клюки. Дъщеря ми ще си върне моминското име. Тя желае и децата да сменят името си. Съпругът ми има известни познанства, не би трябвало да представлява трудност. Благодаря ви, че ме изслушахте, и ви моля да ме извините за странната ми постъпка. — Кимна им и си тръгна, както бе дошла, избледняла фигура от друго време, силна и същевременно покорна жена.

— Каква странна личност! — прошепна Филип. — Студена, стегната, но грижовна и внимателна. Франция и отколешните й богати буржоазни семейства. Всичко ще се нареди. В какъв ред по-точно е трудно да се каже. Любопитно ми е да разбера какво ще стане с децата… За тях нещата ще бъдат по-сложни. Връщането към установения ред не е достатъчно.

— Филип, не казвай на никого, но ми се струва, че живеем в свят на луди…

Едва тогава погледна плика, който й бе дала майката на Изабел Манжен-Дюпюи.

Беше от Гаетан за Зое.

На следващия ден всички се събраха в апартамента в хотел „Рафаел“. Филип поръча по телефона клуб сандвичи, кока-кола и бутилка червено вино.

Гари и Ортанс се докосваха, избягваха се, привличаха се, отблъскваха се. Ортанс не изпускаше от очи мобилния телефон на Гари. Той й предлагаше да излязат, да отидат на кино, тя отговаряше „защо не“, но точно тогава телефонът звънеше, той отговаряше, обаждаше се Шарлот Брадсбъри. Гласът му се променяше, Ортанс спираше на прага, пронизваше го с ядосан поглед и отказваше поканата за кино.

— Хайде! Колко си смешна! Давай да тръгваме! — заявяваше той, след като приключеше разговора.

— Вече не ми се ходи! — отвръщаше тя вкисната.

— Знам защо — казваше той с усмивка. — Ревнуваш!

— От тази дърта гад? За нищо на света!

— Тогава да идем на кино… Щом не ревнуваш!

— Чакам да ми звънне Николас… после ще видя.

— Дундестият?

— Ревнуваш ли?

Шърли и Жозефин се подсмихваха.

Филип предложи на Александър и Зое да ги заведе да видят обновения стъклен купол на Гран Пале.

— Аз ще дойда! — заяви Ортанс, игнорирайки Гари, който се възползва от поканата и тръгна подире й.

— Най-после сами! — провикна се Шърли, след като всички излязоха. — Дали да не поръчаме още една бутилка от това отлично вино?

— Ще се напием!

Шърли вдигна телефона, помоли да им качат още една бутилка от същото вино и продължи:

— Това е единственият начин да те накарам да си развържеш езика!

— Какво искаш да знаеш? — отвърна Жозефин и срита обувките си. — Нищо няма да ти кажа. Дори подложена на мъчението да изпия бутилка хубаво вино!

— Много си се разхубавила… Филип, нали?

Жозефин долепи два пръста до устните си, за да й покаже, че няма да каже нищо.

— Заедно ли ще живеете догодина?

Тя погледна с усмивка Шърли.

— Значи ще заживеете заедно?

— Все още е много рано… Александър трябва да бъде щаден.

— А Зое?

— И Зое също. За предпочитане е да поживея още малко заедно с нея. В края на седмицата ще ходим до Лондон или те ще идват в Париж. Ще видим.

— Тя ще продължи ли да се вижда с Гаетан?

— Вчера му се обади по телефона. Увери го, че за нея той си остава Гаетан, който я кара да се чувства като перце, и да се носи във въздуха, че Руан не е далеч от Париж и че аз съм готина майка!

— Може да се каже, че има право. А той?

— При него положението не е толкова розово. Ужасно се страхува да не прилича на баща си и да не полудее като него. Не може да спи от притеснение, има тежки кошмари. Баба му е намерила психиатър…

— На психиатъра ще му се наложи да лекува цялото семейство…

На вратата се позвъни, сервитьорът носеше виното. Шърли наля чаша на Жозефин и се чукнаха.

— За нашето приятелство, my friend — каза Шърли. — Нека бъде все така нежно, силно, красиво и здраво!

Жозефин щеше да отговори, но телефонът й звънна. Обаждаше се инспектор Гарибалди. Да й съобщи, че вече може да се върне вкъщи.

— Открихте ли нещо?

— Да. Сестра ви си е водила дневник…

— Може ли да го прочета? Бих искала да разбера.

