Джесика Хол

Изпепеляване

Глава 1

Дори нощта не можеше да прогони от Френския квартал жегата и влагата, вездесъщите демонични сестри на лятото. Вместо това тя ги притискаше плътно с мургавите си дълги ръце. Трите поемаха от кейовете и блатистите местности на Луизиана и плъзваха по улиците на Ню Орлиънс, за да гуляят в неразделна прегръдка.

Тук дори от климата се очакваше да бъде по-кошмарен от обичайното. А нашите демонични приятелки — нощта, юлската жега и влагата, се просмукваха през решетките. Избиваха на ситни капчици по пламналите лица. Мачкаха дрехите, косите и настроението, които бързо повяхваха. Залепваха се за пришълците, подхващаха ги през кръста и ги съпровождаха неотлъчно, докато те се влачеха с увиснали рамена обратно към своите безлични климатизирани хотели.

Туристите бяха толкова лесна плячка.

След полунощ само кореняците с креолска кръв имаха куража да се опълчат на задушаващата горещина и да се шмугнат в любимите си капанчета, където климатикът беше последна грижа, но музиката бе чиста магия, а бутилките зъзнеха, затънали в лед.

Местните знаеха, че комбинацията от един свестен джаз квартет и една студена бира е в състояние да компенсира почти всяка несгода.

Но Дъглас Саймън искаше нещо повече от питие, когато влезе в „Маскърс Тавърн“ и поспря, за да попие лицето си с кърпичка. Външността му привлече едва няколко бегли погледа от неколцината редовни посетители в бара.

Дъглас Саймън не биеше на очи. Беше среден на ръст, с бозави черти. Късо подстриганата мишокестенява къса коса и очи в същия цвят отразяваха кроткото му непретенциозно държане. Костюмът му беше също толкова безличен.

Барманът обаче тутакси разпозна Дъглас и се обърна да натисне паникбутона на стената до касовия апарат. Миг по-късно един добре облечен чернокос мъж изникна от офиса на управителя.

— Дъг.

— Господин Белафини. — Дъглас подаде ръка, която не беше поета. Значи така. Все още не съм достатъчно добър за ръкостискане. — Надявам се, че не съм закъснял.

Току-що беше открил, че тригодишният престой в отделението за съхранение на лични вещи в „Ангола“[1] се беше отразил пагубно върху батерията на часовника му.

— Точно навреме си. Ела.

Стивън Белафини махна към една зала за частни партита.

— Ела.

Дъглас го последва и огледа светкавично празните маси. Не се виждаше чистач, готов да го изведе от бара и да го ескортира в последното му пътуване. Стените и вратата бяха от стъкло, така че ги виждаха отвсякъде.

— Радвам се да ви видя. — Когато другият го измери с остър поглед, Дъглас добави: — Предполагах, че баща ви ще бъде тук, а той умее да вдъхва респект.

— В затвора си развил параноя, Дъг. — Стивън се усмихна и показа перфектните си зъби. — Не можех да ти кажа това на свиждането в затвора, понеже имаше надзиратели, но баща ми иска да знаеш, че дълбоко оценяваме твоята лоялност към фамилията.

Засега въпросната признателност нямаше външни прояви.

— Благодаря.

— Всъщност баща ми смяташе да изпрати кола да те вземе тази вечер — продължи другият, — но не знаехме къде си отседнал.

— Наех си стая в „Биг Изи Слийп мотел“. — Не се срамуваше от това. — Не мога да си позволя друго.

— От утре ще можеш.

Белафини за глупак ли го смяташе?

— Имаше ли проблем с получаването на договорената сума?

— Нищо подобно. Не се притеснявай за парите. Ако питаш мен, ти си ги заслужи до последния цент. Седни. — Стивън придърпа един стол от ъгловата маса. — Трябва да извадя пари от сейфа. — Той кимна към офиса. — Искаш ли нещо за пиене?

Дъглас седна внимателно. Нямаше как да се отпусне, не и преди да излезе от това място с обещаната отплата.

— Джин с тоник, моля.

— Джин тоник — поръча мимоходом Стивън на бармана.

Последният човек, който напусна „Маскърс Тавърн“ жив, го направи спокойно и без да бърза.

Излезе от една странична врата, прекоси улицата и пое към някакъв малък хотел. Въпреки препускащите цифри на часовника, настроен в режим на обратно броене, той не ускори ход. Макар да бе подходил към операцията малко по-различно този път, бе направил на близките плантации няколко пробни опита предварително. Знаеше със съвършена прецизност точно колко време оставаше.

Четири минути.

В хотела той мина през лобито, кимна на прозяващия се служител на рецепцията и се качи с асансьора до стаята си на третия етаж. Когато влезе вътре, залости вратата и свали сакото си.

Три минути.

Спря до леглото, за да вземе бинокъла и внимателно сгънатия копринен бял шал, който бе оставил там. Разгъна шала, притисна ефирната материя до лицето си и вдъхна в дълбоко. Беше го откраднал от жената, която го бе носила някога, и вплетеният в коприната слаб аромат извика сълзи в очите му.

Тази жена — неговата жена — винаги ухаеше на люляк.

Тя би изпаднала в ужас, ако можеше да го видя сега в тази стая. Климатикът бръмчеше и рециклираше въздуха като мокра, студена кихавица. Евтиният мокет беше белязан с размазана щампа на кашмирени охлюви в червено, зелено и жълто, а ватираната кувертюра на леглото се кипреше с нескопосни фойерверки в масленозелено, златисто и синьо. В малката баня намери една нащърбена пластмасова кофа за лед, опаковани в целофан чаши, а върху хартиената лента през тоалетната седалка пишеше: „ИСКРЯЩО ЧИСТА ЗА ВАШЕ УДОБСТВО“.

Единствената причина да наеме стая в подобен вертеп беше несравнимата гледка към улицата. Бинокълът му даваше видимост от улица Сейнт Люис до Канална на запад и до Пиратска на изток. Той се доближи до прозореца и го отвори, за да влезе нощният въздух.

Две минути и тридесет секунди.

Това, което направи в „Маскърс“, не му беше за първи път. Беше се превърнал в експерт в тази област, така да се каже. Никога не беше оставал близо до работен обект и никога не бе наблюдавал резултатите от труда си, но този конкретен случай беше специален. Този път работата беше лична.

Настоящата операция му коства немалко пари, време и гордост. Някои биха казали, че рискува бъдещето си, може би дори и живота си, престъпвайки изричните указания във връзка с тази операция. Но в неговия бизнес човек не се издигаше до върха, без да поема рискове.

Тази нощ ще бъде едновременно неговата Декларация за независимост и неговото Възнесение. Монахините, които го обучаваха в католическото училище, не биха одобри избора му, но в известен смисъл именно те му бяха внушили непреодолимата нужда от самоопределение. Сестра Мери Томас го караше да наизустява пасажи от Библията, като например този от Левит, който отекваше в главата му от седмици: „Да не жънеш и саморасла жетва, нито да обираш грозде от нерязано лозе.“

Две минути.

Тази вечер той щеше да се погрижи за бъдещето, гордостта и съдбата си. Тази вечер той щеше да се погрижи за Кортланд Гембъл.

Не се възприемаше като отчаян, а като справедлив човек. След тази нощ той ще вземе онова, което бе негово, което трябваше да е винаги негово. Щеше да накаже Гембъл, човекът, който се беше осмелил да му го отнеме. Неведнъж бе фантазирал как убива съперника си, но убийството би било твърде бързо, твърде лесно. Гембъл трябваше да разбере какво е да живееш вперил поглед в най-съкровеното си желание, без да можеш да го достигнеш, като умираща от глад лисица, копнееща за гроздето в нечие занемарено лозе.

Гембъл бе дръзнал да пожъне онова, което не бе посял. Затова щеше да накара комисаря да страда, както той самият беше страдал.

Една минута.

Той чакаше и наблюдаваше търпеливо. Когато оставаха едва тридесет секунди, някакво такси спря пред бара. Шофьорът излезе да отвори вратата на слаба елегантна жена в рокля на цветя.

— Ще съжаляваш за този щедър бакшиш — промърмори той виждайки как жената подаде на шофьора сгънатите банкноти.

Двадесет секунди.

Жената се обърна към хотела за няколко минути, оглеждайки улицата. Беше леко приведена, с леко заоблени рамене и извит гръб. Уличната лампа над нея освети дългата й черна коса и уплашеното лице. Косите й се развяха със златисти проблясъци.

Шалът се изплъзна от пръстите му и незабелязано падна на пода. Жената извади тънък като паяжина шал с цвят на слонова кост шал и пое с бързи крачки към бара.

Десет секунди.

Той излезе тичешком от стаята на третия етаж, хукна по стълбите и стигна на улицата тъкмо навреме, за да стане свидетел на първата експлозия. Земята се разтресе и прозорците по цялата улица се разбиха на ситни парчета, когато едно огромно огнено кълбо изригна от входа на бара. Експлозията беше толкова голяма и мощна, че го запрати срещу фасадата на хотела, която го посрещна с бетонен удар в гърба.

Една жена залитна към него, притиснала ръце до ушите си, с уста застинала в безмълвен вик.

Той не можеше да помръдне. Това не беше тя. Не можеше да е тя. Нямаше причина да дойде тук. Няма причина, освен ако тя не бе информаторът на Гембъл…

Сестра Мери Томас го беше накарала да наизусти толкова много стихове. Може би онези думи не бяха от Левит. Може би бяха от Галатяните. Нещо за онова, което човек сее.

Звукът на далечни сирени го накара да посегне към мобилния телефон в джоба на сакото му. Трябваше да опита четири пъти, преди да успее да набере номера правилно.

Дискретен глас отговори:

— Кресънт Сити Хоспис.

— Госпожа Белафини там ли е? — попита той с треперещ глас.

— Не, сър, съжалявам, но я няма. Искате ли да оставите съобщение? — Какъв беше онзи стих? Каквото посееш… — Господине…

Облъхна го мощна вълна горещина и дим, която проникна през дрехите му и подлюти очите му.

— Къде е тя?

— Поръча ми да й повикам такси и излезе преди около тридесет минути. Нямам представа къде отиде. — Гласът на медицинската сестра се повиши. — Всичко наред ли е, сър?

Той не я чуваше. Чуваше само нежния глас на сестра Мери Томас, която четеше на учениците в шести клас.

Недейте се лъга. Бог не е за подиграване, понеже каквото посее човек, това и ще пожъне. Мобилният телефон падна на паважа и се разби на парчета.

Пожарите бяха рядкост в историческия Френски квартал на Ню Орлиънс, затова новинарският екип от „На живо по канал 8“ пристигна на местопроизшествието две минути след първата пожарна кола. Другите пожарни коли, тясната улица и талазите пламъци и дим държаха на разстояние по-бавните новинарски екипи, така че само една телевизионна камера успя да заснеме тактическия щурм на пожарникарите срещу горящия бар.

Падаха горящи въглени. Атрактивната червенокоса жена в блед лимоненожълт костюм сякаш нехаеше за тях, застанала до бронята на най-близката пожарна кола и обърната към насочената камера, зад която стоеше брадат мъж на средна възраст с три фотоапарата около врата му.

— Подобно на огромни пчели в своите жълти защитни якета, черни ботуши и каски — подхвана Патриша Браун, обръщайки се към горящия бар, преди отново да погледне в камерата, — нашите смели огнеборци се спускат в смъртоносния ад, за да се борят с ужасните пламъци. Както можем да видим, пълният състав на Отряд 21 е на бойна нога, за да се бори с този изключително сериозен пожар от трето ниво на тревога.

Тя направи жест и операторът насочи камерата към боядисаните в червено и сребърно коли и пожарникарите, които развиваха и насочваха с впечатляващ синхрон тежките маркучи и ги свързваха със смесителните помпи. Патриша изключи микрофона и използва паузата, за да освежи червилото си и да се огледа.

— Успокой се и престани да правиш аналогии с насекоми — нареди на отражението си тя. — Изглеждай уравновесена и загрижена. Сериозно загрижена. Кървавата следа никога не лъже.

Тя провери дали по зъбите й не са останалите следи от червило. Когато камерата се насочи отново към нея, лицето й изразяваше точната доза тревожна загриженост.

— Веднага щом пожарът бъде угасен, тези смели мъже ще влязат в сградата, за да търсят оцелели. Ние ще ви държим в течение. Но от мястото, където стоя — тя хвърли бърз поглед през рамо, — положението не изглежда обнадеждаващо. Патриша Браун, на живо за новините по Канал 8.

— Звучиш малко прегракнала, скъпа — каза операторът, когато спря камерата и започна да прави статични снимки. — Пийни си малко вода.

— От пушека е, Дейв. Трудно ми е да дишам. — Патриша видя как един познат сребърен SUV спря до бордюра и моментално забрави за дихателните си проблеми. — Гембъл дойде. Ела, бързо!

— Той няма да разговаря с теб — прогнозира Дейв. — Винаги ти отказва.

— Този път може и да ми отговори. — Тя оправи дискретно косата си. — Включи камерата, щом стигна до бордюра.

— Това никак няма да му хареса.

— Няма значение. — Лицето й отново възпроизведе загрижената усмивка. — Комисар Кортланд Гембъл току-що пристигна на местопроизшествието в „Маскърс Тавърн“ във Френския квартал. — Тя замълча за момент, за да даде време на високия широкоплещест мъж да слезе от колата и тя да може да го хване в крачка. — Комисар Гембъл, имате ли някакво предположение как е избухнал този смъртоносен пожар? — и натика микрофона в лицето му.

— Все още не. — Корт направи знак на Дейвид да престане да снима. Когато лампичката на камерата угасна, той погледна към елегантните й жълти обувки на високи токчета. — Стоиш в периметъра на местопрестъплението, Триша.

— Престъпление ли е? Възможно ли е да е работа на Подпалвача? — И тъй като комисарят не отговори, тя изключи микрофона, отдръпна го от лицето му и го погледна безпомощно и умоляващо с кръглите си сини очи. — Кортланд, моля те. — Тя постави ръка с грижливо поддържан маникюр върху ръката му и южняшкият й акцент се преобрази от професионално дискретен намек до дрезгаво захаросано мъркане.

— Продуцентката ми настоява за повече подробности, а знаеш каква вещица е. Ще ти бъда страшно благодарна за каквато и да е информация.

Преди година Корт сигурно би се изкушил да провери точно колко далеч се простираше благодарността й, но напоследък странеше от излъскани красавици като Патриша Браун. Всъщност, от Марди Гра насам избягваше цялото женско съсловие[2].

През мъгливите спомени за една нощ, преди почти шест месеца, проблясваха две проницателни кафяво-зелени очи. Той я галеше с устни, положил ръце под бедрата й, които се повдигаха и въртяха с пламенно нетърпение. Той продължи да я дразни, докато тя не каза: „Май искаш да извадя пистолета отново?“

— Ще получите официално изявление. — Той кимна към другите репортери, струпани извън кръга от патрулни коли, паркирани така, че да служат като временна барикада. — С всички останали. — Той я заобиколи. Преди Триша да може да го последва, един униформен полицай й препречи пътя.

— Чухте комисаря, госпожо.

Корт се насочи към командира на пожарната, но без да се пречка. Неговите хора бяха сред най-добре обучените огнеборци в страната и знаеха как да се справят с пламъците. Мощните водни струи настъпваха срещу огъня и превръщаха пламъците в плътен сив пушек.

Веднага щом стана сравнително безопасно, пожарникарите влязоха в сградата и започнаха да изнасят телата. Репортерите отново се раздвижиха, нетърпеливи за първите снимки на жертвите, но униформените полицаи ги задържаха. Три екипа на бърза помощ се втурнаха да проверяват за признаци на живот, но след миг се отдръпнаха, разменяйки разочаровани погледи с огнеборците. Броят на труповете скоро прехвърли пет, а нетърпението и неудовлетворението се превърнаха в тих ужас и шок.

Докато командирът правеше изявление пред медиите, Корт хладнокръвно нареди на пожарникарите да изнесат труповете зад ъгъла на сградата, далеч от алчните обективи на пресата. Чувалите за трупове свършиха и медиците извадиха чаршафи, за да покрият останалите до пристигането на минивана на моргата.

Корт забеляза един от по-младите мъже, вперил поглед в покритите тела. На лицето му се беше изписал онзи див ужас, който по-опитните мъже се научаваха да потискат, затова се приближило него. Разпозна сина на своя старши следовател.

— Как си, Джак?

— Това е пълна изродщина — процеди Джак Маккарти с невротично кимване към редицата трупове, очевидно без да забелязва, че разговаря с шефа на баща си. — Знаеш ли къде открихме петима от тях?

Корт можеше да предположи, съдейки по разкъсванията по ръцете и вратовете на някои от жертвите. Бяха блъскали по вратите, докато ръцете им се бяха разкървавили, и бяха раздрали гърлата си, докато димът ги бе задушил до смърт.

— До вратата.

— Задната. Струпани накуп около задната врата, която беше заключена и с верига. — Той погледна надолу към една от жертвите. — Това момиче няма повече от осемнадесет години. Имам братовчедка на нейната възраст.

Корт видя сълзи в зачервените, гневни очи на младия мъж. Думите на съчувствие нямаше да премахнат мъката, нито да заличат факта, че без значение какви усилия полагаха, те не можеха да спасят всички. Понякога не можеха да спасят никого.

Такава им беше работата.

Шумът на мотоциклет отклони за миг вниманието на Корт и той видя висок слаб младеж в черно кожено яке и черна каска да приближава към центъра на събитията. Шефът на пожарната хукна да догони хлапето, но в това време някакви маркучи се заплетоха и той промени посоката, за да се заеме първо с тази задача.

Мотоциклетистът паркира, слезе от мотора и застана на тротоара пред „Маскърс“.

— Трябва да предам нещо на шефа — каза Корт на Джак. — Имам нужда от някой тук, който да държи пресата и зяпачите на разстояние. Можеш ли да поемеш задачата?