— Тази сутрин го изпратих по човек и той ви очаква на рецепцията; дневникът ви принадлежи. Тя е заживяла в друг свят… Ще разберете, след като го прочетете.

Жозефин се обади на рецепцията. Веднага й донесоха плик.

— Неприятно ли ще ти бъде, ако го изчета веднага? — попита тя Шърли. — Нямам търпение. Толкова ми се иска да разбера…

Шърли направи знак, че ще изчака в съседната стая.

— Не. Остани до мен.

Жозефин разпечата плика, извади трийсетина листа и се съсредоточи. Докато четеше, лицето й пребледня.

Без да продума, подаде листовете на Шърли.

— Може ли? — попита Шърли.

Жозефин кимна и бързо отиде в банята.

След като се върна, Шърли вече беше приключила с четенето и се взираше в празното пространство. Жозефин седна до нея и склони глава на рамото й.

— Отвратително! Как е могла…

— Много добре зная какво е чувствала. Това състояние ми е познато.

— С мъжа в черно?

Шърли кимна. Седяха безмълвни, прехвърляха си една на друга листовете, гледаха елегантния почерк на Ирис, който към края беше станал разкривен, дребен и почти нечетлив.

— Като зацапана с петна от мастило тетрадка на първолак — каза Жозефин.

— Съвсем точно — отговори Шърли. — Той я е притиснал, подчинил я е като дете. Нужна е страхотна сила, за да се измъкнеш от хватката на подобна лудост…

— Но трябва да си луд, за да се оставиш да те хванат!

Шърли вдигна очи към нея, помръкнали от странна тъга.

— В такъв случай и аз съм била луда…

— Да, но ти си се спасила! Не си останала с онзи човек!

— На каква цена обаче! На каква цена! И продължавам да се боря всеки ден, за да не хлътна отново. Не мога да преспя с нито един мъж, толкова ми се струва отегчително и безлично! Това е пристрастяване, както е при дрогата, алкохола и цигарите. Не можеш да се откажеш. Все още си мечтая. Мечтая за онова пълно подчинение, загуба на съзнание, не знаеш кой си, за необяснимото сладострастие, което се изразява в очакване, болка, радост, чувството, че отново и отново си прекрачил границата… за кой ли път. В начина, по който отблъскваш заплахите на смъртната опасност, по който те се отдалечават. Тя е вървяла към смъртта, но мога да те уверя, че е вървяла щастлива, щастлива като никога преди!

— Ти си луда! — викна Жозефин и се дръпна от приятелката си.

— Мен Гари ме спаси. Любовта, която изпитвах към него. Той ми помогна да се измъкна от пропастта… Ирис не беше истинска майка.

— Но ти, ти си нормална, нали! Кажи ми, че си нормална! Кажи ми, че не съм заобиколена от луди! — извика Жозефин.

Шърли изгледа странно Жозефин, взря се в напрегнатото й лице и прошепна:

— Какво е „нормално“, Жо? И какво не е нормално? Who knows? Кой определя нормата?

Жозефин нахлузи маратонките си и извика Дю Геклен. Той лежеше пред радиото, заслушан в станцията TSF Jazz, и въртеше задница. Беше любимата му радиостанция. Слушаше я с часове. Когато прекъсваха за реклами, отиваше да подуши купичката си или се претъркулваше пред краката на Жозефин, за да го почеше по корема. После пак се връщаше на поста си. Когато тромпетът завиеше на високите тонове, той затъкваше уши в предните си лапи и клатеше обидено глава.

— Хайде, Дю Геклен, излизаме!

Трябваше да се размърда. Да излезе да потича. Да отблъсне смазващата я болка чрез усилие на тялото. Не желаеше да се изложи на опасността отново да умре. Но как е възможно? Как е възможно да продължава да ме боли все така силно? Никога няма да оздравея, никога!

Добре че ти си тук! Със смачканата си муцуна на злочест бандит, ласкаво говореше тя на Дю Геклен. Когато хората я питаха учудени „това вашето куче ли е?“, подразбирайки „вие ли си го избрахте толкова черно, толкова грозно, толкова тромаво?“, тя обидено отвръщаше: „Това е МОЕТО куче и друго не ми трябва!“. Дори да няма опашка, едното му ухо да е клепнало, да има перде на окото, да е олисяло на петна и да е нашарено с белези, вратът му е як, а главата здраво вкопана в раменете. За мен е най-хубавото куче. Дю Геклен пристъпваше важно-важно, горд от тази непробиваема защита, а Жозефин добавяше: „Хайде напред, Дю Геклен, тези хора нищо не разбират“.

Би трябвало винаги да е така, когато обичаш. Да не поставяш условия. Да не съдиш. Да не създаваш норми и да не правиш сравнения.

Аз не бях достатъчно добра, нали? Продължавам да не съм достатъчно добра. Не достатъчно, не достатъчно… Този рефрен съсипа детството ми, живота ми на жена и сега се опитва да опропасти любовта ми.

Скоро след смъртта на Ирис се бе обадила на Анриет. Попита я дали може да намери някои от детските им снимки, нейни или на Ирис. Искаше да ги сложи в рамки. Анриет отговори, че снимките били в мазето, че нямала време да рови, да търси и да преглежда.

— Впрочем, Жозефин, мисля, че е по-добре да престанеш да ми се обаждаш. Вече нямам дъщеря. Имах една и я загубих.

Силната вълна отново я поде, завъртя я, смаза я, отнесе я към откритото и сигурно щеше да я удави. След това обаждане всичко се размаза, изгуби очертания, стана неясно и смътно. Тя губеше почва под краката си. Никой и нищо не можеше да я спаси. Разчиташе единствено на себе си, на собствените си сили, за да стъпи здраво на земята.

Тази всевластна жена, нейната майка, не бе изгубила силата си да я убива отново и отново. Не можеш да се излекуваш от майка, която не те обича. В сърцето зейва голяма дупка и е нужна любов, за да се запълни! Никога не ти достига любов, постоянно се съмняваш в себе си, мислиш, че не си достоен за обич, че не струваш пукната пара.

Ирис може би е страдала от същата болест… Може би именно по тази причина се е хвърлила в тази своя любов-лудост. Приемала е всичко, понасяла е какво ли не, казвала си е: той ме обича, обича ме! Въобразявала си е, че е открила тъкмо любовта, способна да запълни бездънната дупка.

А аз, Дю Геклен, какво искам аз? Вече не зная. Имам любовта на двете ми дъщери. В деня на кремацията стояхме сплотени, държахме се за ръце и за пръв път почувствах, че трите сме едно цяло. Тази любов ми хареса. Сега ми остава да науча мъжката любов.

Филип си замина и настъпи нейният ред да потъне в мълчание. На раздяла бе казал: „Ще те чакам, Жозефин. Не бързам за никъде“, и я бе целунал нежно, отмахнал падналите кичури от лицето й, сякаш бяха коси на удавница.

„Ще те чакам.“

Вече не беше сигурна дали ще може да изплува.

Дю Геклен видя маратонките й и излая. Тя се усмихна. Той се изправи, грациозен като тюлен, който се върти върху леден блок.

— Наистина си затлъстял, да знаеш! Трябва да се поразмърдаш малко!

Два месеца не съм тичал, не е чудно, че съм натрупал тлъстинки, обясни той и се протегна.

На етажа на семейство Ван ден Брок се разминаха с брокерка от агенция за имоти, която водеше посетител да разгледа апартамента. „Аз не бих живяла в апартамента на убиец — твърдо заяви Жозефин на Дю Геклен, — но може би не са им казали!“ След като пуснаха драгата в езерото при Компиенската гора, водолазите извадиха труповете на три жени, напъхани в чували за смет и овързани с камъни. Инспектор Гарибалди й бе обяснил, че имало два вида жертви, такива, които изоставяли на улицата, и такива, които били обект на „специално отношение“. Ирис била от „специалните случаи“. Обикновено те били „обработвани“ от Льофлок-Пинел, който след това ги „предлагал“ на Ван ден Брок, прилагайки фантасмагоричен ритуал за пречистване, измислен от двамата. Ван ден Брок бил в затвора в очакване на съдебния процес. Водело се следствие. Била направена очна ставка със селянина и с жената от рецепцията на хотела, и двамата го разпознали. Той продължавал да отрича, твърдял, че бил само свидетел, че не бил в състояние да попречи на убийствената лудост на своя приятел. Вечерта на престъплението успял да се измъкне от полицая, натоварен да го следи, и се качил на взет под наем автомобил, паркиран на петстотин метра от дома му. И това ако не е умишлено! — ядоса се Жозефин. — За заблуда оставил собствената си кола пред кооперацията. Полицаят се хванал на въдицата. Очертаваше се процесът да е след две-три години. Щеше да се наложи отново да преживее този кошмар…