Пожарникарят се взря в него, сякаш го виждаше за първи път.

— По дяволите, комисар, аз… Искам да кажа да, сър.

— Добре. — Корт потупа радиостанцията на колана си. — Обади се, ако имаш нужда от помощ — рече той и се насочи към моториста.

Пожарите притежаваха неустоима притегателна сила. Когато Корт постъпи в отдела, отначало бе потресен и отвратен, виждайки колко народ се струпваше да гледа горящите сгради. Но с течение на годините осъзна, че повечето зяпачи изпитваха някаква неохотна, страховита погнуса, същата, която изпитваха, когато минаваха покрай гибелна автомобилна катастрофа и не можеха да извърнат поглед.

Това обаче не даваше право на онзи хлапак да бръмчи насред опасен пожар.

Корт го приближи изотзад, докато мотористът разхлабваше каишката под брадичката си, и постави ръка върху лявото му рамо.

— Стой.

Мотористът замръзна на място, после свали каската и се обърна. На бялата шия висеше златна детективска значка, нанизана на тънък черен шнур. Уличното осветление озари умно лице, щръкнала кестенява коса и дръпнати лешникови очи. Черното кожено яке покриваше омачкана бяла блуза и слабата издутина на кобура.

Корт отдръпна ръката си.

— Детектив Винсент.

— Комисар Гембъл.

Беглата усмивка, която пробяга по устните на Тери Винсент, беше почти толкова хладна, колкото и гласът й. Устните на Тери бяха една от причините да я избягва. Другата бе, че знаеше отлично какво умее тя с тях.

— Защо си тук?

— В „Убийства“ бяха поели повикването и ми го възложиха, понеже ми е на път за вкъщи. — Тя разсея с ръка облака дим срещу лицето си, преди да огледа сградата. — Лоша работа, нали?

— Да.

Корт не се беше доближавал до Тери Винсент от Марди Гра и сега забеляза някои промени. Беше още по-слаба и още по-мургава. Косата й изглеждаше по-къса, но когато изви глава, той видя, че я бе оставила да израсне и я беше прихванала, за да не й пречи. Под очите й имаше дълбоки сенки. Когато извади бележник и химикалка, той видя, че ноктите й бяха квадратни и дълбоко изрязани.

Поне няма да ги гризе, когато не може да запали цигара, помисли си той.

По лицето на детектива от отдел „Убийства“ нямаше нито следа от грим. Миниатюрна вдлъбнатина в долната устна му подсказа, че пак пушеше твърде много. Обикновеният кафяв панталон беше твърде широк и намачкан, като че ли го бе носила цяла седмица. Ако не беше шнолата с шарка на костенурка и леката извивка на гърдите под кожено яке, по нищо нямаше да личи, че е жена.

Нямаше нищичко, което да му харесва в нея, и въпреки това му се прииска да я завлече до най-близката стена, да я притисне до нея и да провери с ръцете си какво друго се бе променило. А после да го направи с уста.

Тери отмести поглед при вида на още два увити трупа.

— Колко са вътре?

— Все още не знаем. — Той кимна към труповете. — С тези стават дванадесет.

Изражението й не се промени, но той и не очакваше да реагира. Подобно на брат му, Джей Ди, Тери беше свикнала да гледа смъртта в лицето.

— Пак ли е дело на Подпалвача?

— Може би. — Значи следеше случая. Сигурно, за да се надсмива над неспособността му да залови един сериен подпалвач. — Не бива да казваш нито дума пред медиите.

— Искаш да кажеш, че не мога да дам извънредно интервю на Триша Браун? Мамка му, мислех си, че ще ми излезе късметът. — Тя свали якето си и го завърза около кръста си. — Отивам да преслушам момчетата и да огледам телата. Доскоро, комисар.

Начинът, по който така небрежно го отпращаше, винаги го беше вбесявал. Но след случилото се между тях в нощта на Марди Гра беше като шамар в лицето.

— Нямаш работа тук.

Нещо проблесна в очите й.

— Тогава подай до шефа ми още едно оплакване срещу мен. — И го заобиколи.

Тери Винсент бе уморена. Беше изкарала двойна смяна, опитвайки се да отхвърли малко бумащина преди прехвърлянето. Отне й девет поредни часа кълване с два пръста на античната пишеща машина, цяло шишенце коректор и шест аспирина, докато я преоре. Когато най-сетне си тръгна, единственото, което искаше, беше да се прибере вкъщи, да си легне и да спи до двадесет и деветия си рожден ден. Единственото наистина гадно нещо в това да бъдеш ченге беше бумащината.

Тя каза на Корт Гембъл истината, повикването от Френския квартал я хвана на вратата. Нощната смяна в отдел „Убийства“ беше последна грижа, а началник-смяната беше ветеран с тридесетгодишен стаж, който предпочиташе да си гледа Хауърд Стърн, вместо да поема повиквания. Беше три часът сутринта, затова тя реши, че Корт Гембъл нямаше да бъде на местопроизшествието.

Не ставам за Вегас, помисли си тя, докато се отдалечаваше от него. Ще си загубя и гащите на комар.

Докато разговаряше с патрулиращите полицаи, които внасяха ред сред зяпачите, погледът й неволно се рееше към комисаря, който в това време инструктираше дознателите. Тери се беше тренирала да не обръща много внимание на Корт — мазохизмът не й беше хоби, пък и той винаги я спипваше да го зяпа, но сега беше зает, така че тя можеше да го съзерцава колкото си искаше.

Защото по отношение на Кортланд Гембъл, човек имаше с какво да изплакне очи.

Тери открай време харесваше едри мъже, а комисарят беше снажен двуметров мъж с широки рамене и дълги крайници. Друг човек с неговата физика можеше да изглежда тромав като неандерталец, но той се движеше леко и елегантно. Носеше кестенявата си коса късо подстригана, лицето — гладко избръснато, а дрехите му бяха толкова идеално изгладени и безупречни, че можеше да позира за корицата на GO.

Разбира се, всичко в Корт Гембъл винаги беше перфектно. Той не се задоволяваше с нищо по-малко. Тери понякога се питаше дали гладеше и гащетата си.

На всичкото отгоре комисарят тренираше съвестно, тичаше всяка сутрин и вдигаше тежести. Тери знаеше това от лични наблюдения, защото посещаваха една и съща фитнес зала, въпреки че тя си бе направила труда да разучи графика му, та да не се засичат. Явно Корт беше увеличил тежестите от пролетта, защото изглеждаше още по-стегнат и мускулест. Дори вените на ръцете му бяха по-изпъкнали, забеляза тя, когато жегата го принуди да свали сакото си.

Много жалко, защото цялата тази сила и физическа красота не компенсираха факта, че все пак си оставаше един 110-килограмов ходещ и говорещ дръвник.

Сякаш дочул мислите й, Корт извърна очи към нея.

Тери се обърна небрежно към един от униформените полицаи и го инструктира да започне да проучва тълпата. Докато говореше, тилът й настръхна, като че ли всички косъмчета се наежиха, и нещо в гърдите я стегна. Един поглед през рамо потвърди, че Корт все още я гледаше. Погледът му беше яростен.

Тя нямаше представа защо. Така де, нали преди малко й каза, че не я искаше тук.

Тери познаваше Кортланд Гембъл от десет години, от завършването на Полицейската академия. Неговият брат Жан-Делано й беше съученик, а целият клан Гембъл беше дошъл на церемонията. И понеже Джей Ди и братята му бяха трима от най-привлекателните мъже в града, всяка жена се стремеше да се докопа до тях.

Тери харесваше Джей Ди, дори когато се състезаваха за титлата най-добър стрелец на стрелбището. Когато той я повика, за да я представи на семейството си, тя бе готова да хареса неговия по-голям брат.

И виж докъде те докара това, скъпа.

В този момент някакъв микрофон изникна пред лицето на Тери.

— Детектив Винсент, можете ли да съобщите на нашите зрители някакви подробности за жертвите на тази ужасна трагедия?

— Не и ако ми навираш това нещо в носа, Триш.

Патриша се отдръпна, но не много.

— Моля ви, детектив, вие нямаше да сте тук, ако тези хора не бяха убити. Кажете ни нещичко.

— Добре. — Тери се наведе и снижи гласа си до шепот. — Жълтото изобщо не ти отива.

Остави ядосаната репортерка, прекоси улицата и сви в уличката покрай сградата. Един млад пожарникар стоеше на стража до наредените тела, докато двама криминалисти опаковаха останките. Огнеборецът беше свил ръце в юмруци, а върху почернялото от сажди лице се виждаха две чисти петна около очите.

Тери отиде право при него и вдигна значката си.

— Детектив Винсент, „Убийства“. — Тя провери името на значката му: Маккарти. Същото като на един от главните следователи на Корт, подобно на полицейската жилка, огнеборството също се предаваше по фамилна линия. — Имаш ли някаква връзка с Тил Маккарти?

— Той е баща ми. — Момчето я изгледа. — С какво мога да ви помогна, госпожо?

— За начало не ме наричай госпожо. Викай ми Тери.

Тя клекна пред най-далечния труп и повдигна чаршафа. По лицето на младия мъж се виждаха леки изгаряния и наранявания, но причината за смъртта беше очевидна от зачервената кожа и саждите, почернелите устни и ноздри. Широко отворените тъмни очи бяха застинали в оцъклен мъртвешки поглед. — Всички ли са в такова състояние?

— Само петима. Последните двама ей там — той кимна към другия край на редицата — са много зле обгорели.

Тери чу разкъсване, нещо потече и единият от дознателите изруга тихичко. Ясно, тялото се разпада. Тя извади цигарите си и подаде пакета на младия пожарникар.

— Искаш ли?

— Да. — Той гледаше в посока на звука и си взе цигара с трепереща ръка.

— Дай да се отдръпнем оттук. — Тя го отведе до ъгъла, където запали първо неговата, а после и своята цигара. — Миналото лято се засякох с баща ти на брега на езерото. Той караше един страхотен аквамастер, широко отворен и с вирната задница. Негов ли е или го взима под наем?

— Купи го. — Той си дръпна от цигарата и изпусна неравна струя дим. — Майка ми за малко не го уби, но той се запъна, че ако не е лодка, ще бъде мотор.

— Лодката е идеална за залива. Ще го вербувам да ми я пусне за един уикенд, а пък аз ще му дам моя жребец. — Тя кимна към своя харли.

— Леле, човече. — В погледа му проблесна желание. — Колко вдига?

— Засега не съм вдигала повече от 140, но теоретично до 190. Освен това е тих като котенце, поставих допълнителна преграда на ауспуха. — Тери се огледа небрежно и видя, че дознателите са свършили. — Кога си в почивка?

— Идният уикенд.

Тя извади една оръфана визитка и написа някакъв адрес на гърба.

— Това е моята бърлога край езерото, ако ти и баща ти искате да я ползвате. — Тя му подаде визитката. — Ключът е под саксията със здравеца.

— Сигурна ли сте, детектив? — Момчето се смути.

— Само кажи на Тил да попълни запаса от бира. — Тя го погледна право в очите. — Хубаво е човек да се измъква от време навреме. Да си проветрява главата.

— Така е. — Той взе картичката. — Благодаря!

Тери го остави на пост и се върна при труповете. След като се легитимира на криминалистите, тя отвори първия чувал и претърси внимателно тялото. Съдържанието на овъгления портфейл на жертвата все още беше четливо и тя си отбеляза името и адреса, преди да върне личната карта там, където я беше намерила, и да премине към следващото тяло.

Срещите с брутална, преждевременна смърт бяха част от работата на Тери, но тя все още не беше обръгнала. Претръпнеше ли, щеше да напусне полицията.

Още три жертви бяха изнесени на алеята, докато Тери установяваше самоличността на жертвите. „Маскърс“ се посещаваше от млади хора. Две от най-слабо обгорените момичета носеха фалшиви шофьорски книжки и приличаха на тийнейджърки. Шест от жертвите не носеха документ за самоличност и наред с други четири бяха жестоко обгорени, така че дори чертите им не се виждаха.

Тя отвори последния цип и се изправи, за да проветри за момент главата си. Разследваше убийства от седем години, но никога не бе виждала толкова много смърт наведнъж. Задушаваше се. Особено сега, когато знаеше имената на повече от жертвите, къде бяха живели, какви снимки носеха със себе си. Най-малко трима от мъжете бяха бащи на малки деца. Толкова много живот, който си беше отишъл просто ей така.

Но случаят все още не беше за нея. Нямаше никакви улики за извършено убийство. Може би се касаеше за трагична злополука или престъпна небрежност: дефектни кабели, пожар в кухнята, небрежно изхвърлен фас. Но тя инстинктивно усещане нещо гнило. Нещо вече я глождеше, ръмжеше и риеше земята, нетърпеливо да се втурне по следата и да спипа негодника, отнел живота на толкова много млади хора.

Не и ако Корт Гембъл имаше нещо да каже по въпроса.

— Копеле.

Тери се обърна да види кой чете мислите й и видя Грейсън Хюит, съдебният лекар на Ню Орлиънс, да клечи до първия труп. Патологът беше русокос бивш сърфист с убийствен тен и лежерен характер. Сега обаче и двамата бяха потресени от трагедията.

— Здрасти, докторе.

Рошавата руса глава се надигна и горчивите бръчки около устата му се стопиха, щом я видя.

— Детектив Винсент. — Той се изправи и дойде при нея. — Сигурно се наслаждаваш на лунната светлина?

— Сигналът постъпи в края на смяната ми. — Тя отстъпи назад от редицата трупове. — Повечето имат документи за самоличност, но все пак ще ми трябват снимки за семействата на онези, които не са с обгорени лица. — Уведомяването на близките и роднините беше единственото задължение, което мразеше повече от бумащината. — Мисля, че ще трябва да вземеш зъбен материал от двама-трима.

Грей погледна телата.

— Ние можем да поемем уведомяването на близките.

— Недей, и без това имаш достатъчно работа. Ние ще се погрижим. — Тя прокара ръка по врата си, обирайки капчици пот. — Петнадесет трупа. Мили боже, Грей, повечето от тях са още деца.

— Знам. — Той постави ръка на гърба й и я потупа приятелски. — Прибери се вкъщи и поспи. Ние ще се погрижим за тях.

Тери отпусна глава на ръката на Грей за един кратък блажен миг. Той беше свестен мъж, на който можеше да разчиташ ида се довериш, когато нещата вървяха зле. Колко жалко, че никога нямаше да бъдат нещо повече от приятели.

— Някакъв проблем ли има, детектив?

Хладният глас на Корт Гембъл накара Тери да затвори очи. Защо, комисар? Нямаш ли си достатъчно свои проблеми?

— Не. — Тя се отдръпна от Грей и се обърна към Корт. Комисарят стоеше надве крачки от тях, по якето му имаше петна от вода и сажди, но като цяло пак беше перфектен.

Тери знаеше, че тя самата изглежда ужасно, но не желаеше да вижда отвращението в очите на Корт. Беше го виждала достатъчно често. Това, от което наистина се нуждаеше, беше една цигара, бира и някой тъмен тих ъгъл, където да им се наслади. Един тъмен ъгъл, да речем, в Торонто.

— Грей, ще бъда на линия в седем — каза тя, без да откъсва поглед от студените очи на комисаря. — Обади ми се, когато снимките на жертвите са готови. — И пое към мотора си.

Корт тръгна след нея.

— Какво правиш, нощни смени ли поемаш?

Прозвуча така сякаш беше дошла на местопроизшествието само за да го вбеси.

— Върша си работата, комисар. Като всяко друго ченге в града.

— Това все още не е случай за твоя отдел.

Той не я искаше тук. Не искаше да го доближава, където и да било. Като че ли тя не го знаеше. Дали наистина смяташе, че не бе забелязала как я избягва от бала за Марди Гра на майка му? Че той на практика беше публикувал на първа страница на „Ню Орлиънс Трибюн“ с главни букви: „СТОЙ ДАЛЕЧ ОТ МЕН, ТЕРИ“.

И тя стоеше далеч. Отношението му нямаше да й разбие сърцето. То вече се беше пръснало на твърде много парчета.

— Чу ли ме? Това не е…

— Чух те и ще направя всичко възможно да не ми го възложат на мен. — Тя взе каската си. — Айде чао.

Той постави ръка върху мотора.

— Какво искаш да кажеш? Нали все още работиш в „Убийства“?

Джей Ди явно не беше споменал, че бе подала молба за прехвърляне. Освен това Джей Ди беше на меден месец. Нали се ожени за Сейбъл Душейн, любовта на живота му и жената, заради която за малко не го изхвърлиха от полицията. Със сигурност имаше по-приятни занимания от това да мисли за брат си и за своя партньор. Например да гони младата си жена по плажа.

— Комисар, трябва да решиш дали ме искаш или не. — Тя отмести ръката му с лакът. — Крайно време е да решиш. — Тери постави каската на главата си и затегна каишката под брадичката си.

Когато тя обкрачи мотора, той се наведе напред.

— Не те искам.

Тери повдигна визьора и му хвърли един последен дълъг поглед. Не биваше да си го представя гол. Знаеше как изглежда гол от онази безкрайна страстна нощ, когато Корт се беше напил и бе дошъл да я търси.

Доверих ти се, а ти ми говориш така, сякаш съм боклук.

На Тери й отне известно време — надеждата умира последна, — но след няколко седмици проумя защо Корт Гембъл се отнасяше с нея като с кървящ спинозен пациент: той съжаляваше за онази нощ. Нощта, когато изпълни всичките й фантазии, разтърси света й из основи, а след това я остави да се събуди сама в студеното празно легло.

Да я остави да посрещне сутринта сама след секс за една нощ не беше най-лошото. Не й беше за първи път. Нито пък начинът, по който той се отнасяше с нея оттогава насам, всеки вършеше неща, за които след това съжаляваше. Тери знаеше това. Той беше едно от тези неща.