Есента бе дошла и листата ръждавееха. Бе минала една година! Една година, откакто обикалям езерото. Преди една година ходех на посещения при Ирис в клиниката, тя бе на прага на лудостта и ме обвиняваше, че съм й откраднала съпруга, сина, книгата. Жозефин тръсна глава, за да прогони мрачния спомен на фона на черните стволове на дърветата, започнали да се оголват от първите студове. Преди година си въобразявах, че виждам Антоан в метрото. Бил е негов двойник. Пак преди година полузамръзнала обикалях покрай езерото заедно с Лука, обзета от пълно безразличие. Дъждът заваля по-осезаемо, на тънки гъсти струйки, и Жозефин ускори темпото.

— Хайде, Дю Геклен, ще се опитаме да минем между капките…

Тя сви глава в раменете, сведе очи да гледа къде стъпва, за да не се подхлъзне на някоя пръчка, и установи, че Дю Геклен не я следва по петите. Продължи да тича, притиснала лакти до тялото, напрегнала ръце, крака, цялото си същество, борейки се с вълните, закалявайки сърцето си с всяка измината крачка.

Всяка седмица Марсел й изпращаше цветя, придружени с мило писъмце, „кураж, Жо, дръж се, ние сме с теб, обичаме те“. Марсел, Жозиан, Младши, новото й семейство, което не я мушкаше с нож безмилостно в сърцето.

Спря да потърси с очи Дю Геклен и го забеляза далеч отзад, клекнал и вирнал муцуна към нещо на хоризонта.

— Дю Геклен! Дю Геклен! Хайде! Идвай! Какво правиш там?

Тя плесна с ръце, засвири любимата си мелодия от филма „Мостът на река Куай“[40], тропайки и повтаряйки името му след всяко потрепване. Дю Геклен не помръдваше. Тя се върна, коленичи до него и му заговори на ухо:

— Да не си болен? Или си сърдит?

Вперил поглед в далечината, той леко помръдваше ноздри и сякаш казваше: не ми харесва това, което виждам, не ми харесва това, което се задава на хоризонта. Тя бе свикнала с настроенията му. Беше деликатно куче, отказваше да яде небелен суджук. Направи опит да го вразуми, побутна го, подръпна го. Той се заинати и не се поместваше. Тя се изправи, огледа брега на езерото, докъдето й стигаше погледа, и забеляза… мъжа, който маршируваше с военна стъпка, увит в безбройните си шалове. От колко ли време не го беше виждала?

Дю Геклен изръмжа. Очите му станаха на цепки, проблясваха като два остри кинжала и Жозефин пошушна: „Този не го харесваш, нали?“. В отговор той заръмжа още по-силно.

Не й остана време да си обясни реакцията му: мъжът бе стигнал до тях и се спря. Нямаше помен от шаловете, с които преди се увиваше, сега лицето му беше открито, бебешки закръглено, накратко казано, доста приветливо лице. Очевидно беше попрекалил с бронзиращия лосион, защото по шията му се бяха разтекли оранжеви дири. Не се е напръскал равномерно, никак не е равномерно, отбеляза мислено Жозефин, на всичко отгоре вече сме ноември, направо е неуместно.

— Това вашето куче ли е? — попита той и посочи Дю Геклен.

— Това е моето красиво куче.

Мъжът се усмихна развеселен.

— Не бих употребил тази дума за Тарзан.

Тарзан? Какво смешно име за куче с такъв благороден нрав! Тарзан, онзи с препаската, дето скача от клон на клон, надава крясъци и ръфа банани? Примерът за добрия дивак, увековечен от Холивуд и доблестните му кинаджии.

— Не се казва Тарзан, а Дю Геклен.

— Не. Знам го, името му е Тарзан.

— Хайде, Дю Геклен, тръгваме си — изкомандва Жозефин.

Дю Геклен не помръдна.

— Това куче е мое, госпожо…

— Не е ваше. Това е моето куче.

— Моето е, то се изгуби преди около шест месеца…

Жозефин се обърка. Беше минало горе-долу толкова време, откакто бе прибрала Дю Геклен. Не знаеше какво да отговори и се ядоса:

— Не е трябвало да го изоставяте!

— Не съм го изоставил. Доведох го от провинцията, където живееше повечето време, и то избяга!

— Нищо не доказва, че това куче е ваше! Нямаше нито каишка, нито медальон…

— Мога да доведа свидетели, които единодушно ще потвърдят, че това куче ми принадлежи. Живя две години в моя дом в Моншеве, улица „Дю Пти Мулен“ номер трийсет и осем. Беше отличен пазач. При опит за кражба обирджиите го поразкрасиха, но той се би като лъв и не им даде да припарят до къщата. А после беше достатъчно да се покаже, и най-упоритите злосторници си плюеха на петите!

Жозефин почувства как сълзи напират в очите й.

— Хич не ви е грижа, че напълно са го съсипали!

— Такъв му е занаятът — куче пазач. Именно затова го бях взел.

— В такъв случай защо се разхождате тук, щом живеете в провинцията?

— Виждате ми се доста агресивна, госпожо…

Жозефин се поотпусна. От страх да не й отнеме Дю Геклен беше готова да хапе.

— Знаете ли — продължи по-отстъпчиво, — толкова го обичам и двамата така добре се разбираме. Аз например никога не го връзвам и той ме следва навсякъде. Слушаме заедно джаз, търкаля се по гръб, дава ми да го чеша по корема и ако престана да го галя или да му правя комплименти, той съвсем леко ме докосва по ръката, подканва ме да продължавам. Не бива да ми го отнемате, той е мой приятел. Преживях много тежки моменти и той бе до мен неотлъчно. Когато плачех, той виеше на умряло и ме ближеше леко и нежно, затова, нали разбирате, ако ми го вземете, ще бъде ужасно за мен и няма да мога, няма да мога…

Тогава вълната щеше да я отнесе…

Дю Геклен проплака, сякаш да подчертае истината, искреността на думите й, и непознатият свали гарда.

— За да дам отговор на вашия неделикатен въпрос, госпожо, ще ви кажа, че пиша. Текстове на песни, сценарии за съвременни опери. Работя с музикант, който има студио при Порт дьо ла Мюет, и всеки път, преди да отида при него, се съсредоточавам чрез разходка покрай езерото. Това е ритуал. Бих искал да не бъда обезпокояван. Имам известна популярност… — направи пауза, за да даде възможност на Жозефин да го разпознае. Но тъй като тя не прояви никаква почтителност, той продължи леко засегнат: — Увивах се като в пашкул, за да не ме безпокоят. Не вземах Тарзан със себе си, за да не ме разсейва. В деня, в който го доведох в Париж с намерение да го оставя на грижите на една приятелка, го изгубих. Точно тогава заминавах за Ню Йорк, за да присъствам на записите на музикална комедия на Бродуей. Той ми избяга и притиснат от времето, не можех да тръгна да го търся. Представете си колко бях изненадан да го видя сега тук…

— След като постоянно пътувате, той ще се чувства по-добре с мен…

Дю Геклен кратко изджавка, за да потвърди съгласието си. Мъжът го изгледа и отговори:

— Знаете ли какво ще направим? Аз ще поговоря с него, после и вие, след което ще се разделим и ще видим той след кого ще тръгне.

Жозефин поразмисли, погледна Дю Геклен, припомни си шестте месеца, през които бяха заедно. Според нея не бяха по-маловажни от двете години, които бе прекарал с непознатия, нали така? Освен това, ако ме избере мен, ще е някакъв знак. Знак, потвърждаващ, че съм достойна да бъда обичана, че си заслужава човек да се привърже към мен, че вълната не ме е погълнала и изтрила.

Тя отговори, че е съгласна.

Мъжът приклекна до Дю Геклен, заговори му тихо. Жозефин се отдалечи и застана с гръб към тях. Повика баща си, попита го: „Тука ли си? Бдиш ли над мен? Добре, направи така, че Дю Геклен да не се превърне отново в Тарзан Банана. Направи така, че и този път да прехвърля гребена на вълната, да доплувам до брега…“

Когато се обърна, забеляза как мъжът извади от пакет бисквитка с вкус на портокал, поднесе я на кучето да я помирише и от муцуната му се проточи прозрачна лига. Сетне той направи знак на Жозефин, давайте, ваш ред е да си поговорите с Дю Геклен.