Не, Корт имаше право. Тери беше голямо момиче, тя можеше да го преживее. Никога не бе смятала, че той й дължи нищо.

Но това — да натрива носа й с презрението си — наистина й идваше в повече. То беше най-лошото.

— Няма проблем — каза тя съвсем тихо, преди да запали мотоциклета и да потъне в нощта.

Глава 2

Щом новината за петнадесетте жертви в „Максърс“ достигна до Асошиейтед Прес, тя за една нощ се превърна във водещо заглавие в националните новини, отразявана по Си Ен Ен до най-малкия детайл и дискутирана в сутрешните блокове по всички телевизии.

Предсказанието на Патриша Браун излезе вярно: кървавата следа не лъже.

Корт си тръгна от Френския квартал едва след пристигането на неговия екип за разследване на умишлени палежи и местопрестъплението бе заградено, след което му се наложи да влезе в службата през задния вход, за да избегне шпалира от журналисти отпред.

Неговата секретарка Сади, приятна и оправна бивша диспечерка на телефон 911, го чакаше вътре с чаша горещо кафе.

— Кметът иска да те види в офиса си в десет с предварителна докладна — каза тя и му подаде кафето. — Не ме питай за интереса от страна на вестниците и телевизиите. Сигурно не искаш да говориш с Дан Радър или Питър Дженингс, нали?

— Не. — Корт погледна часовника си, беше едва седем часа. — Кой те повика толкова рано?

— Шефът на нощната смяна. Той мрази телефоните, а те явно не са спирали да звънят от пет часа сутринта. — Тя го последва в кабинета му и остави документите на бюрото. — Искаш ли да говориш с някого?

— Тил Маккарти. Всички от оперативната група. — Той отпи от превъзходното черно кафе на Сади и неохотно добави: — Детектив Винсент от „Убийства“.

— Партньорът на Джей Ди? — попита изненадано Сади. — Тя все още ли ти говори? — Прозвуча сякаш ставаше въпрос за чудо божие.

Като се замисли човек в ретроспекция, то си беше чудо божие.

— Просто ме свържи с нея.

— Окей, капитане. — Тя спусна щорите на излизане.

Корт включи компютъра и се зае с предварителния доклад, който трябваше да бъде на бюрото на кмета след два часа. Като комисар, Корт имаше задължението да следи всички пожари в границите на града, да изготвя оценка на причините и да следи за индикации за умишлен палеж или престъпно намерение.

По отношение на „Маскърс“ нямаше почти никакви улики, освен големия брой жертви и силата на пожара в сградата. Пожарът там беше причинен от нещо достатъчно бързо, мощно и запалимо. Съдейки по периметъра на натрошените стъкла и другите външни щети, това в бара не беше пожар по невнимание.

Нещо се беше взривило вътре в сградата.

Имаше само един активен пироман в Ню Орлиънс, който можеше да предизвика подобен пожар и Корт се опитваше да го залови от месеци. Ако и този пожар беше дело на Подпалвача, той беше обречен. Петнадесет предумишлени убийства му гарантираха екскурзия до „Ангола“, а когато обжалванията му бъдат отхвърлени, и смъртоносна инжекция.

Мобилният му телефон звънна и той се обади.

— Гембъл.

— Сноши не се прибра вкъщи — заяви мъж със силен френски акцент. — Майка ти те видя по телевизията. Оплака ми се. Тя се тревожи за теб. Затова съм длъжен да ти се скарам.

Гласът на баща му го накара да се облегне на стола.

— Не съм на петнадесет, татко.

— И аз това й казвам, а тя си го изкарва на мен.

— Имам една бутилка Maison Surrenne.

Нямаше нещо, което Луи Гембъл да харесваше повече от френски коняк, освен може би хубава пура към него.

— Четиридесет и шест?

— Четиридесет и шест.

— Смятай, че съм ти се разкрещял. — От дрезгав гласът му стана нежен. — Изкарал си тежка нощ, нали? Ще ти донеса нещо за обяд.

Луи Гембъл беше собственик на „Круи на Луи“, най-известният френски креолски ресторант в Ню Орлиънс. Беше и най-добрият готвач в града и за него храната бе най-добрият лек за всичко.

— Не, благодаря, татко. Няма да съм в офиса. — Корт се облегна на стола и разтърка очи. Да се пренесе временно при родителите си, докато си намери апартамент по-близо до службата, беше удобно, но не и да ги безпокои на тяхната възраст. Трябваше да се заеме по-сериозно с търсенето на жилище и да се изнесе възможно най-скоро. — Съжалявам, че забравих да се обадя.

— Майка ти ще ти мърмори, когато се прибереш. Ти ще я оставиш да го направи.

— Разбира се. — Корт се подсмихна лекичко.

— Lache pas la patate, mon fils.

Не изпускай горещия картоф. Кадиенски[3] израз, който означаваше „Не се отказвай“ и който Луи беше прихванал от Сейбъл, младата съпруга на Джей Ди. Корт подозираше, че новото увлечение на баща му по кейджун жаргона имаше за цел да засвидетелства симпатия към новата му снаха и да подразни мъничко собствената му съпруга, майката на Корт. — Out, pere.

Той затвори и допи изстиналото кафе, преди да отвори горното чекмедже на бюрото си. Нямаше намерение да вади ненадписания, незапечатан плик изпод канцеларските материали. Никога не посягаше към чекмеджето с такова намерение.

Но както правеше почти всеки ден от Марди Гра насам, Корт отвори чекмеджето, повдигна купа хартия и извади плика. Прехвърли го в ръцете си, копнеейки да можеше да го изхвърли. С ясното съзнание, че никога не би го направил.

Корт отвори плика и извади отвътре три снимки. Бяха правени преди десет години, на церемонията за дипломирането на по-малкия му брат в Полицейската академия.

На първата се виждаше един по-млад Джей Ди в полицейска униформа, прегърнал небрежно Тери Винсент. По онова време тя беше все така висока и слаба, но тъмната й коса беше хваната назад в дълга конска опашка. Само Джей Ди се усмихваше.

Тери гледаше в обектива на фотоапарата — тоест гледаше Корт, който стоеше зад фотоапарата, — така, сякаш стоеше пред наркоман с нож в тъмна уличка. И сега като се обръщаше назад, Корт си мислеше, че може и да бе имала право. Той със сигурност не се бе държал приятелски с Тери този ден. Беше учтив, но инстинктивната враждебност беше осезаема и взаимна. Всъщност, той се бе държал с нея като с въоръжен наркоман.

Не без основателна причина, разбира се. Корт я бе наблюдавал как се занасяше с другите абсолвенти и бе попивал пиперливите й шеги. Беше установил, че тя пушеше, навик, който той лично искрено ненавиждаше. Не се появи никакво гадже, нито приятелка сред останалите момичета от академията. На Тери явно й стигаше просто да се мотае с момчетата. Корт познаваше и други мъжкарани, но това беше отдавна, когато бе малък, а после те всички пораснаха и се превърнаха в изискани, привлекателни жени.

Тери Винсент очевидно така и не бе направила този преход или напълно нехаеше. Това едновременно подразни и ядоса Корт. Той предпочиташе уверени, женствени жени, които не се опитваха да се конкурират с мъжете. Но към нито едно от момичетата, с които бе имал връзка, не беше изпитвал толкова силно, непреодолимо привличане като онова, което го бе поразило като мълния, виждайки Тери.

Втората снимка беше уловила нищо неподозиращия Джей Ди, който разговаряше с Тери и група приятели от техния клас. Беше я направила майката на Корт Елизабет, хващайки Тери в профил, да се усмихва иронично на брат му. Не беше красива, дори не беше хубава по критериите на Корт, но на тази снимка слънцето огряваше лицето й и матовата й кожа сияеше. Както и усмивката й.

Никога не се бе усмихвала по този начин на Корт, естествено. Нито веднъж за десет години. Но той я бе виждал да сияе и друг път. В онази единствена нощ, когато той я накара да засияе.

Стомахът му се върза на възел, преди да пропъди точно този спомен от паметта си и да премине към третата и последна снимка, която показваше Тери Винсент седнала сам-сама в края на дълга редица празни столове. Беше направена точно след като семейство Гембъл си тръгнаха заедно с Джей Ди, за да празнуват.

Корт помнеше как брат му покани и Тери, но тя отказа, твърдейки, че нейното семейство я очакваше. Корт остана да поговори с един свой приятел и така я хвана в лъжа. Нейното семейство не беше там. Никой не бе дошъл на завършването на Тери.

Корт не знаеше защо бе направил третата снимка, нито защо не отиде при нея и не настоя да се присъедини към тяхното празненство. Искаше му се, но Тери беше приятелка на брат му, а не негова. А и не знаеше на какво е способен, когато беше близо до нея.

Видя как тя отказа още няколко други покани, след което се измъкна от церемонията, така както беше дошла: сама.

По-късно Корт прояви филма и даде на майка си копия от всички снимки, освен от тази, последната. Запази си негативите и никога не показа снимката на Тери на когото и да било, дори на брат си. Това го караше да се чувства незрял и обсебен. Трябваше да изхвърли тези снимки преди много години, но всеки път, когато понечваше да го направи, също както сега, той ги прибираше внимателно в плика и ги връщаше в чекмеджето.

Сади почука два пъти и подаде глава.

— Направих прясно кафе. И домашни кифлички, ако искаш.

Корт затвори чекмеджето.

— Да не се точиш за повишение?

— Естествено — ухили се тя.

Сали поддържаше запасите му от кафе, докато Корт завърши предварителния доклад и се обади на Гид, за да провери докъде са стигнали. Главният следовател и хората вече бяха направили оглед на мястото, бяха фотографирали щетите и събираха доказателства.

— Съдейки по миризмата, катализаторът трябва да е бил керосин — каза Гил. — Целият бар вони на керосин. Дотук няма следи от запалителни устройства. Досега не сме виждали подобно нещо, но едно е сигурно — това е работа на професионалист.

— Продължавайте да търсите. — Мобилният позвъни отново. — Ще говорим по-късно. — Той взе мобилния. — Гембъл.

— Синът ми беше там снощи — процеди един дълбок, скърцащ глас. Нямаше капка съмнение на кого принадлежеше този глас.

— Съжалявам да го чуя. — Корт знаеше, че подземният бос Франк Белафини имаше само един син, Стивън, и го подготвяше един ден той да поеме бизнеса.

— Все още не, но съвсем скоро наистина ще съжаляваш.

Служебният телефон беше снабден със записващо устройство, но нямаше начин да записва и разговорите от мобилния му телефон.

— Какво искаш, Белафини?

— Искам кучия син, който уби Стивън.

И това излизаше от устата на човек, поръчал толкова убийства, че и двамата вече не можеха да им хванат сметката.

— Много добре знаеш, че няма как да се случи.

— Спипай го и ми го доведи, Гембъл. Или ще го направя аз, докато ти гледаш как моите момчета разкъсват този град на парченца, квартал по квартал.

— Моля ви, детектив Винсент, не можете ли да потвърдите, че става въпрос за убийство? — пледира по телефона Триша Браун.

Тери рисуваше драсканици в служебния си тефтер, като последната представляваше примка от кабел на микрофон.

— Коя част от израза „без коментар“ не можеш да разбереш, Триш?

— Имаме петнадесет мъртви тела — заяви репортерката с такъв тон, сякаш жертвите от „Маскърс“ бяха наредени на бюрото пред нея. — Някой трябва да понесе отговорността за тези смъртни случаи, а обществото има право да знае кой е виновникът.

На примката увисна опулено човече с клечести ръце и крака.

— Искаш да кажеш, че някой трябва да бъде разпнат за назидание, а ти искаш да забиваш пироните лично. Сигурно смяташ, че ще ти донесе място в „Добро утро, Америка“ или „Риджис и Кели“?

— Аз съм новинарка. — Патриша заряза проповедническия тон и го замени с изблик на накърнено достойнство. — Моята работа е да отразявам фактите.

— Ти си състезателна хрътка, Триш. — Тери взе една червена химикалка и оборудва човечето със стилна прическа. — Ако успееш да скалъпиш някое извънредно интервю по случая, повече няма да ти се налага да се подвизаваш като момиче на времето всеки път, когато Чарли Бодро заминава на почивка. Освен ако шефът ти, с когото се чукаш, не вземе да размисли и да си удържи обещанията.

Чу се рязко вдишване.

— Ще ти…

— Само ако ме целунеш преди това. — Тери прекъсна връзката и превключи на централата. — Оттук нататък прехвърляй всички обаждания от Патриша Браун към „Връзки с обществеността“, освен ако не иска да си признае убийство.

— Да, детектив.

— Винсент.

Тери затвори телефона и вдигна поглед към шефа си, капитан Джордж Пелерин, който беше надвиснал над бюрото й.

— Сър…

— Започвай да си стягаш нещата. — Той й подаде един бял плик. — Заповедта за прехвърлянето дойде.

Тери устоя на желанието да извика „ура“, когато прегледа заповедта. Беше кандидатствала за временно прехвърляне в звеното за борба с организираната престъпност и молбата й беше удовлетворена.

— Благодаря, капитане.

— Не се радвай чак толкова — измърмори той. — Връщаш се веднага щом Гембъл и жена му си направят плажа в Ямайка.

Което щеше да се случи след три седмици. Достатъчно време за Корт да приключи с разследването на пожара в бара без нея. Чудесно, тъкмо нямаше да му се налага да си криви физиономията с фалшиви усмивки.

— Да, сър.

— Хейзнъл поема твоите случаи, така че го въведи в тях, преди да изчезнеш. — Пелерин проследи как другият детектив прекоси общата стая в отдел „Убийства“, известна още като „обора“, преди да я прикове с острия си поглед. — Ти ли пое сигнала от „Маскърс“ снощи?

— Повикването постъпи доста късно и реших да спестя разкарването на Джери. — Тя кимна към пишещата машина. — Сега довършвам докладната.

— Пусни я с копие до мен. И Винсент…

— Да, сър.

— Не се увличай там. — Той почука на ръба на бюрото й. — Искам те отново тук след три седмици.

От устата на Пелерин това определено беше комплимент.

— Да, сър.

Лоусън Хейзнъл изобщо не се зарадва на Тери и на камарата папки, които тя стовари на бюрото му един час по-късно. Обикновеното му, простовато лице придоби кисел вид, когато измери с очи първо папките, после нея.

— Това е страшно много, Винсент. Сякаш си нямам достатъчно мои.

— Оплачи се на капитана, Хейз. — Тя взе най-горната папка и я отвори пред него. — Това тук е висящ случай — снощният пожар във Френския квартал. Петнайсет жертви, може ида са станали повече. Обади се на Грей Хюит, той ще ти даде актуална информация.

— Е, сега на мен ще ми трябва временно позициониране. — Той отвори папката и прегледа заглавната страница. — Вече потвърдиха ли, че е умишлен палеж?

— Не, но пожарът се разгоря със страшна сила, сякаш барът е от картон. — Тя откъсна няколко страници от бележника си, където беше отбелязала самоличността на жертвите и му ги подаде. — Подготвих предварителната докладна и възложих на звеното за подпомагане на жертвите да започнат да звънят по домовете на идентифицираните. Комисар Гембъл трябва да излезе със становище до края на деня.

— Комисар Гембъл. — Лоусън добави ръкописните бележки към папката. — Поправи ме, ако греша, но последния път, когато го спомена, не го ли нарече „оня гьонсурат, който ме натресе да пиша отчети“?

— Когато човек го опознае, става поносим — излъга тя.

— Братовчед ти друго разправя. — Той наклони глава. — Кейн каза, че Гембъл едва не му счупил челюстта, когато се спречкаха по време на Марди Гра.

Корт се беше сбил с братовчед й Кейн Гантри, когато разследваха Кейн за убийството на кандидат-губернатора Марк Леклер. Тери все още не знаеше точно за какво се бяха хванали за гушите.

— Онази нощ братовчед ми се държа като идиот от световна класа — отсече тя. — Аз самата за малко не го застрелях.

Другото ченге я погледна скептично.

— Щом изведнъж си станала толкова гъста с комисаря, тогава защо се местиш в БОП?

— Просто исках промяна. Джей Ди се връща идния месец, както и аз. — Тери харесваше Лоусън Хейзнъл, но не можеше да му разкрие сърцето си. — Дай да прегледаме и другите.

След като въведе Лоусън в останалите случаи, Тери опакова най-необходимото от бюрото си и отнесе кутията до асансьора. Звеното за борба с организираната престъпност или както всички го наричаха БОП наскоро беше преместено в сградата на съда на същата улица. Тери отиде дотам с мотора, легитимира се на рецепцията и беше ескортирана до новото си бюро в тукашния вариант на „обора“. Дискретни клетки с ниски преградни стени образуваха лабиринт от спретнати подредени бюра, мигащи компютри и цивилни детективи. Тери кимна на малцината, които познаваше, тъй като беше доста придирчива към личните си контакти. Компютърът на нейното бюро беше изключен, но видът му я накара да изохка. Тери беше най-неграмотният в компютърно отношение човек в цялата полиция, което бе една от причините все още да кълве на античната пишеща машина в „Убийства“.

— Надявам се, че си имаш наръчник — заяви тя на компютъра.

— Естествено. — В отвора на нейната клетка се появи висок мургав мъж. Силно почернял, смугъл представител на бялата раса или много светъл афроамериканец. Беше невъзможно да се познае по гладко обръснатата му глава и проницателните, неразгадаеми черни очи. — Сигурно сте Терез Винсент.

— Тери. Здравейте. — Тя протегна ръка.