Жозефин го прегърна и му прошепна съвсем тихичко: „Обичам те, дебеланко, обичам те и струвам много повече от портокалова бисквитка. Той има нужда от теб, за да пазиш красивата му къща, скъпия телевизор, прекрасните картини от стари майстори, тучната ливада, големия басейн, аз пък имам нужда от теб, за да ме пазиш мен. Добре си помисли…“

Дю Геклен продължаваше да точи лиги и обърна очи към мъжа, който поклащаше пакета, за да му напомни за жадуваната награда.

— Това, което правите, не е хубаво — отбеляза Жозефин.

— Всеки си има начини!

— Вашите не ми се нравят!

— Не започвайте отново да ме обиждате, защото ей сега ще си отведа кучето без много приказки!

Те си обърнаха гръб като съперници на дуел и се отдалечиха всеки в своята посока. Дю Геклен поседя доста време, душейки отдалечаващото се ухание на портокалова бисквитка… Жозефин не го погледна.

Тя стискаше юмруци, призоваваше всички звезди небесни, всичките си ангели пазители, вкопчени в дръжката на Големия черпак[41], да насочат Дю Геклен към нея, да го накарат да забрави съблазнителния портокалов мирис. Аз ще ти накупя много по-вкусни, издути, хрупкави, пръхкави, глазирани, мекички, бухнали, всякакви, които ще измисля специално за теб. Тя вървеше със свито и объркано сърце. Да не се обръщам, защото ще го видя да се отдалечава, да търчи след някаква бисквита, и ще ми стане още по-тежко, съвсем ще се отчая.

Тя се обърна. Видя Дю Геклен, който вървеше след автора на песни, изпълнявани на Бродуей. Следваше го по петите, въртейки задница. Изглеждаше щастлив. Беше я забравил. Видя го как лапва бисквитката, глътва я наведнъж, как драска по пакета, за да получи още една.

Никога няма да бъда обичана жена. Една нищо и никаква портокалова бисквита ме срази безвъзвратно. Аз съм кръгла нула, грозна съм, тъпа съм, не съм достатъчно, достатъчно, достатъчно…

Тя сгуши глава в раменете си и се отказа да следи повече угощението на Тарзан Банана. Продължи с бавна крачка. Желанието й да потича се изпари. Да тича леко и безгрижно покрай тъмната вода и перестите снопчета тръстики. Непременно трябва да открия истински оправдателни причини за това, че ме напусна, иначе ще се пръсна от мъка. Вълната наистина ще ме отнесе завинаги… Ще ме е разбила…

Първо, Дю Геклен не беше мое куче, имаше изработени други навици с този стопанин, а както се знае, животът се състои от навици, а не толкова от свободна воля. Второ, сигурна съм, че му се искаше да остане с мен, но чувството му за дълг надделя. Не го бях нарекла Дю Геклен за нищо, той напълно си оправда името. Роден е, за да защитава дадена територия, верен е на своя крал. Не познава предателството. Не е променял възгледите си, не е преминал на страната на краля на Англия. Доказва, че е верен следовник на традицията на благородния си предтеча. Не съм гласувала доверие на предател. А в крайна сметка аз не проявих достатъчно уважение към природата му на боец. Въобразих си, че е мил и нежен, защото носът му е розов, а непознатият се е отнасял към него като към воин, закален в битките. Щях да го превърна в послушен домашен любимец и той го усети навреме!

Тя се бореше с напиращите сълзи. Да не заплаче, само да не заплаче. Пак ще потъне в солена вода, пак ще рискува да се удави. Престани! Помисли за Филип, който те чака, каза ти го. Той не говори празни приказки. Но моя ли е грешката, че усещам неясна мъглявост, че всичко се разпада, преди да стигне до мен, че съм като анестезирана? Аз ли съм виновна, че не мога да преодолея нанесения ми удар и съм принудена непрекъснато да лекувам раните от детството? Със сигурност Дю Геклен щеше да ми помогне, но трябва да се науча да се лекувам сама. Само на тази цена човек действително може да стане силен…

Тя почти бе стигнала до бараката, в която даваха лодки под наем, когато чу бесен галоп зад гърба си. Отстрани се, за да даде път на лудия, който можеше да я събори, ако не се дръпнеше, обърна глава да види кой е този смелчага и извика смаяна.

Беше Дю Геклен. Устремен към нея, той препускаше, сякаш примираше от страх, че няма да успее да я догони.