— Себастиен Руел. Добре дошли в БОП. — Той се ръкува с нея и посочи към големия ъглов офис. — Да поговорим. — Тери последва новия си шеф в офиса, до вратата на който се виждаше дискретна табелка с името му и длъжността главен следовател. Тери беше чувала за него, разбира се. Когато някой специален агент на ФБР станеше ченге, това винаги пораждаше много слухове. Разправяха, че бил напуснал Бюрото в немилост, но Тери не го вярваше. Борбата с корупцията беше приоритет през последното десетилетие, а дискредитираните ченгета не бяха добре дошли в полицията. Пък и шефът на полицията никога не би взел бивш агент с опетнена репутация за директор на звеното за борба с организираната престъпност.

Руел я покани да седне и й предложи кафе, което тя отказа, преди той самият да се настани зад бюрото си. Отгоре имаше една-единствена папка, която той отвори.

— Работили сте в „Убийства“ през последните седем години.

Имаше приятен равен глас без следа от акцент. В тон с изражението му, помисли си Тери. Може би това е нещо, на което те учат в Куонтико.

— Да, сър.

— Можете да ме наричате „шефе“. — Той прелисти няколко страници. — Отзивите за вашата работа са отлични, няколко похвали за добре свършена работа по делата и общественополезен принос, както и най-добро постижение по покриване на норматива.

Тери се почувства малко смутена от похвалите.

— Обичам да се състезавам. Както и да стрелям.

— Говори се, че сте най-добрият стрелец в полицията. Тук пише, че сте отказала няколко покани да се присъедините към Специалните военни части[4]. — Той вдигна поглед от папката. — Бих казал, че е идеалната работа за човек с вашите умения.

Баща й искаше тя да кандидатства за работа в SWAT след дипломирането, по времето, когато все още си говореха.

— Аз съм стрелец, шефе, а не снайперист.

Руел затвори папката.

— Поискали сте временно позициониране в БОП. Някаква конкретна причина?

— Обичам да уча нови неща — каза Тери. — Вашият отдел има отлична разкриваемост на случаите и съм убедена, че всичко научено тук ще ми бъде от полза.

— През последните няколко месеца сте следили фамилията Белафини. — Руел се усмихна на стреснатата й реакция. — Ние ги разследваме от две години, детектив. Всяка проява на интерес в тази посока винаги стига до мен. Вашият интерес към фамилията има ли нещо общо с искането ви за временно позициониране?

— Надявах се да проверя една теория, върху която работя. — Дано да не се бе изчервила силно. — Във връзка с едно текущо разследване за палеж. Не е нищо особено.

— Моля ви. — Той направи небрежен жест. — Бих искал да чуя за това.

— Запознат ли сте с палежите на Подпалвача? — Когато той кимна, Тери продължи: — Смятам, че този човек може да е свързан с мафията. Най-малко четири от седемте пожара, които му се приписват, засягаха еднолични собственици с разработен, успешен бизнес в много популярни квартали. Трима от тези четирима собственици продадоха имотите си на загуба веднага след пожарите. Четвъртият загина при подозрителна автомобилна катастрофа и наследниците му веднага продадоха бизнеса. Имотите не бяха купени директно от Белафини, но съм готова да се обзаложа, че новите собственици или работят за фамилията или са готови да си плащат рекета.

— Това е доста смела теория. — Не изглеждаше нито скептичен, нито впечатлен. — Някакви доказателства?

— Засега нямам никакви. И все пак — продължи тя, — се надявах да прегледам вашите разследвания на Белафини и да потърся следи, които могат да ми помогнат да разбера кой е Подпалвачът.

— Значи преследвате пиромани вместо убийци.

— Проведох разследването в свободното си време — каза Тери, като се опита да не звучи така сякаш се оправдаваше. — Ако снощният пожар в бара е негово дело, на Подпалвача трябва да му бъдат повдигнати петнадесет обвинения в убийство.

Руел запази мълчание достатъчно дълго, за да я накара да се запита дали е било нужно да си прави труда да качва кутия с лични вещи чак дотук. След което се усмихна.

— Е, Тери, мисля, че сте попаднала на точното място. Вашата първа задача е пряко свързана с фамилия Белафини и мафията.

— Има още нещо, което трябва да знаете. — Като беше започнала, поне да му каже всичко. — По отношение на баща ми и причината той да напусне полицията.

— Вече прегледах делото на баща ви. — Плоските му черни очи я изучаваха. — Ако смятах, че дава някакви поводи за загриженост, нямаше да стигнете по-далеч от рецепцията.

Руел беше първото ченге от осем години насам, с изключение на Джей Ди, което не заобикаляше темата.

— Оценявам вашето доверие, шефе.

— Заслужавате го. — Той извади една папка от чекмеджето на бюрото си и й я подаде. — Това е всичко, което имаме за заподозрения, когото ще разследвате. Той е известен човек, с добро обществено положение и има отлични връзки в целия град. Смятаме, че се води на ведомост при Белафини от години и вероятно е замесен в палежите на Подпалвача.

Тери отвори папката. Снимката и статистиката вътре я накараха да се намръщи.

— Извинете, сър, но мисля, че сте ми дали друга папка. Информацията тук се отнася за Корт Гембъл.

Черните му вежди се повдигнаха леко.

— Комисар Гембъл е нашият заподозрян, детектив.

Себастиен Руел хареса Тери Винсент.

Наблюдаваше я, докато тя четеше информацията в папката за Гембъл. Отначало Руел имаше известни колебания по отношение на Тери, докато я разследваше. Като се изключи едно дребно прегрешение по отношение на случая Леклер, досието й беше безупречно. Той проследи последното състезание на стрелбището и остана впечатлен от съсредоточеността и прецизността й.

Тери беше харесвана и уважавана в цялата полиция на Ню Орлиънс, дори сред полицаите от старата генерация, които все още гледаха на жените в професията като подходящи само за пътни полицаи. Това, само по себе си, беше значително постижение. Жените в полицията все още плуваха срещу течението.

Руел изследва внимателно лицето й. Не беше красива и не полагаше никакви усилия, за да изглежда по-привлекателна.

Личната среща с Тери Винсент затвърди всичко, което бе научил за нея. Тя притежаваше всички качества на едно добро ченге: беше дружелюбна и бързо установяваше контакт, беше внимателен слушател, но приятно открита и честна, предразполагаща събеседника си към същата откровеност. Освен това притежаваше достатъчно професионални познания, за да знае как и кога да надене физиономията на ченге върху лицето си и да си държи езика зад зъбите.

Руел я хареса много повече отколкото бе очаквал, но нямаше абсолютно никакви угризения за това, че се канеше да я използва като примамка, за да стигне до комисаря. Би използвал дори собствената си майка, ако по този начин би могъл да спипа Кортланд Гембъл, а чрез него и човека, който уби партньора му.

Освен това не я бе излъгал, а й представи донякъде съкратената истина. Руел започна да разследва фамилията Белафини преди десет години, една година след катастрофалната мисия, която бе поел като специален агент на ФБР от полевия офис в Батън Руж.

По онова време Том Матърли беше негов партньор и трън в задника му. На стареца му оставаха пет годиш до пенсия и проверяваше по три пъти всяко действие на Руел.

— Можеш да прецакаш своята пенсия, момче — обичаше да му казва Том, — но не и моята.

Тъкмо разследваха система за рекет на територията на Батън Руж, която се свеждаше до това да подпалват всеки, който отказваше да си плаща. Том беше убеден, че един дребен мафиот на име Фадучи беше мозъкът на мрежата, затова двамата подготвиха секретна операция, с фиктивен бизнес като примамка.

Фадучи падна в капана или поне така си помисли Руел. Том му се беше обадил развълнуван и нервен в два часа през нощта.

— Повикаха ме в склада след тридесет минути — уведоми го партньорът му. — Доведи подкрепление.

Руел повика още двама агенти. Когато пристигнаха, намериха Том завързан в склада. Старецът беше намушкан в корема и оставен да кърви.

— Бягай — беше последната дума, която изрече Том, преди да умре.

Руел изкрещя на другите двама агенти и хукна към най-близката врата. Последва огромна експлозия, след което нищо не помнеше. Събуди се седмица по-късно в реанимацията с изгаряния втора и трета степен, които едва не му костваха двата крака.

Неговият началник му каза, че другите двама агенти са загинали в склада, който бе изгорял до основи. На следващия ден Фадучи и групата му бяха изчезнали.

Руел се възстанови бавно. Трябваха му още осем месеца, преди да се яви на психотеста и да се върне на служба. Вътрешният правилник на ФБР му забраняваше да работи по случая Фадучи, а агентите, на които възложиха случая, не откриха нищо съществено.

Тези агенти така и не научиха, че вдовицата на Том посети Руел в болницата. И го помоли убийците на Том да си получат заслуженото. Един от агентите дойде да го види на другия ден, за да му каже, че Мариан Матърли се беше самоубила.

На Руел му отне години усърден труд, за да разплете мрежата от корупция, лъжи и подставени лица, но най-накрая откри убиеца на Том. Сега Фадучи се подвизаваше в Ню Орлиънс под истинското си име.

Франк Белафини.

Руел вече имаше достатъчно доказателства, за да тикне Белафини зад решетките за десет до двадесет години, но бе твърде далеч от необходимото за смъртна присъда. Същевременно корупционната мрежа на Белафини в Ню Орлиънс също трябваше да бъде разбита, иначе той щеше да продължи да й дърпа конците от затворническата килия.

Според информатора на Руел, Франк Белафини не би имал никакви затруднения в това отношение, като се имаше предвид, че Корт Гембъл му беше в задния джоб. Звучеше логично — кой би могъл по-добре да фалшифицира докладите и да прикрива мафията от човека, разследващ всички палежи в града?

След като научи, че Гембъл е човекът на Белафини в пожарната, Руел рязко промени стратегията си. Той можеше да спипа комисаря с достатъчно доказателства. Кортланд имаше какво да губи и вероятно щеше да се съгласи на споразумение. На Руел му трябваше само запис на Белафини, който признава убийството на Матърли. Планът му беше именно Гембъл да измъкне признанието.

Веднага щом Тери Винсент съумееше да прикове Гембъл.

— Ще ми докладвате лично — каза Руел, когато Тери прочете цялата папка. — Вашата официална задача е да посредничите между БОП и отдела за разследване на пожари по случая „Маскърс“. Искам да работите неотлъчно с оперативната група на Гембъл.

Тери затвори папката.

— Убийствата се разследват от моя отдел.

— Ще разследваме този случай като евентуален удар за рекет. — Какъвто и беше. — Това е прикритието ви. Ако някой започне да ви притиска, можете да го препратите към мен.

— Шефе, познавам комисар Гембъл от десет години. Неговият брат е мой партньор в службата. — Тя замълча, търсеше точните думи. — С цялото ми уважение, но няма начин той да работи за мафията.

Руел се възхити на лоялността й. Някой би казал, че заради нея Тери щеше да се опита да защити Гембъл, но той залагаше на връзката й с баща й. Предвид огромната си мотивация, Тери Винсент щеше да положи всички усилия да докаже, че комисарят е невинен. Предвид личната й история, той беше убеден, че тя не би се поколебала да разобличи Гембъл, когато се увереше, че е виновен.

Време беше за първия тласък.

— Вече сме събрали голям брой доказателства срещу комисаря. — Той отвори файловете с финансови извлечения и обърна монитора към нея, за да ги види. — Преди три дни е направен анонимен депозит в размер на петдесет хиляди долара в банковата сметка на Гембъл. Също така имаме свидетелство от надежден източник, който е видял Гембъл и Франк Белафини да се срещат в задната стая на италиано-американския клуб.

— Свидетелят чул ли е за какво са говорили? — На лицето й се изписа леко облекчение, когато Руел поклати глава. — Една среща и един анонимен депозит не доказват, че той работи за Белафини.

— Знам. Това е вашата мисия. Искам неоспорими доказателства за връзката между Гембъл и Белафини. Би трябвало да имате идеална възможност да я откриете сега, когато той разследва пожара в бара. — Забеляза как тя пребледня. Руел очакваше Тери да се ядоса и да се възпротиви срещу обвиненията. — Това проблем ли е за вас, Тери?

— Дали не ме поканихте тук, защото братът на Корт Гембъл е мой партньор?

Беше по-интуитивна отколкото му се искаше, но щеше да съумее да използва и това нейно качество.

— И този фактор беше взет под внимание. — Просто не бе водещият. Себастиен се запита как ли би реагирала, ако й покажеше датираните снимки, запечатали Гембъл да влиза и излиза от нейната гарсониера една нощ през февруари. — Вие познавате семейството и приятелите на комисаря. Вече сте работили с него по случая Леклер. Всичко това ви дава козове, каквито аз нямам. Гембъл никога не би допуснал, че вие може да го разследвате.

— Така е, никога не би допуснал подобно нещо. — Тя го погледна право в очите. — Това назначение ме поставя в невъзможно положение, шефе. Има конфликт на интереси между работата и моите лични отношения със заподозрения… — Тя замълча и прочисти гърлото си. — Не мога да поема тази задача.

Явно й трябваше още един тласък, този път в обратна посока.

— Може и да грешим за Гембъл. Може би някой се опитва да го натопи.

— Несъмнено. — Изглеждаше сякаш й бе прилошало.

— Но не мога да сваля подозренията просто така. Имам нужда от доказателства. Поемете тази задача, Тери, и можете да изчистите името му.

Искрицата надежда в очите й беше отговорът, който очакваше.

Глава 3

Корт пристигна навреме в кабинета на кмета, който представляваше подвижна лудница от помощници, съветници и пиари. Пресконференцията започваше след десет минути.

— Ти ще дадеш изявление за разследването и ще отговаряш на всички въпроси — заяви кметът Жарден, закопчавайки тъмното си сако, скроено така, че да ласкае тесните му рамене и крушовидно телосложение. — А въпроси ще има. Мириам, мисля, че имам нужда да ме напудриш.

Личната асистентка на кмета, стройна чернокожа жена, бивша „Мис Батън Руж“, се спусна и наметна къса пелерина на раменете му, след което се зае да нанася бебешка пудра по лицето на Жарден.

Луи Гембъл обичаше да казва, че всеки можеше да бъде избран за кмет на Ню Орлиънс. Корт започваше да му вярва.

— Нямам какво да им съобщя, сър. Инцидентът се случи преди осем часа. — Запита се как би реагирал кметът, ако му кажеше, че разследването на палеж отнемаше средно от шест до осем месеца.

— Разнеси равномерно и обери под носа, че иначе ще изглеждам сякаш смъркам кокаин. — Жарден стискаше очи, докато Мириам прокарваше четката по ниското му чело, преди да попие внимателно горната му устна. — Моите асистенти разправят, че пожарът е дело на Подпалвача.

Съветниците на кмета явно гледаха твърде много новини.

— Все още не мога да потвърдя подобна хипотеза, вие също не бива да го правите.

— Готово — каза Мириам и отстъпи. — Сега няма да се потите.

— Усили климатика. Гембъл, нищо няма да потвърждавам. — Жарден свали пелерината и се приближи към стенното огледало. Той намести един кичур в косата си и значката с американския флаг на ревера си. — Това е по твоята част.

Корт проследи как асистентката изчетка раменете на кмета.

— Не мога да направя никакво изявление за медиите, докато не приключим с огледа на местопроизшествието. Дори тогава пак може да нямаме достатъчно доказателства, че е било палеж.

— В такъв случай ви съветвам да влезете в кожата на прес секретаря на Белия дом. — Жарден погледна угрижено асистентката си. — Трябва ли да сменя вратовръзката, Мириам?

— Не, сър. — Тя затегна копринения възел под увисналата двойна брадичка на кмета. — Синьото излъчва увереност и авторитет.

На кмета увереност не му липсваше, помисли си Корт. Авторитет също имаше в изобилие. Онова, което му трябваше, беше мозък. Но интелигентността никога не е била предпоставка за заемането на политическия кабинет в щата Луизиана.

— Извинете ме за момент.

Корт излезе от кабинета, за да се обади на главния следовател.

— Гил, трябва да направя изявление пред медиите. Сега. Какво имаш?

— Открихме тънки парченца гума, предпазен кабел и следи от гранули амониев нитрат в една ниша под срутената подпорна греда на покрива — каза Гил. — Все още не знаем как е внесъл керосина. Но барът е подгизнал с керосин.

— Някакви свидетели?

— Един доставчик е минал оттук петнадесет минути преди експлозията. Каза, че видял някакъв мъж да внася един куп балони и кутии подаръци. Започвам подробния оглед.

Сега, след потушаването на огъня, Гил щеше да пресее на пластове изгорялата сграда, за да възстанови доказателствата, усърден процес, който отнемаше дни. Все пак наличието на гранулиран химикал изключваше възможността Подпалвачът да е замесен. Във всичките си предишни пожари той използваше едно много особено, ръчно направено устройство с бензин и барут.

— Дръжте ме в течение.

Трима от съветниците на кмета ги ескортираха до конферентната зала на кметството, където всички места бяха заети и десетки репортери се тълпяха по пътеките. Светкавиците ги заслепиха.

След като бе представен, кметът Жарден пристъпи до микрофоните на подиума.

— Добро утро, дами и господа. Както вече знаете, смъртоносен пожар избухна снощи в „Маскърс Тавърн“ във Френския квартал. Към момента има петнадесет жертви. — Репортерите започнаха да се надвикват с въпроси и кметът вдигна двете си ръце, за да ги усмири. Когато се възцари тишина, той добави: — Аз съм тук, за да уверя лично гражданите на Ню Орлиънс, че правосъдието ще бъде бързо и неумолимо. Мобилизирах 52-членен междуведомствен екип да разследва този инцидент и да задържи лицата, отговорни за това чудовищно престъпление. Екипът се ръководи от комисар Корт Гембъл, който е тук, затова ще му дам думата.

Кметът отстъпи встрани.

Глъчката се усили веднага щом Корт излезе на подиума, принуждавайки го да я надвиква:

— Дами и господа, разследването току-що започна и ще бъде безотговорно да правя заключения на този етап. Веднага щом моят отдел успее да обработи местопроизшествието, ще мога да ви информирам за фактите.