В муцуната си стискаше пакета с портокалови бисквити.

Благодарности

Още веднъж навъртях безброй километри, за да напиша тази книга! С кола, със самолет, с влак, но и в ума си, непрекъснато съчинявах, размишлявах, поемах в нови и нови посоки… Човек се опитва да мине напряко, да хвърли мост, да прокара път, съчинява истории, губи се, отново стъпва на пътя, търси точната дума, дълбае, открива я, допълва я с най-подходящата… През това време светът продължава да се върти и потънала в мислите си, за малко да забравя за него, ако покрай мен не са близките ми хора, нежни и съпричастни, които ми помагат с лекота да се върна в действителността!

Затова бих искала да кажа едно огромно „благодаря“ на всички, които са все още с мен, понасят ме и ме подкрепят, когато пиша, а и когато не пиша!

Шарлот и Клеман, двете ми „мъничета“, голямата ми любов.

Режан, винаги ръка за ръка с мен, винаги!

Мишел, грижовен, великодушен, проницателен…

Коко, която върти къщата с усърдие и гастрономични изкушения.

Югет, която ме наглежда и нежно ме пази, изпълнена с непреклонна решимост.

Силви, която следеше как върви ръкописът и ми вдъхваше кураж…

Елизабет за всичко! За XII век, за усмивката й, за ентусиазма, за разходките край езерото в Анси, за неудържимия смях и винаги осигуряваните места за паркиране…

Жан-Мари, Ромен, Хилдегард, Роз, Шарл, Жорж, Пиер, Симона, които бдите над мен горе сред звездите…

Фабрис, the king of the computer.

Жан-Кристоф… изтънчен и точен.

Мартен с пикантните и аргументирани подробности за лондонския живот.

Жерар и за дневния, и за нощния Лондон!

Патрисия… И баща й… за ценната техническа информация.

Мишел, който ми помогна да изградя полицейското разследване.

Лидия с безпощадния й хумор…

Брюно със CD-тата на Глен Гулд, които звучаха през дългите часове на писане.

Жьонвиев с католическия наръчник относно правилата за съпружеския живот!

Натали Гарсон, която ми отвори ателието си и ме посвети в раждането на модните й колекции.

Сара и скокливите й весели мейли!

Жан-Ерик Риш и разказите му за Китай.

Моите приятелки и приятели… неизменно до мен!

И всички читатели и читателки с въодушевяващите им мейли, които ме окрилят!

Накрая искам да ти кажа, Лоран, че ми липсваш, жестоко ми липсваш.

Ти си отиде вечерта на 19 декември 2006 и оттогава животът не е същият…

Нямаше още четирийсет.

Бяхме приятели от десет години. Почти не минаваше ден, без да наминеш, тананикайки си „животът е хубав! животът е прекрасен!“, носеше ми книги, CD-та и прекрасни бадемови целувки, помагаше на Шарлот и Клеман за уроците, слушаше плановете им, изпълняваше желанията им, гледаше по трийсет пъти един и същ филм, препрочиташе десет пъти една и съща книга, измисляше бъдещия роман, пиесата, която ще напишем, грандиозните начинания, които ще осъществим заедно… Бяхме на една вълна, смеехме се на едни и същи неща, тревожехме се за едни и същи неща, вдъхновяваха ни едни и същи идеи.

Ти беше мой приятел, беше част от живота ми, а вече те няма.

Не минава и ден, без да мисля за теб.

1

В детска възраст създава първите си творби; „Малка нощна музика“ е композирана през 1787 г. — Б.р.

2

Марк Ротко (Маркус Роткович, 1903–1970) — американски художник, роден в Русия. Самият той се окачествява като абстрактен експресионист. — Б.пр.

3

Американски гангстерски филм (1983) на Брайън де Палма с Ал Пачино и Мишел Пфайфър. — Б.пр.

4

Любовна драма (1945) на режисьора Марсел Карне с Жан-Луи Баро, Пиер Брасьор, Арлети. — Б.пр.

5

Какво ще кажеш за едно чукане? — Съгласна. У вас или у нас? (англ.). — Б.пр.

6

Bob The Sponge — анимационен сериал за жълтата квадратна гъба Боб, който има много подводни приятели; разказва се за техните приключения. Първото анимационно филмче излиза официално през 1999 г., а първият филм е от 2004 г. Създател на Боб е американският океанолог и водещ Стивън Хиленбърг. — Б.пр.

7

Madame de Sevigne (1626–1696), френска аристократка, чийто писмовен стил се смята за образец в епистоларния жанр. — Б.пр.

8

Направо много умно (англ.). — Б.пр.

9

От фр. cherubin — херувим, ангел. — Б.пр.

10

Филм на американския режисьор Уилям Фридкин (1973). — Б.пр.

11

Не е твоя работа (англ.). — Б.пр.

12

Няма начин, изключено (англ.). — Б.пр.

13

Една от най-прочутите трагедии на Пиер Корней, сюжетът е свързан с любовта, честта, синовния дълг, героизма. — Б.пр.

14

История на живота й (англ.). — Б.пр.

15

Не ме подминавай, не ме карай да плача, не ме натъжавай, защото знаеш, скъпа, че те обичам (англ.). — Б.пр.

16

Уистън Хю Одън (1907–1973), английски поет и критик. — Б.пр.

17

Френски актьор, режисьор, сценарист и драматург. Роден в Санкт Петербург през 1885 г., починал в Париж през 1957 г. — Б.пр.

18

Разбрахме се (англ.). — Б.пр.

19

„Прозорците“, прев. Драгомир Петров. — Б.р.

20

Главен град на департамента Лоар е Шер в централна Франция. — Б.пр.

21

Колко жалко (англ.). — Б.пр.

22

Тетралогията на Рихард Вагнер „Пръстенът на нибелунгите“ се състои се от четири опери: „Рейнско злато“, „Валиора“, „Зигфрид“ и „Залезът на боговете“, с обща продължителност около 16 часа. — Б.пр.

23

Не искаш ли да ме обичаш? Толкова съм самотна (англ.). — Б.пр.

24

„Приключих с любовта“, песен на Мерилин Монро. — Б.пр.

25

Didot и Bodoni — известни династии печатари (съответно френски и италиански), създатели на едноименните шрифтове. — Б.р.

26

Цитат от баснята на Лафонтен „Момичето с гърнето мляко“. — Б.р.

27

Кювелие (?-1389) — френски трубадур. Автор на „Балади“ и „Хроника в рими“ за Бертран дю Геклен. — Б.пр.

28

Копнежът се пробужда бавно, но в наши дни всички бързат, защото, ако искаш да оцелееш, трябва да си бърз (англ.). — Б.пр.

29

Най-добрата съм. Най-добрата съм. Аз съм царицата на модата (англ.). — Б.пр.

30

Красив и уютен (англ.). — Б.пр.

31

Хектор Хю Мънро, познат с псевдонима Саки (1870–1916) — английски разказвач и новелист сатирик, издаван на български. — Б.пр.

32

Реджиналд морно затвори очи като човек с наистина красиви мигли, които не възнамерява да крие.

— Някой ден — каза той — ще напиша велика пиеса. Никой няма да разбере смисъла й, но зрителите ще се разотидат със смътно чувство на недоволство от своя живот и всичко, което го заобикаля. После ще си сменят тапетите и ще забравят.

33

Непреводима игра на думи: френският глагол дормир = спя, във второ лице ед. число е тю дор. — Б.пр.

34

Уапити, колко жалко! (англ.) — уапити е канадски лос; игра на дума, основана в случая на близкото звучене. — Б.пр.

35

Превод Зорница Китинска. — Б.р.

36

Превод Ангелина Терзиева. — Б.пр.

37

Емил-Жан-Орас Верне — френски художник (1789–1863). — Б.пр.

38

Немски поет и философ мистик. — Б.пр.

39

Френски поет (1496–1544), стихотворението „За себе си“ е в превод на Пенчо Симов. — Б.пр.

40

Британски военен филм от 1957 г. (седем „Оскара“, три „Златни глобуса“ и други награди и номинации) по едноименния роман на френския писател Пиер Бул. Събитията и лицата във филма са художествена измислица, но като тяхна основа служи действителният строеж на Бирманската железопътна линия през 1942–43 г. — Б.пр.

41

Става дума за Голямата мечка, основната конфигурация от седем ярки звезди действително наподобява черпак. — Б.пр.

Content

Катрин Панкол
Бавният валс на костенурките
Жълтите очи на крокодилите #2

Първа част

Втора част

Трета част

Четвърта част

Пета част

Благодарности

1