— Подпалвачът замесен ли е, комисар Гембъл? — провикна се един гласовит репортер.

— На този етап не мога да потвърдя или отрека — отговори Корт.

— Пожарът умишлен ли е? — скочи на крака някаква журналистка.

— Да, имаме някои улики, които сочат, че може да е палеж. — Последва нова вълна от въпроси, и той рече: — Докато не систематизираме и обработим доказателствата, не мога да определя инцидента като умишлен палеж.

Корт парира още дузина въпроси, преди кметът да се намеси и да обяви края на пресконференцията.

— Комисар Гембъл и неговият екип са решени да разрешат случая бързо и имат моята пълна подкрепа. Благодаря ви.

Асистентите на кмета им проправиха път навън. Щом излязоха от полезрението на камерите, любезното изражение на кмета изчезна.

— От колко време работиш по случая с Подпалвача?

— От пет месеца.

Кметът изсумтя.

— И все още не сте открили никакви неоспорими доказателства, нали? За какво ви плащам, Гембъл?

Корт запази самообладание.

— Разполагаме със стотици улики и следи, господин Жарден. Но все още нямаме нищо неоспоримо.

— Оставете ни за момент — нареди кметът на помощниците си и въведе Корт в кабинета си. Когато затвори вратата, той попита:

— Твоите хора проверени ли са?

— Да, сър.

— Онзи капитан от звеното за пожарна безопасност и спасяване в Калифорния Джон Ор излежава четири доживотни присъди за палежите, които е причинил. Той е… — кметът направи неясен жест. — Как го наричаха?

— Ор беше сериен пироман. — Също както и Подпалвача, но малко по-откачен. Смяташе се, че Ор беше причинявал пожари, за да може да ги разследва успешно. Той дори бе написал роман за собствените си престъпления, в който присъстваше като два персонажа — героят и злодеят.

Кметът го стрелна с убийствен поглед.

— Ор също беше следовател разследващ палежи.

Май че и кметът гледаше повечко телевизия.

— Всички мои служители са проверявани по няколко пъти. Ежегодно подлежим на проверка за произход и обкръжение, психотестове и финансов контрол. Това са добри момчета, следователи от кариерата с минимум десет години стаж и доказан професионализъм.

По-възрастният мъж изсумтя.

— Дано да сте, комисар. Искам напредък по този случай, реален и бърз напредък, в противен случай първото изявление на следващата ми пресконференция ще се отнася до приемането на вашата официална оставка.

* * *

— Не можеш да си купиш тези обувки. Не прилягат на прекрасните ти крака.

— Краката ми знаят това. — Елизабет Гембъл въздъхна и остави кафявите велурени обувки с дълбоко деколте и високи токчета върху специалната поставка. — Сърцето ми обаче настоява, че са за мен. — Тя погледна косо елегантния посребрял мъж в бледокремав костюм до нея. — Какво мислиш, Андре?

— С италианците никога не можеш да сбъркаш. — Александър Моро посочи дискретно рафтовете с вносни обувки. — По-мека кожа, по-атрактивно очертан нос и много по-добра конструкция. — Той сниши глас в поверителен шепот. — Освен това не са отворени, така че можеш да носиш силиконовите подложки на доктор Шол.

Елизабет се засмя.

Старият джентълмен я поведе към чайната през три врати от бутика за обувки, където ги настаниха на една от най-добрите маси. Елизабет Гембъл беше светска дама, а Александър Моро беше институция в Ню Орлиънс. Собственикът на чайната знаеше, че те двамата, разположени на видно място до предната витрина, бяха по-добра реклама от цяла страница в „Трибюн“.

След като им сервираха прясно запарен ароматен оолонг[5] и поднос с малки, още топли ореховки, Елизабет се облегна щастлива и спокойна.

— Не знам защо гледам обувки. Според мен притежавам повече чифтове, отколкото имат в наличност в този бутик.

— Обувките са като хубавия маникюр. Не можеш да прекалиш с тях. — Андре добави малко течна сметана към чая си. — Запарили са го както трябва. Почти перфектен е. Ще им взема визитката на излизане.

Елизабет знаеше, че Андре организираше десетки светски прояви и винаги бе нащрек за нови доставчици.

— Зает ли си това лято?

— Както винаги. Семейство Едуинсън най-накрая намериха момиче, склонно да се омъжи за техния омразен Макелрой, забавляват някакъв дребен британски аристократ край езерото, а близначките на Ладо навършват седемнайсет идния месец. — Той завъртя очи. — Представяш ли си, съгласих се да организирам тържеството, при положение че едва не умрях на шестнайсетия им рожден ден.

Андре винаги бе зает. Въпреки че произхождаше от една от най-старите креолски фамилии в Ню Орлиънс, родителите му бяха направили поредица неразумни инвестиции, преди да починат. Последната катастрофа на фондовия пазар опустоши семейните активи и Андре беше принуден да продаде всички имоти, за да се разплати с кредиторите.

Без да се обезсърчи от този обрат на съдбата, Андре се сбогува с безгрижния живот, обърна се към креолското общество и се отдаде на мисията да усъвършенства неговите най-млади членове. Като личен семеен консултант той обучаваше младежите и девойките на изящни маниери, стил и финес. Планираше светските им прояви, координираше фамилните тържества и често поемаше ролята на почетен домакин. Съветваше родителите за подходящите партии и не едно семейство от висшето общество му бе задължено.

Андре беше един от малкото мъже, които наистина разбират изискванията и удоволствията на светското общество, както и неговата значимост. Елизабет го смяташе за един от най-близките си приятели.

— Мислех, че ще ми липсват къдриците ти, но елегантната ти прическа ми харесва повече. — Той кимна към новата й по-къса прическа. — Изглеждаш великолепно.

— Не ме лъжи, изглеждам изморена. — Тя направи кисела физиономия. — Снощи не съм мигнала. Повикаха Кортланд посред нощ, след което той не се прибра и не се обади.

— Пожар в някакъв бар във Френския квартал, показаха го по новините тази сутрин, нали? — Когато тя кимна, Андре се пресегна и докосна ръката й. — Знаеш, че той е добре, Елиза.

— Знам, че е голям мъж, че такава е работата му и че не бива да се тревожа. Луи вече ми чете тази лекция. — Тя разтри слепоочието си. — Само че… Напоследък Корт е толкова дистанциран. Работи почти денонощно и се оттегли напълно от светския живот. Не е излизал никъде, ако не се брои сватбата на брат му миналия месец.

Андре направи прекалено потресена физиономия.

— Очевидно момчето отчаяно се нуждае от дълбока терапия.

Тя се изкикоти тихичко.

— Знаеш какво имам предвид.

— Говорила ли си с него затова?

— Опитах, но без да настоявам. — Тя бе научила този урок с най-малкия си син Джей Ди. — Това, което ме притеснява най-много, е отчуждението. Напоследък почти не разговаря с баща си и с мен — всъщност, с никого. Трябва да му вадиш думите от устата.

— Не си спомням Кортланд да е бил многословен някога — отбеляза Андре.

— Той винаги е бил моето тихо момче, но не чак толкова. Нещо не е наред. — Тя се намръщи. — Досега никога не съм имала повод да се тревожа за него, Андре, а сега само това правя.

— Може би е самотен? Или преживява любовна раздяла?

Елизабет му хвърли ироничен поглед.

— Опасявам се, че Корт никога не е имал подобен проблем.

— Вероятно имаш право. Половината от женското население на Луизиана е готово да му се нахвърли отгоре, ако се застои на едно място достатъчно дълго. — Андре й доля чая и напълни отново собствената си чаша. — Иска ми се двамата с Магда да имахме деца, за да можех да ти дам някой добронамерен бащински съвет. — По лицето му премина лека тъга, както винаги когато споменаваше любимата си съпруга, починала след дълга битка с рака на гърдата. — Уви, трябва да се придържам към онова, което познавам. Предлагам ти да направим събиране.

— Какъв вид събиране?

— Нищо особено. Едно лятно парти ще бъде перфектно. — Той постави бучка захар в чашата й. — Покани всички изискани млади дами в квартала — мога да ви дам списък, ако искаш, и го обгради със сексапилни хубавици. Все някоя ще му хване окото и всичките ти тревоги ще останат в миналото.

— Твърде очевидно е, Андре. — Не искаше да допуска грешката да се меси в живота на сина си. Беше направила това с Джей Ди и едва не прогони най-малкия си син.

— Очевидна е съпругата на кмета, скъпа. — Той направи лек жест. — Ти спасяваш Кортланд от преумора, депресия или от каквото там страда. — Андре я погледна лукаво. — И е по-дипломатично от това да му четеш конско, когато се прибере вкъщи довечера, нали?

Тя сви устни.

— Партито трябва да е в тесен кръг. И възможно най-скоро, преди да си е намерил апартамент и да се е изнесъл. Пренесе ли се, винаги ще си намери извинение да не дойде.

— Тогава се заемаме незабавно. Смятам, че списък от петдесет гости стига. Можеш да направиш партито в къщата, градините ви изглеждат прекрасно по това време на годината. Моите услуги са на твое разположение. — Той извади джобния си бележник и прегледа графика си. — Три седмици след вечерята на Американското общество за борба с рака?

— Джей Ди ще се е върнал дотогава от медения си месец. Мога да използвам това като официалния повод за тържеството, така че дори ако Корт вече се е изнесъл, ще дойде заради брат си. — Елизабет го озари със сияйна усмивка. — Ти си гений, Андре.

— Разбира се — отвърна той със самодоволна усмивка. — Нали съм французин!

Грейсън Хюит постави главата на Джейн Доу[6] номер четири над фотографската плака. Докосваше я нежно, сякаш все още дишаше.

— Ето така, миличка. — Той се отдалечи, за да застане зад паравана и натисна копчето, за да направи рентгеновата снимка.

— Винаги ли им говориш? — попита асистентът му Лорънс, поглеждайки смутено овъгленото лице на трупа.

— Абсолютно винаги. — Грей се усмихна. — Ще стане тревожно, когато започнат да ми отговарят. — Ниският пухкав мъж потърка с пръст редкия мустак, който се опитваше да си пусне.

— Сигурно си прав.

— Те все още имат какво да ни кажат. Ела тук. — Той се върна на масата и вдигна почернялата ръка на трупа. Само два пръста бяха останали непокътнати. — Петната по ноктите са с бели ръбове. Тази дама е харесвала френския маникюр. Косата е изгоряла, но все още се виждат следи от червило, сенки за очи и спирала.

— Значи е обичала да се гримира?

— Определено е държала на външния си вид. — Грей прехвърли внимателно тленните останки в хладилната камера. — Може би дори прекалено.

Лорънс се намръщи.

— Всички момичета, които познавам, си правят ноктите.

— Не, погледни състоянието на торса под изгарянията. Хлътнал корем и загуба на мускулна тъкан, както и това, че тя няма никаква подкожна мазнина. Тук кожата не е овъглена както по крайниците, така че е ясно, че огънят не е изгорил мазнините. Може би е имала някакво хранително разстройство. — Докато Грей покриваше тялото на мъртвата жена с найлоново фолио, звуковият сензор на външната врата изписука. — Би ли проявил тази плака, Лорънс?

Тери Винсент чакаше отвън в главната лаборатория на патологията. Изучаваше редиците покрити трупове, наредени по масите. Изглеждаше по-зле от снощи. Лицето й беше мъртвешки бледо и цялото й тяло беше напрегнато като струна. През петте години на тяхното приятелство Грей никога не я беше виждал такава.

— Тери?

— Здрасти, Грей. — Тя подскочи стресната. — Има ли още жертви от снощния пожар?

— Не, слава Богу. — Той долови металическата нотка в гласа й и отвори вратата на кабинета си. — Току-що приготвих прясно кафе, ела.

Тери отказа кафето и не пожела да седне.

— Преместих се в „Борба с организираната престъпност“, но ще продължа да работя по случая. — Тя закрачи из малкия кабинет. — Отивах да видя какви улики са открили на местопроизшествието, но реших да се отбия да видя какво правиш.

Това не беше единствената причина за идването й, но Грей щеше да изчака сама да му я каже. Ако изобщо му кажеше. Тери умееше да си държи устата затворена.

— Остава да идентифицираме още четири жертви. В момента вземаме материал от зъбите, за да проверим в отдел „Безследно изчезнали лица“. Няма да отнеме твърде дълго време.

Тери се доближи до прозореца и погледна през щорите към Лорънс, който внасяше Джейн Доу номер четири.

— Може ли да получа копия от докладите от аутопсиите?

— Разбира се, за теб винаги.

— Защо си толкова мил с мен?

Очароваше го как Тери нямаше никаква представа за собствената си привлекателност. Вероятно смяташе, че понеже беше висока и стройна, с малки гърди, й липсваше женственост. Тялото й на балерина и скромността бяха мощна комбинация.

— Това всъщност е деликатна форма на сексуален тормоз — подхвърли той. — Просто все още не си се усетила.

— Загрявам бавно, нали? — Тери не се засмя, което не беше обичайно за нея.

— Бих могъл да премина към по-осезаеми действия. И да започна веднага, ако искаш. — Грей потупа бюрото си. — Ела тук, любима.

— О, човече. — Тя се обърна и заби глава в стъклото.

— Продължавай в същия дух и ще ти излезе голяма цицина. — За всяко нещо си имаше време, но точно този момент не беше подходящ за закачки. — Тери, кажи ми какво има.

— Имам нужда от един много особен вид помощ, но се чувствам като пълен идиот да попитам. — Ръката й върху перваза на прозореца се сви в юмрук. — Не обичам да въвличам приятелите си в моите битки.

— Никой не обича. — Тери беше толкова напрегната, че започваше да го притеснява. — Е, казвай, каква е битката?

— Сложно е. — Тя въздъхна и прокара ръка през косата си. — Става въпрос за огромна услуга, наистина. Ти си единственият човек, към когото мога да се обърна.

„Обръщането“ беше синоним на доверие. Той кимна.

— Готов съм на всичко, стига да не е углавно престъпление. Аз приемам подкупи под всякаква форма: кафе, секс, храна, масаж на гърба, секс, масажи находилата… секса споменах ли го?

Тери го погледна втренчено.

— Дори не знаеш какво смятам да те помоля.

— Не би ме помолила, ако не беше важно. И ти имам пълно доверие. Ако услугата включва взаимно събличане, даже ще ти благодаря.

Реакцията й го накара да остави настрана кафето си и да отиде при нея.

— Тери, нали знаеш, че се шегувам? — Той улови брадичката й. — Не може да е толкова зле.

Тя изглеждаше нещастна.

— О, да, може.

— Ами… — Грей се опита да предугади какво би могло да я разстрои толкова много. — Няма да ми даваш повече работа, нали?

— Единственото, което мога дати кажа, е, че камион с лайна всеки момент ще влезе в съприкосновение с вентилатор, голям колкото стаята, и аз стоя пред него — процеди тя.

— Звучи гадно. Замесени ли са други ченгета?

— Предимно. — Тя го погледна смутена. — Отчасти лично.

— Лично… — Той описа кръг с ръка.

— Корт Гембъл.

Грей си припомни онова, което видя снощи. Корт Гембъл се държа с Тери така, сякаш тя беше подпалила бара. И лампичката най-после му светна. Грей знаеше, че никога не би имал шанс с Тери, усещайки от самото начало, че тя вече беше заета. Но така и не се беше досетил, че Гембъл беше човекът. Все пак трябваше да бъде сигурен. Понякога жените казваха едно, а имаха предвид друго.

— Ти и комисарят сте любовници?

— Не. Преспахме заедно една нощ преди няколко месеца. — Металната нотка се обтегна още повече и Тери не посмя да го погледне в очите. — Не искам да повторя, но с него… — Тя поклати глава.

Пристъп на ревност скова сърцето на Грей, както и за момент му се прииска да вложи ум, душа и сърце и да я отмъкне от Гембъл. Тери Винсент му беше влязла под кожата от много време насам, а Грей обичаше да получава онова, което иска. Но Тери изглеждаше наистина нещастна, както вероятно и Гембъл, съдейки по държанието му снощи. Грей искаше Тери и беше амбициозен и нахъсан като всеки друг мъж, но да разбие живота на двама други не се вместваше в представата му за приятно прекарване. Затова пък можеше да й бъде приятел и да й пази гърба.

— Можеш да разчиташ на мен.

Той взе ръката й в неговата. Харесваше нейните дълги, силни ръце.

— Какво искаш да направя? Да го сплаша грозно и мъжествено? Да го бия на канадска борба? Да го пребия до безсъзнание?

Последното можеше да направи така или иначе за свое собствено удовлетворение. Тери преплете пръсти в неговите.

— Имам нужда от любовник.

Глава 4

Тери напусна моргата и се отправи към кабинета на Корт. Срамуваше се, задето въвличаше Грей Хюит в бъркотията наличния си живот, но имаше нужда от него, ако искаше да се измъкне. Трябваше й преграда между нея и комисаря, а Грей беше солиден и безопасен. И сладък. Ако се налагаше да се развява наоколо с гадже наужким, той беше идеалният кандидат.

Фактът, че Грей вече се преструваше на увлечен по нея, също помагаше.

Тери не знаеше на какво бе способна близо до Корт, а ако искаше да изчисти името му, не можеше да си позволи никакво разсейване. Руел не казваше всичко, това беше сигурно. Той представи случая твърде небрежно, след което я принуди да го поеме.

Корт, от друга страна, трябваше да смята, че Тери не е свободна. Като предпазна мярка, в случай че в главата му витаеха мили спомени от февруари. Пък и нейните мокри фантазии от разстояние също ставаха смешни. В ролята на буфер Грей щеше да й помогне да си върне достойнството и самоуважението.

Е, и гордостта. Корт не биваше да научава колко дълбоко я бе наранило държанието му. Макар че тя сигурно щеше дълго да ближе рани.

Тери спря на ъгъла и си купи чаша изстудено кафе от любимата си улична лавка.

— Днес искаш ли захар? — попита огромната чернокожа жена, докато пълнеше чашата й.

— Не. Имаш ли валиум, Ирен?

— Съжалявам, бебче. — Тя се ухили и златните й зъби лъснаха. — От химическите отрови предлагам само изкуствени подсладители.

— Не й вярвайте, детектив — обади се някакъв портиер от опашката. — Нейната лимонада не е порозовяла от момински свян.

Ирен се намръщи.

— Не знам защо добрият Господ е създал мъжа.

— Защото е знаел, че вибраторът няма да може да коси тревата — предположи Тери.

Докато всички на опашката се смееха, Ирен подаде на Тери кафето и рестото.

— Чувам, че си започнала да бориш мафията.

Тери недоумяваше как точно уличните търговци в центъра на Ню Орлиънс се сдобиваха с актуалната информация. На фона на скоростта и ефективността на тяхната система, планът Амбър[7] изглеждаше муден.

— Да, там съм за няколко седмици.

Ирен се огледа на всички страни.

— Внимавай с Руел — прошепна тя. — Има омагьосани очи и вижда всичко.

Тери отпи от кафето си и изчака опашката да се разотиде.

— Познаваш ли комисар Корт Гембъл?

— Виждала съм го по новините. Има хубав задник, нали? — Ирен се разтресе в дълбок смях.

— Несъмнено. — Тери потисна спомена колко пъти го бе сграбчвала в онази дива февруарска нощ. — Напоследък чувала ли си нещо за него?

Ирен се замисли за момент.

— Двама пожарникари разправяха, че им е поръчал по-добро оборудване. Секретарката му, дето се казва Сади, все извънредно работи. Но не се оплаква. — Тя килна глава. — Да поразпитам ли?

— Може, но гледай да не бие на очи. — Тери извади портфейла си. Ирен доби дълбоко възмутен вид.

— По дяволите, момиче, прибери това веднага. Ти си купуваш кафе от мен всеки Божи ден от осем години, нищо не ми коства да си наостря ушите.

Тери се ухили.

— Тогава цял живот ще си купувам кафе от теб, шери[8].

Няколко подвижни телевизионни станции все още бяха паркирани пред административната сграда на полицията, затова Тери сви към страничния вход. Три пъти я спираха за проверка, преди да стигне до залата за брифинги. Срещата вече беше започнала, така че тя се вмъкна тихичко и седна на последния ред до Лоусън Хейзнъл.

— Мислех, че вече преследваш мафиотите — каза Лоу и й подаде един екземпляр от предварителния доклад.

— И аз така си мислех. — Тери забеляза Корт да седи на една маса в предната част на стаята. Беше потънал в дълбок разговор с един капитан от пожарната. Гърлото й се стегна. — Обичаш ли изстудено кафе без захар?

— Предлагаш ми безплатна доза кофеин? — Лоу се оживи. — Давай го тука, по дяволите.

— Да ти е сладко. — Тя бутна чашата в ръцете му.

Главният следовател представяше в резюме какво бяха открили на местопрестъплението.

— Установихме, че пожарогасителната инсталация е била повредена, а изходните врати на север, юг и на изток бяха залостени и заключени. Пожарът е попречил на жертвите да стигнат до западните прозорци и главния вход — единствените останали изходи. Не че са имали много време да го направят. Флаш-оверът[9] е бил през първите шейсет секунди. Имам няколко скици на заведението, които мога да ви покажа. — Гил слезе от подиума, за да включи шрайбпроектора.

— Какво е флаш-овер? — попита един местен федерален агент.

— Това е последният етап от развитието на пожара — обясни Корт. — Когато всички горими материали в рамките на засегнатото място се подпалят. — Той отмести очи и ги присви.

Тери се сниши в стола си.

— Осветлението е угаснало почти веднага, а нямаше аварийно осветление, така че тъмнината е усилила паниката и объркването, — каза Гил и посочи разгърнатия план на „Маскърс“. — Все още не знаем как пожарът се е разгорял толкова бързо и как е достигнал подобна температура. Можем само да предполагаме, че отвореното пространство на заведението е позволило на дима и топлината да се разпространят много бързо и отчасти да причинят струпването на източната врата, но пожарът не е избухнал случайно. Някой му е помогнал.

Корт продължаваше да я гледа, осъзна Тери и прокле Руел за стотен път. Нямаше да бъде трудно да приспи подозрителността на Корт. Щеше да е напълно невъзможно. Лоу вдигна чашата си, за да привлече вниманието на следователя. Когато мъжът го погледна, той попита:

— Всички жертви ли са открити до изхода?

— Не. — Гил прегледа бележките си. — Моите хора са открили три тела на бара и две в офиса на управителя. Съдейки по изгарянията на последните две тела, които са частично разчленени, моето предположение е, че са били в непосредствена близост до източника на една от експлозиите. Възможно е дори те да са задействали устройството или просто са имали лошия късмет да са точно до него.

Тери почувства как стомахът й се сви на топка, докато слушаше описанието на онова, което бяха понесли жертвите.

— Двамата в офиса на управителя са загинали моментално. Осмицата в бара вероятно са били изпепелени незабавно по време на флаш-овера, труповете са с тежки телесни и белодробни изгаряния. Последните петима са успели да стигнат до изходната врата, но са починали скоро след това. Нито едно от телата не показа признаци да е отъпкано, така че те вероятно са си помагали. Две от жертвите бяха намерени хванати за ръце.

Тя погледна към Корт, чието лице беше напълно безизразно. Тери беше разследвала ужасяващи случаи в своя отдел, но убийствата никога не бяха случайни. В повечето случаи са касаеше за една жертва. Пожарът бе нещо като гняв Божи, който помиташе всеки и всичко по пътя си. Как се понася подобно нещо?

— Какъв изверг може да причини подобно нещо на невинни хора? — възкликна Лоу.

— По принцип, детектив, се касае за четири типа мотиви — рече Тил. — А именно вандализъм, престъпно намерение, предумишлено убийство и психическо разстройство. Децата и малолетните престъпници обикновено са отговорни за повечето от вандалски пожари. Палежите с престъпно намерение се извършват с цел финансова изгода или прикриване на друго престъпление. Пожарите с цел отмъщение, както например опожаряването на църкви и синагоги в типичните престъпления от омраза, се извършват със злонамерена умисъл. Най-опасни са пожарите дело на психопати. Тези хора обикновено са обсебени по някакъв начин от пожарите и изпитват наслада да ги подпалват и да гледат как горят.

— А този тук към кой вид спада? — попита федералният агент.

Тил погледна към Корт.

— По този въпрос ще дам думата на комисар Гембъл.

Корт се качи на подиума.

— Благодаря, Тил. Дами и господа, знам, че повечето от вас си имат достатъчно тежки случаи, без да се брои този, така че ще се извиня от името на кмета. Както знаете, той няма да го направи. — Корт изчака последвалият кикот да утихне. — Предлагам да работим върху четири компонента: доказателства, свидетели, жертви и извършители. Още отсега ще ви кажа, че повечето случаи на палежи не се решават за една нощ, така че ако сте планирали отпуск, ще бъде най-добре да го отложите.

Наоколо се понесоха стонове.

— В този случай имаме работа със сериозен палеж по няколко причини — продължи Корт. — Имаме няколко огнища на възпламеняване и звукови детонации, а не само избити прозорци. Вероятно са използвани свръхмодерни експлозиви и високотемпературни ускорители или НТА.

— Отново работа на Подпалвача, нали? — попита някакъв мъж на първия ред.

— Все още не знаем. Пожарът е бил задействан в точно определен момент, добре организиран и се е разгорял светкавично, което се вписва в профила на Подпалвача. От друга страна, температурата е била много висока и са загинали много хора, което не е типично за него. Запалителните устройства също са конструирани различно този път, в сравнение с предишните му палежи. Вероятно са били доставени на бара в специални кутии, опаковани като подаръци, лично от извършителя няколко минути преди избухването на пламъците, а този подход не е типичен за Подпалвача. По всичко изглежда, че изходните врати са нарочно залостени, а пожарогасителната инсталация е повредена преди детонацията.

— В такъв случай целта не е била просто да изгори бара — рече Лоу. — Като че ли е искал да изпепели всички вътре.

— При пожари като този, детектив, жертвата разполага с по-малко от тридесет секунди, за да се измъкне. — Гласът на Корт прозвуча приглушен и безмилостен. — Той е знаел още когато го е планирал, че ще екзекутира хората вътре.

Една инспекторка от градската полиция се намръщи.

— Значи предполагате, че е мъж, така ли, комисар?

— Повечето подпалвачи, както и серийните убийци, са мъже. Съвсем малък процент са жени. — Корт слезе от подиума и застана в предната част на стаята. — Независимо дали извършителят е Подпалвачът или е друг, той е интелигентен, находчив и хладнокръвен. Събитията от снощи показват, че не цени човешкия живот. Може да е целял отмъщение или убийство, но аз твърдо вярвам, че този човек страда от някакво скрито психологическо разстройство.

— Психопатите са рецидивисти, нали? — обади се Лоу.

— Да. Ако деянието ги изпълва със сила, те искат да го повтарят отново и отново. Ако този пожар не е достатъчно голям, той може да опита отново. И всеки път ще пали все по-големи и по-големи пожари, за да нанесе повече щети ида направи по-зрелищен спектакъл. Той ще иска все по-голямо внимание от медиите и ще го привлича с все по-голям брой жертви, затова ще се ориентира към все по-посещавани места и по-големи струпвания на хора.

— Какъв тип места? — попита един от градските инспектори.

— Големи хотели, търговски центрове, дори начални училища — рече Корт.

— Мили Боже! — възкликна някой зад Тери.

— Гил е в течение със задачите на екипите. Ще правим сутрешни брифинги всеки ден в осем часа. Ако имате проблеми, обадете ми се. И още нещо: тук не става въпрос за медиен шум или за следващата предизборна кампания на кмета догодина. Важното е да го пипнем. Тук става въпрос за спасяването на човешки животи. Очаквам от вас да дадете най-доброто от себе си. — Той погледна Тери право в очите. — Ако не можете да ми го дадете, не ми губете времето.

Корт наблюдава Тери през целия брифинг. След начина, по който му говори тя снощи и след това, което беше научил тази сутрин, тя не би трябвало да е тук. Не беше възможно Пелерин да й е възложил тази задача; вече беше позвънил там, искайки да говори с нея, и му съобщиха за внезапното й прехвърляне в БОП.

Обаждането от Франк Белафини не му излизаше от ума. Мафиотският бос не си губеше времето с напразни заплахи.

Той даваше обещания и ги спазваше. Очистването на Стивън Белафини можеше да е първата акция на друга фамилия, която иска да поеме дейността на Франк. В такъв случай пожарът в „Маскърс“ щеше да е само началото. В БОП сигурно знаеха дали в средите на нюорлиънската мафия къкреше тиха борба за надмощие и може би бяха изпратили Тери да събере доказателства за собствените им цели.

Нещата се развиваха прекалено бързо за вкуса на Корт. Някой дърпаше конците и по всичко личеше, че този някой не бе Тери.

Той я настигна в коридора извън залата.

— Бих искал да поговорим в кабинета ми, детектив. Още сега, ако е удобно.

— Разбира се, комисар. — Тя се обърна към полицая, с когото разговаряше. — Ще се видим по-късно, Лоу.

Корт изчака да останат зад затворени врати, преди да заговори отново.

— Изобщо не очаквах да те видя тук. — Всъщност, не искаше да я вижда до края на живота си.

— Мерси, подобно. — Тя издърпа стола пред бюрото му половин метър назад, преди да седне. — Възложиха ми случая преди около час.

Той отиде до бюрото си и включи компютъра, за да си даде вид, че прави нещо важно и сериозно.

— Вярно ли е, че вече работиш в отдела за борба с организираната престъпност?

— Да.

— Считано от днес.

— А-ха. — Тери напъха ръце в джобовете на панталона си и се зае с интерес да разглежда дипломите и сертификатите на стената.

Корт вдигна телефона.

— Ще се обадя на Руел.

— Добре. — Тя стана и тръгна към вратата.

— Сядай, детектив.

Тери въздъхна и се тръшна на стола. Корт успя да се свърже единствено с гласовата поща на шефа на БОП, където остави наситено с драматизъм съобщение, преди да затвори.

— Ти ли поиска тази задача?

— Имаш предвид, за да те вбеся? Не. — Тя се облегна назад. — Напротив, дори се опитах да се измъкна от нея.

— А беше ли настойчива?

— Комисар, по този случай работят още петдесет и няколко човека. Дълбоко се съмнявам, че ще си се пречкаме в краката.

Той не искаше да й се пречка в краката. Искаше да се намести между тях.

— Какво общо има тук отделът за борба с организираната престъпност?

— В този пожар ние търсим улики за рекет. — Гласът й остана равен.

— Значи Руел те назначи по случая. Още на първия ден в неговия отдел.

— БОП ми се вижда доста оживено място. — Тери започнала барабани с върховете на пръстите си по подлакътника на стола. — Предполагам, че като новобранец аз бях най-лесна за жертване.

Корт долавяше усилващото се напрежение в ритъма. Тери криеше нещо.

— Той знае ли за теб и мен?

— Теб и мен? — Тя си придаде театрално озадачен вид. — Какво говориш, комисар Гембъл, между теб и мен няма нищо.

Да, нямаше, и въпреки това той все още искаше да я грабне от стола, да разтвори възголямото яке, да разкъса грозната блуза и да провери дали гърдите й имат онази съвършена форма, която капризната му памет пазеше все още.

— Руел знае ли, че с теб сме били интимно обвързани?

— Интимно обвързани? Какъв учтив израз за онова, което направихме. — Тя наклони глава. — Майка ти ли те научи да се изразяваш по този изискан начин или просто си чел твърде много любовни романи?

Той проследи дългата линия на шията й и за част от секундата си представи как обвива ръце около нея.

— Той знае ли?

Тери сви устни.

— Не, Корт, Руел не знае. Дори брат ти не знае. Аз не се хваля с моите забивки за една нощ.

— Добре. — Той се отпусна мъничко.

Но Тери не беше приключила.

— Неприятно ми е, че ще нанеса този тежък удар върху егото ти, но онова, което се случи, не беше кой знае какво. Ти се беше напил, изпукахме се, и толкова. — Тя преметна крак връз крак. Панталонът й не беше изгладен, а колената бяха торбести и набръчкани. — Опитай се да го надживееш, става ли?

Значи това го очакваше през следващите два месеца. Нейната уста, всеки ден.

— Имам нужда от участието на БОП по този случай. Не искам да ме разсейват. Не те искам тук.

— Поискай да назначат друго ченге, когато говориш с Руел. — Тя погледна часовника си. — Трябва да се присъединя към оперативката на моя екип и да си получа задачите за деня.

— Не съм свършил. — Корт се надвеси над нея, залепил длани върху ръба на бюрото, преди да се овладее. — Ти си добра. Много добра.

Брадичката й се повдигна съвсем леко.

— Една нощ в леглото ми не те прави съдник.

— Ти си тази, която не го е надживяла.

Вместо да заеме отбранителна позиция, тя се ухили.

— Но все пак не съм аз тази, която хуква в обратна посока всеки път, когато те види.

Значи беше забелязала. А това означаваше, че беше следила внимателно. А се преструваше на незаинтересована.

— Не се страхувам от теб.

— Но не ме харесваш. Долових този сигнал, силно и ясно. — Сега вече изглеждаше отегчена. — Беше грешка, комисар. Всички грешим. Никой не е пострадал. Приеми го, забрави го и продължи напред.

Да забрави! Бленуваше я и я сънуваше толкова често. Делеше ги по-малко от метър разстояние. Две крачки, които можеше да преодолее за миг. Вратата беше заключена. Бюрото щеше да свърши работа. Столът също. А най-добре на пода.

— Да продължа напред. — Той се вкопчи в ръба на бюрото толкова силно, че ръцете го заболяха. — Ти успя ли?

— Да, аз успях.

Единствената й грешка беше, че й трябваха седем секунди, за да измисли тези три думи.

Тери винаги се опитваше да бъде мъжко момиче. Особено когато той беше наблизо, както сега. Деловият тон не можеше да прикрие факта, че зениците й бяха разширени, а по челото и слепоочията й изби пот. Под дясната страна на челюстта й сухожилието беше обтегнато, пръстите й бяха приковани към стола с такава сила, че ръцете й бяха побелели. Тери се опитваше с всички сили да запази самообладание. Да запази разстоянието между тях.

Изобщо не беше продължила напред. Тя все още го искаше. Все още копнееше за него.

Корт се изненада как се изостриха сетивата му в нейно присъствие. Можеше да долови миризмата на кафето, което бе пила, и на шампоана, с който се бе изкъпала. Не миришеше на парфюм — тя никога не ползваше, — но на него това му харесваше. Беше изморен от жени, които миришеха на цветарски магазини и щанд за подправки. Почти усещаше вкуса на устата й. Трябваше да се наведе още половин метър напред и щеше да я вкуси. Нейните устни се извиха в безмълвен присмех. След това тя изрече нещо, което Корт не очакваше.

— Сега съм с Грейсън Хюит. Грей и аз сме заедно. — Усмихна му се. — Както казах, аз преживях случилото се.

— Извинете, комисар — обади се Сади по интеркома.

Корт се изправи и натисна копчето.

— Задръж всички повиквания, докато не свърша с детектив Винсент.

— Съжалявам, сър, но ви търси градската съветничка госпожа Картър. Тя е тук и иска да разговаря с вас. — Учтивият тон на Сади показваше, че дамата от градския съвет вече е нетърпелива.

— Две минути, Сади.

Той изключи интеркома и се обърна, виждайки как Тери се насочва към вратата.

— Терез.

Тя се спря.

— Не сме свършили.

— Не сме започвали нищо.

И излезе.

Мъжът, който беше убил в пожара четиринадесет човека и жената, която обичаше, не си направи труда да уведоми служителите на рецепцията, че напуска хотела.

Бог не е за подиграване. Бог не е за подиграване.

Той намери сили да събере вещите си и да забърше всички свои следи, преди да остави ключа от стаята на нощното шкафче и да се измъкне. Дори да се усъмняха от внезапното му измъкване, никога не биха могли да го намерят. Беше невъзможно да проследят кредитната и личната карта, които използва.

Недейте се лъга. Бог не е за подиграване.

Той подмина лобито и сви към задния вход, откъдето излезе на една странична уличка. Отдалечи се от трясъка, виковете, маркучите и сирените, защото умът му отказваше да ги приеме.

Скита се часове наред, кръстосвайки улиците на Ню Орлиънс, без да мисли, само вървеше. Когато се умори, намери една пейка и седя, докато не отпочина достатъчно, за да тръгне отново.

По някое време се качи на един автобус, който преминаваше през Гардън Дистрикт. Един час по-късно той седеше в някакво кафене, където му сервираха сандвич с пиле и салата. Той се опита да яде, но всичко имаше вкус на пепел.

Неговият свят беше във Френския квартал. Светът, който той превърна в смърт и пепел. Той бе убил. Това нямаше значение. Беше го направил за нея.

Каквото посееш.

— Добре ли си, скъпи? — попита сервитьорката, когато му донесе сметката и видя недокоснатата чиния.

Той я погледна. Беше дебела, с боядисана в отровно червено коса и вонеше на гранясало олио и пот. Хрумна му да я застреля от упор, само задето имаше нахалството да диша, когато неговата любима вече не можеше.

Но вината не беше нейна. А негова. Каквото посееш, това ще пожънеш.

— Добре съм. — Остави й щедър бакшиш.

Той винаги носеше оръжие, а тежестта под лявата подмишница го утешаваше. Бръкна в якето си няколко пъти, за да напипа полирания метал. Сега той можеше да му осигури бърз, милосърден край. Много повече, отколкото заслужаваше. Повече, отколкото й бе дал.

Слухът за пожара се разпространи светкавично като пламъците. Всички наоколо приказваха за това, така че той не можеше да избяга. Винаги бе вярвал в Бог, но никога толкова силно както сега. Никой не можеше да се мери с Всемогъщия по изобретателност на отмъщението.

Бог не е за подиграване.

Озова се пред една будка за вестници, вперил поглед в заглавната страница на някакво следобедно издание, посветено специално на трагедията в „Маскърс“. Имаше снимки на разрушената сграда, кадри в близък план на покрити трупове. Планът беше сполучил, както се очакваше.

Това ще пожъне.

Един непознат се спря да пусне монети в автомата и да си вземе вестник. След моментно колебание, непознатият взе още един вестник и му го подаде.

— Вземи, приятелю. Аз черпя.

Той се подсмихна.

— Благодаря. — Той разгъна страниците и видя две снимки в долната част, останали скрити досега. На едната се виждаше как кметът на Ню Орлиънс дава пресконференция. На втората се виждаше висок кестеняв мъж с изящна блондинка. Надписът гласеше „Комисар Кортланд Гембъл от отдела за противопожарна безопасност и госпожица Ашли Бушар на вечеря на Националния съвет по противопожарна безопасност, проведен в «Луи Кру» през януари“.

Взира се в снимката, докато очите го заболяха. Гембъл беше прегърнал жената през кръста и й се усмихваше. Очевидно фотографът го беше хванал неподготвен, дори изглеждаше щастлив. Кой мъж не би бил щастлив до подобна красавица? Кой мъж би искал до себе си изнемощяла от болки, умираща жена, когато може да има госпожица Ашли Бушар, толкова млада, здрава и пълна с живот?

Гембъл редовно присъстваше в светските хроники, придружаван от красиви млади жени. Те се тълпяха около него. През януари той бе избрал да прегръща и да милва, да целува и да чука това прекрасно създание. Може би дори я бе накарал да повярва, че е влюбен в нея. Или може би наистина я обичаше. Обичаше душата и тялото й така както обича мъжът, когато намери жената на своя живот. Жената, която за него бе всичко. Нали?

Опасен бизнес беше това, любовта. Далеч по-опасен от неговата предишна професия. Любовта бе толкова нежна, красива и крехка. Също като нея.

Човек никога не знаеше кога щеше да превземе сърцето му или кога щеше да изгори жива пред очите му.

Кортланд Гембъл нямаше представа какво беше това чувство. Той никога не бе страдал. Той никога не бе познал истински лишения. Той взимаше любовта, която му се предлагаше — и дори я подминаваше, — без да осъзнава какво съкровище беше тя или колко бързо или необратимо можеше да бъде изтръгната.

Имаше толкова много неща, на които можеше да научи Гембъл сега, изхождайки от позицията на опита си. Може би затова Бог му бе причинил нещо толкова ужасно. За да разбере, каква болка можеше да изпитва човек. Сега провидя, че неговият велик план беше само един жалък фарс. Нищо в сравнение с онова, което той сега знаеше.

Бог не просто го наставляваше, той бе отворил очите му. Едва сега знаеше какво е истинска любов. Комисарят не знаеше. Обзе го чувство на мир и покой, съзирайки своя нов път.

Бог го беше избрал да бъде учител на Корт Гембъл.

Онзи, който сее оскъдно, оскъдно ще и да пожъне, и оня, който сее щедро, щедро ще и да пожъне. Всеки да дава според както е решил в сърцето си, без да се скъпи и не от принуждение, защото Бог обича онзи, който дава на драго сърце.

— Добре ли си, друже? — попита мъжът, който му даде вестника.

— Да. — Подпалвачът се усмихна. — Ти ме вдъхнови, приятелю.

Глава 5

Елизабет реши да не подхваща идеята за летния празник, когато Корт се прибра у дома тази вечер.

Той не влезе в стаята за рисуване, а застана на вратата и надникна вътре.

— Майко, съжалявам, че те притесних снощи. Няма да се повтори.

— Разбира се, че ще се повтори. — Тя остави писмото, което четеше и погледна сина си. — Знам, че с твоята работа трябва да бъдеш на разположение по двадесет и четири часа на ден.

Той поклати глава.

— Но да те тревожа не е част от моите служебни задължения.

— Знам, че не си дете, Кортланд. На моменти може да забравям този факт, но наистина те разбирам. — Тя потупа възглавницата до себе си. — Би ли дошъл да поседнеш за малко до старата си разтревожена майка?

Той седна до нея като истински предан син.

— Не си нервна, а тревогата беше заслужена.

— От кого, от теб или от мен?

— От мен.

Тя видя, че бръчките около устата и очите му бяха станали по-дълбоки. Като че ли бе живял само на кафе през последното денонощие. И вероятно беше точно така, защото синът й беше напълно отдаден на работата си. Но не беше само изтощението. Корт може би си мислеше, че може да скрие всичко зад сериозната маска, но нея не можеше да я заблуди. Майката познаваше детето си така, както никой друг на света не може да го опознае. Никой, освен Елизабет, не знаеше колко взискателен беше Корт към себе си, защото в това отношение двамата си приличаха.

— Много се разстроих, когато научих за пожара във Френския квартал снощи. Толкова много загинали. — Тя постави ръка върху неговата. — Мога ли да помогна с нещо, освен да пропусна обичайното мъмрене?

— Не. — Корт се облегна назад и затвори очи. — Имам нужда да поспя.

— В такъв случай ще бъде добре да преустановиш среднощните разходки из къщата. — Тя се усмихна, когато синът й я погледна смутено. — Това не е заяждане, а майчино наблюдение. Има разлика.

— Не знаех, че смущавам съня ви.

— Баща ти може да проспи ураган и неведнъж го е правил. Сигурно се дължи на коняка, но официално не бива да знам, че си пийва. — Тя взе писмото на Уенди и му го показа. — Съпругата на Евън, пише, че Джейми е проходил миналата седмица. Брат ти, който явно иска да убие единственото ми внуче, му купил пони като награда.

Корт сви иронично устни.

— Джей Ди и аз никога не сме имали пони.

— Защото ти никога не си се застоявал на земята достатъчно дълго. Мисля, че прекара половината от детството си в онази наблюдателница на дървото. — Елизабет погледна към семейния портрет, който висеше над камината. На него се виждаше една доста по-млада версия на семейство Гембъл с техните трима сина. — Джей Ди, от друга страна, се роди тичайки, така че на мен ми трябваше пони, за да го догоня.

— Аз не мисля така — каза Корт и я прегърна през раменете. — Беше достатъчно само да ни погледнеш с онзи поглед.

— Кой поглед? — Тя се намръщи.

— Ето този. — Той се наведе и я целуна по челото. — Лягам си.

Елизабет копнееше да обвие ръце около сина си, да обори глава на рамото му и да го прикътка да й довери какво не беше наред. Но Кортланд вече не беше дете, а и тя не знаеше как да приласкае мъжа, в който се беше превърнал. Затова се задоволи с една къса, наситена с обич прегръдка и задържа въздишката си.

После стана от канапето и се доближило портрета, който бе нарисувала на момчетата като малки. И тримата й синове изглеждаха здрави и щастливи — Джей Ди, най-малкият, бе сякаш готов да изскочи от рамката, но дори по онова време изражението на Корт беше умислено и сериозно.

— Май искаш да ме накараш да купя отново Миланта, нали?

— Как така, все още ли не съм го направил? — подхвърли Луи Гембъл на влизане в стаята. Елизабет изпробва „онзи“ поглед върху мъжа си.

— Той действа само при момчетата — заяви той, като се приближи и я придърпа в обятията си. Целувката му беше страстна и напълно неподходяща за двама души, женени почти тридесет и пет години. — Мен ще трябва да ме подгониш и да ми скочиш отгоре.

Елизабет никога не бе правила подобно нещо. Е, поне не извън спалнята.

— Няма.

Той погали косата й.

— Тогава трябва да кажеш вълшебните думи.

Тя се изкиска.

— Нямаш капчица срам. Знаеш това.

Луи се ухили.

— Тъкмо затова ме обичаш.

Двамата бяха странна двойка, помисли си Елизабет, сгушена в прегръдките на съпруга си. Луи беше 15 см по-нисък от нея, с десет-петнадесет килограма наднормено тегло и бе започнал да оплешивява още в колежа. Когато тя го видя за първи път на давания от родителите й бал за Марди Гра, тя го помисли за част от прислугата. Всъщност, Луи спореше с един от келнерите относно подгряването на гъмбото[10].

— Това тук не ти е чорба, дето я наливаш от баката — казваше с назидателен тон на по-възрастния мъж, който обслужваше топлия бюфет и размахваше една сребърна лъжица над казана къкрещо гъмбо. — Тук има филе, така че не може да се вари с часове. Трябва само да го поддържаш топло.

— Господине, ако намаля огъня, то ще изстине — възрази келнерът. Елизабет тръгна към него с намерение да му каже да престане да се заяжда с прислугата, но когато се покашля учтиво, Луи се обърна, улови я за китката и я притегли напред.

— Ето, този прекрасен ангел ще ви каже, че сега гъмбото е перфектно — заяви Луи и поднесе една супена лъжица гъмбо към устните й. Когато Елизабет се поколеба, той се наведе и прошепна в ухото й: — Подкрепи ме, ma belle fille, и аз ще се оженя за теб.

Ма belle fille. Мое красиво момиче.

Елизабет отвори уста, за да му се скара за волността и Луи незабавно пъхна лъжицата. Подправките зацвърчаха върху езика й и тя затвори очи, за да се наслади на най-вкусното гъмбо, което бе хапвала някога в живота си. Когато отново бе в състояние да говори, от устните й се отрони само една дума.

— Перфектно.

— Виждаш ли? — засия Луи, метна лъжицата на масата и уви ръка около кръста й. — Трябва да танцуваш с мен. Вече сме сгодени.

Елизабет понечи да отбележи, че със сигурност не бяха сгодени и бе невъзможно да танцуват заедно заради нелепата разлика в ръста. Но потъна в неговите настойчиви тъмни очи и напълно забрави възраженията си. Три минути по-късно Елизабет танцуваше с Луи за голямо забавление на приятелите си.

— Аз съм по-висока от теб — прошепна тя с пламнали бузи.

— Да, така е. — Той я издърпа по-близо и прокара пръсти по бузата й. — По-висока и много по-привлекателна. Околните ми завиждат.

По кожата й пробягваха тръпки там, където той я докосна.

— Те ни се смеят.

— Изобщо не ми пука. — Той притисна бузата си до нейната и френският акцент се усили. — Знаеш ли какво ме интересува най-много, ma belle fille?

Наистина ли я намираше за красива, с нейните тънки крака и дълъг нос?

— Гъмбото?

— Кога ще мога да те целуна. — Той я погледна в очите и изражението му стана сериозно на живот и смърт. — Ще бъде скоро, нали?

Три танца по-късно Луи седна на една пейка в розовата градина на майка й и настани Елизабет в скута си. Смутена, тя веднага се опита да стане.

— Прекалено едра съм.

— Не и за мен. — Той беше по-силен, отколкото изглеждаше, и я удържа с лекота. — Колкото повече мога да те прегръщам, толкова повече ще те обичам.

Елизабет се запита какво ли би станало, ако майка й ги зърнеше през прозореца. Ако видеше възпитаната си дъщеря в скута на някакво непознато момче, щеше да получи удар.

— Защо се препираше за гъмбото?

— На теб хареса ли ти?

— Беше божествено — трябваше да признае тя. — Никога не съм вкусвала по-прекрасно гъмбо в живота си.

— Сега вече съм влюбен в теб. — Луи се засмя, а Елизабет се изпъна. — Защото аз лично направих това гъмбо.

— Направил си гъмбото? — О, Боже, той наистина беше от прислугата. — Да не работиш в компанията за кетъринг?

— Баща ми е собственик на ресторанта, както и на още няколко. Обичам да готвя. — Той докосна тъмната си коса. — Аз съм Луи Гембъл. Кажи ми името си.

Гембъл бяха една от най-старите фамилии в Ню Орлиънс, така че тя се отпусна мъничко.

— Елизабет Кортланд.

— Не. Елизабет Гембъл. — Той се усмихна. — Звучи добре. Кога можем да го променим?

Тя зяпна.

— Ти не си с всичкия си.

— Mais oui, изгубих си ума по теб. — В следващия миг той я целуна толкова страстно, че я остави без дъх.

Две седмици по-късно Елизабет вече беше омъжена за него, а след девет месеца се роди техният син Кортланд.

Всички тези чувства се надигнаха в нея, докато милваше меките като коприна остатъци от посребряла коса на тила на мъжа й. Техният брак никога не е бил лесен. Семейството и приятелите и не одобряваха Луи, пък и самата Елизабет често проявяваше гордост и бе постъпвала глупаво. Дузина пъти тя почти бе успявала да го прогони. Луи беше останал, но не от инат, не заради децата, а защото наистина я обичаше.

Трябваха й тридесет години, за да осъзнае колко рядка и скъпоценна беше подобна преданост.

Само ако Кортланд можеше да си намери такъв спътник в живота. Елизабет целуна съпруга си.

— Обичам те, любими.

— Видя ли, това са вълшебните думи? Всеки път вършат работа. — Той я завъртя в ръцете си, все така силни и сигурни, както и преди тридесет и пет години, и я отнесе до дивана. — Сега ги кажи отново, ma belle fille.

Тери използва един контакт в кредитната служба, за да се сдобие с копия на кредитната история на Корт Гембъл, която се оказа безупречна. От неговата банка категорично отказваха да й дадат да прегледа движението по сметките му, докато Тери не предложи да изиска по официален път всичките им трансакции и да звънне в Държавната комисия по банкиране. Тази идея преобърна отношението на банковия директор до такава степен, че той едва не се препъна от бързане, носейки компютърните разпечатки.

— Господин Гембъл е отличен клиент — увери я управителят. — Балансът по сметката му се изразява в петцифрени суми и никога не допуска овърдрафт.

— Мълчи, сърце. — Тери прегледа разпечатката, но банковите извлечения не й свършиха никаква работа. Фактът, че бяха безупречни също както и кредитната му история, можеше да означава, че той се опитва да скрие нещо. — Трябват ми подробности за последния депозит в неговата спестовна сметка.

— Какъв вид подробности?

— Как е направен, от кого и къде.

Управителят седна зад компютъра си и отвори съответния файл.

— Преводът е направен в брой, сумата е депозирана в пощенски плик в нашата пощенска кутия.

— Имате вътрешна пощенска кутия?

Мениджърът кимна.

— Някои наши клиенти предпочитат да не използват банкомати. Затова имаме подобни пощенски кутии за вноски във всички наши клонове.

Тери прегледа извлечението.

— Всичките му предишни депозити са маркирани с буквата „Е“. Какво означава това?

— Това са директни електронни депозити. — Той прегледа файла. — Работодателят на господин Гембъл превежда по електронен път седмичното възнаграждение.

— Така че само тези петдесет бона са били пуснати в кутията? — Когато управителят кимна, тя попита: — Необходимо ли е да знаеш ПИН кода на сметката, за да направиш превод посредством кутията?

— Не, детектив. Достатъчно е да напишете номера на сметката върху плика. — Той й показа няколко депозитни плика.

Тери знаеше три дузини различни анонимни начини за сдобиване с номер на банкова сметка. Онзи, който беше докопал сметката на Корт, вероятно бе взел номера от някое банково извлечение, откраднато от пощенската му кутия или взето от кошчето за боклук.

— Благодаря.

Тя се метна на колата си и подкара към дома си, пред който видя старата импала, паркирана на тротоара пред гарсониерата. Беше стара, оранжево-жълта и пъпчасала от ръжда. Тери сериозно се замисли дали да не отпраши към някой мотел, преди да свърне в късата алея. Бе загубила представа за времето, иначе би си спомнила, че наближава датата за дължимото посещение.

Дано само да не беше наред тримесечната лекция „Ти си пълен провал като дъщеря“.

Жанин Винсент седеше на предното стъпало до някакъв очукан кашон. Веднага щом Тери слезе от колата, гостенката се изправи и приглади полата на памучната си рокля. Подобно на дъщеря си, Жанин беше брюнетка, но приликите свършваха дотам. Тери приличаше на своя висок, строен баща, а майка й беше ниска, закръглена и много женствена. Жанин носеше косата си дълга и къдрава, прихваната назад с малки кокетни гребенчета. Носеше ярко червило и най-хубавите си обеци и огърлица. Тери дори долови парфюма й.

Което означаваше, че съпругът й отново я забелязваше.

— Този път какво е изхвърлил? — попита Тери и погледна кутията.

Майка й вдигна кашона и й го подаде.

— Трофеите ти.

Трофеите на Тери за точна стрелба винаги бяха заемали видно място на първите два рафта в бюфета за порцелан на майка й. Бяха общо шест, по един за всяка година, когато беше печелила място в челната тройка. Пет от тях бяха за първото място.

— Нарита ли ги преди това или просто ги изхвърли в боклука както направи със снимките ми?

— Той ме помоли да ги опаковам. Бях много внимателна и ги увих във вестник. — Жанин вдигна брадичката си. — Знаеш, че той страда като вижда твоите вещи в къщата.

Сигурно, но Кон Винсент несъмнено страдаше повече, когато виждаше единственото си дете от плът и кръв. Тери не искаше трофеите повече отколкото бе искала смачканите снимки, които донесе майка й последния път. Въпреки това отказът да ги приеме само би дал на баща й поредна победа. А на Тери й беше омръзнало да бъде губещият в семейството.

— Не биваше да ме чакаш. — Тери подпря тежката кутия на бедрото си и отключи входната врата. — Можеше да ги оставиш тук.

Майка й погледна нагоре-надолу по улицата.

— Тук се краде. — Тя никога не беше харесвала квартала на Тери.

— Аз съм ченге. Никой не смее да ми пипа нещата. — Жалко, че това не се отнасяше за баща й. — Радвам се, че те видях, мамо. Шофирай внимателно към вас, чули?

— Чакай. — Майка й хвана вратата. — Трябва да поговорим, Терез.

— След нашите разговори ти винаги плачеш, а аз получавам главоболие и двете не си говорим в продължение на три месеца. — Тя остави кутията вътре. — Защо просто не се престорим, че вече сме провели разговора, и да си спестим носните кърпички и аспирина, а пък ти после ще ми се обадиш около Деня на благодарността?

Устата на майка й увисна.

— Не ми се сопвай така, cher. Аз нямам вина за онова, което се случи между теб и татко ти.

— Моят татко. — Тери изпръхтя с отвращение и влезе в малкото жилище.

— Ако баща ти беше болен от рак, щеше ли да се отнасяш с него по този начин? — Майка й я последва, като спря само колкото да затвори вратата с леко затръшване. — Щеше да бъдеш до него както подобава на всяко добро дете. Щеше да му засвидетелстваш цялата любов и уважение на една предана дъщеря.

— Мамо, мъжът ти не е болен от рак. Той е лъжец, крадец и престъпник. Що се отнася до любовта и уважението, той си има теб и аз изобщо не му трябвам. — Тери влезе в малката кухня и си взе една бира от хладилника. — Искаш ли нещо за пиене? Имам бира, студен чай, както и някакво отлежало червено вино, което ми подариха съседите миналата Коледа, дето го използвам като обезмирисител за канала.

— Не, благодаря. Твоята танта Роза изпрати свещи. — Майка й извади от чантата си два стъклени буркана увити в хартия и ги постави до другите, които Тери складираше на един рафт. — Сини, за изцеление и прошка.

Тери отвори бирата и запрати капачката през стаята. Капачката тупна право в кофата за боклук.

— Ще ги запаля следващия път, когато се осера.

— Мери си приказките, момиче.

Момиче. За майка си, тя завинаги щеше да си остане на тринайсет.

— Какво искаш, мамо?

Майка й влезе в кухнята и остави чантата си на масата.

— Искам да дойдеш да видиш баща си, cher.

— Защо? — Тери отпи от бутилката. — За да му благодаря, задето ми изхвърли трофеите? Това ли очаква сега?

— Той не очаква нищо. — В кафявите очи на Жанин проблесна влага. — Мина повече от година. Той страда.

На Тери й се прииска да запрати бутилката в другия край на стаята, но се разколеба, като си представи, че ще трябва да бърше разлятата бира по-късно, така че я остави до чантата на майка си.

— Имам работа, мамо, пък и последния път си казахме всичко.

— Той не мисли нещата, които ти наговори. Говори така, когато се ядоса, а след това винаги съжалява. Знаеш това, скъпа.

Кон Винсент не говореше. Той крещеше. Да не се мислиш за по-добра от мен? Погледни се, приличаш на лесбийка в тия парцали. Кога ще започнеш да се обличаш и да се държиш като жена? Да не си въобразяваш, че някой ще те вземе на сериозно като ченге?

Този ден Тери едва се удържа да не удари баща си. Това бе причината да не стъпи в къщата на родителите си през последната година. Крехкото его на баща й бе в състояние да понесе една лишена от женственост дъщеря ченге, но не би издържало дъщеря, която го биеше в прекия и преносния смисъл.

— Не, мамо. Съжалявам, че си се разкарала чак дотук, но аз не искам да го виждам.

Меките гальовни нотки в гласа на майка й се стопиха.

— Той е твой баща, Терез.

— Тогава нека той дойде при мен. — Тя дръпна шумно един стол и седна. — Нека веднъж той да се извини за разнообразие.

— Знаеш, че няма да го направи. — Жанин сложи ръка върху рамото й. — Той е мъж, Терез. Мъжете са горди.

— Жените също са горди, мамо. Жалко, че досега не си го научила. — Кухненският стол се разлюля и главата на Тери се отметна назад от плесницата на майка й. Тя вдигна полека ръка към пламтящата си буза. — Знаеш ли, май повече ми харесва, когато плачеш.

— Съжалявам. — Жанин отстъпи назад, ужасена. — Не исках да правя това, cher, кълна се в Бога. Исках само да… — Тя взе да рови в чантичката си за носни кърпички.

— Дай да видим дали свещите на танта Роза вършат работа — предложи Тери и махна към хола. — Иди да запалиш една, сега определено имам нужда от малко магия.

— Казах му, че вече не искам да съм между чука и наковалнята — изхлипа майка й. — Казах му.

— Виждам на чия страна си, няма проблем. — Тери си взе бирата и отпи бавно. — Може би трябва да изчакаш до Коледа, за да ми се обадиш.

Кърпичката се отдели от разплаканите очи на Жанин.

— Няма да мирясаш, докато не съсипеш това семейство.

Тери проследи с нокът етикета на бутилката.

— Не аз съм човекът със склонността да руши, мамо.

— Не мога да идвам повече тук. — Майка й сгъна прилежно мократа памучна кърпа. — Той е мой съпруг и не иска да идвам.

— Затова ще се жертваш.

— Каквото и да е казал или направил, cher, той е твоят баща и ти приличаш на него. — И Жанин си тръгна с гордо вдигната глава.

Тери остана заслушана в звука на двигателя на импалата, който запали и се отдалечи, преди да облегне ръце на масата и да положи главата си върху тях. Майка й нямаше да се върне, това беше сигурно. Жанин беше непоколебима в лоялността към съпруга си.

Никой от роднините — а те бяха много, не одобряваше разрива между Тери и баща й. Сред кадиените лоялността към своите стоеше над всичко, а Тери неведнъж беше нарушавала този неписан закон. Например, когато арестува братовчед си Кейн през февруари. Половината род спря да й говори. Сега и другата половина щеше да я отпише, веднага щом Жанин ги осведомеше за малката си визита.

Тери вече нямаше да бъде добре дошла в клана. Неофициално, от днес нататък тя беше съвсем сама на света.

Тя изля три четвърти от бирата в мивката и отиде да си вземе душ. Действията й бяха автоматични и несъзнателни. След като се изкъпа, тя облече халата си и приседна на леглото си. Отвори чекмеджето на нощното шкафче и извади пистолета, който държеше вътре. Той й беше резервният.

Повъртя го в ръцете си, спомняйки си последния път, когато го бе държала. Позволяваше си да си припомня само откъслечни мигове от онази нощ. Никога цялата нощ. Никога всички детайли.

В единствения кадър на спомена, който си позволи да извика сега, Корт беше между бедрата й. Той погледна нагоре с влажна от нея уста. „Искаш ли да спра?“

Тери извади пистолета и го насочи в главата му. „А искаш ли да умреш?“

За шестхиляден път тя се запита къде беше сбъркала онази нощ. Имаше изобилие от възможности. Корт вероятно не бе свикнал неговите приятелки дебютантки да го заплашват да го застрелят в леглото. Или пък беше сексът. Тери беше имала няколко гаджета, така че не беше девица, но онази нощ тя наистина бе твърде шокирана, за да поеме инициативата. Доколкото помнеше, тя лежеше като зашеметена от първия оргазъм в живота си. Той също се впечатли. Ръката й се обви около оръжието. Е, първия път може да е била като парцалена кукла, но след това му се реваншира. Беше изгубила бройката на своите оргазми, понеже то си беше почти една непрестанна вълна от екстаз, но не остави и Корт на сухо. Накара го да свърши три пъти.

Той можеше да я пренебрегва и да я държи на разстояние. Можеше да й се присмива, но това не можеше да й го отнеме.

Отвращението на Корт не беше чак толкова необяснимо. Те двамата принадлежаха към съвършено различни светове. Той беше израснал в имение сред каймака на креолското общество. Беше се ползвал от всички привилегии на дете, чиито родители не трябва да се притесняват за цената на нищо. Джей Ди й бе споменал веднъж, че майка му можела да проследи родословието им чак до някакъв френски крал.

В семейството на Тери нямаше крале. Тя беше израснала на Байо, част от грамаден кадиенски клан, съчетал в себе си всякакви жилки и раси. Тери беше завършила държавно училище. Презираше чаените партита и куклите, но затова пък нямаше равна по лов и риболов. Беше износвала омалелите дрехи на братовчедките си, подстригваше късо косата си, винаги когато успяваше да отмъкне шивашката ножица на майка си, и знаеше толкова цветисти ругатни, че Жанин беше изхабила най-малко пет калъпа сапун, за да мие мръсната й уста. Като момиче Тери имаше само един герой и само една мечта. Някой ден да стане ченге като баща си.

Тази мечта, подобно на мечтата Корт да се влюби в нея, не се беше сбъднала. И правилно. Тери не беше достатъчно добра за Корт и бе твърде добра за баща си.

Може и да бе хвърляла някоя и друга бутилка бира през стаята, но никога не злоупотребяваше с оръжието си. Тя прибра пистолета грижливо в чекмеджето и го затвори, преди да се свие на кравай и да зарови лице във възглавницата.

Нямаше сълзи. Не й беше останало нищичко, което да оплаква.

Корт прескочи сутрешния брифинг и отиде направо във Френския квартал, за да провери как върви огледа на местопрестъплението. Дознателите и съдебно-медицинските техници продължаваха да търсят доказателства и останки и поради степента на разрушенията работеха през сито.

— Комисар Гембъл. — Уорън Ейкърс, един от старшите лабораторни техници, му донесе каска и ръкавици. — Премахнахме повечето подпорни греди и камънака. — Той кимна към една висока купчина овъглени дървени греди и късове стена, подредени от едната страна на сградата.

Корт забеляза висок рус мъж, клекнал до един от криминалистите.

— Какво прави тук следователят от съдебна медицина?

— Търси части от някакви тленни останки. Една от неидентифицираните жертви е разкъсана на парчета. Явно не могат да я идентифицират. — Уорън прегледа записките си. — Да, има един женски труп без самоличност.

— Би ли потърсил Тил? — Корт стъпи върху найлоновото фолио, постлано, за да запази уликите непокътнати.

Грейсън Хюит се беше преместил в останките от офиса на управителя и надзърташе в частично стопения канцеларски шкаф, когато Корт влезе, за да говори с него. Корт не познаваше патолога много добре, но колегите го уважаваха като компетентен експерт. Беше се подразнил, когато го видя да докосва Тери в нощта на пожара, но близостта им имаше логично обяснение.

Беше добре, че Тери има някой в живота си, реши Корт, пък макар и някакъв хубавец от Западното крайбрежие, който си изкарваше прехраната като режеше умрели хора. Не беше нужно да го харесва, трябваше само да го приеме.

— Мога ли да ви помогна с нещо, доктор Хюит?

— Не ми достига една ръка, два крака и три пръста, комисар. — Грей отвори една червена торба за биологично опасни вещества и бръкна дълбоко в нея. — Макар че тук май има част от ръка. — Той извади малък, съсухрен предмет и го разгледа внимателно.

— Вашата Джейн Доу ли? — Остатъчната миризма на керосин се долавяше някак по-силно тази сутрин, затова Корт изви глава.

— Освен ако няма още един труп, който все още не сме намерили, да, така мисля. Я виж ти, тя носи брачна халка — той показа откъснатата ръка на Корт, — но никой не я е обявил за издирване. — Грей прибра овъглената ръка обратно в торбата. — Странно.

— Успяхте ли да идентифицирате Стивън Белафини? — Щом получеше потвърждение, Корт щеше да разговаря със Себастиен Руел и да разберете за какво разследваха Франк.

— Още тази сутрин. — Грей се изправи на крака и удостои Корт с цялото си внимание. — Познавате ли го?

— Не. — Той погледна червената торба и го обзе съжаление. — Как ще успеете да я идентифицирате?

— Пръстовите отпечатъци са заминали, така че ще използваме зъбен материал. Аз ще поразпитам сред семействата на другите жертви дали някъде не липсва съпруга или приятелка. — Той явно забеляза нещо, защото се усмихна леко. — Извинете.

Корт проследи как Хюит пресрещна Тери Винсент на влизане в сградата. Тя първо се изненада, после се зарадва да го види. Няколко минути по-късно двамата излязоха заедно.

Хюит и Тери вероятно постоянно се шегуваха и се смееха заедно, но Корт не видя привличане между тях. Тери бе страстна, пламенна любовница. Хюит бе твърде ленив за нея. Патологът може и да изглеждаше добре, но щеше да я отегчавало сълзи в леглото.

Дали спеше с него? Дали бяха стигнали толкова далеч? Корт измери другия мъж. Хюит беше във форма и почти с неговия ръст и тегло, но му липсваше подход и агресивност. Такива си бяха момчетата от Западното крайбрежие. Корт беше сигурен, че можеше да го свали на земята с две крошета. Може би дори само с едно.

— Комисар?

— Какво? — Той се обърна и видя Тил. — Съжалявам, бях се… умислил. — Той направи съзнателно усилие да отпуснете свитите си в юмруци ръце. — Нещо ново за мен?

— Напредваме пласт по пласт, но всичко е подгизнало с керосин. Отивам да проверя механичното отделение — каза Тил и посочи плана на бара. — Смятахме, че противопожарната инсталация е била умишлено повредена, но странното е, че всички главни вентили са отворени. Инсталацията е сработила.

— Кога е проверена за последен път?

— Не е за вярване, но само преди две седмици. Градската водопроводна агенция е направила проверка след повреда на главната улица. Тогава провериха всички сензори и помпи и ми изпратиха по факса доклад, който удостоверява, че всичко е в пълна техническа изправност. Инсталацията е инсталирана преди пет месеца, няма причина да не работи.

— Може би не е била повредена. — Корт почувства как кръвта му изстина. Най-подозрителното нещо в този пожар беше колко бързо се бе разгорял и до каква висока температура беше стигнал. Сякаш някой беше използвал ракетно гориво. Миризмата на керосин изведнъж му се стори още по-силна. — Проверихте ли захранването в механичното отделение?

— Че защо да проверяваме… — Очите на Гил потъмняха. — О, не, по дяволите.

— Незабавно напуснете и повикайте противопожарните коли. — Корт хукна към механичното отделение.

— Слушайте, всички — провикна се Гил зад него. — Имаме потенциално опасна ситуация и трябва незабавно да евакуираме сградата. Моля всички веднага да излязат навън.

Глава 6

— Копирах те във всички доклади до „Убийства“ — каза Грей на Тери, докато вървяха към микробуса му. — Все още задържам този за последната Джейн Доу, но всички останали бяха идентифицирани. Твоят приятел, комисарят, прояви интерес към Стивън Белафини.

Тери се намръщи. Корт не биваше да разказва за сина на Белафини, не и когато Руел душеше наоколо за някаква връзка между тях. Най-лошото беше, че тя не можеше да предупреди Корт да се пази.

— Той обича да е добре осведомен.

Грей отключи микробуса и посегнала вземе един голям плик.

— Освен това имам чувството, че му се иска да ми прегризе гърлото всеки път, когато си отворя устата.

Тери сви рамене.

— Той се държи така с всички.

— Не с всички, само с новите ти гаджета. — Грей се ухили и й подаде плика. — Предполагам, че вече си му намекнала за нас.

— Ами, да, наложи се. Нали разбираш, за да установя граници. — Тя го погледна косо. — Сигурен ли си, че това не те притеснява, Грей? Осъзнавам, че те въвлякох в някаква пубертетска история. Можем да зарежем представлението по всяко време, ако размислиш.

— Шегуваш ли се? — Грей пусна любимата си водевилна усмивка. — Та аз се надявам. И всеки ден лъскам бюрото си.

— Груба грешка. — Тя поклати глава. — Съсипва сцеплението.

Грей се засмя, а Тери се помъчи да не търси с очи Корт. Зърна го вътре, но се измъкна, преди той да я забележи. Винаги я караше да се чувства неловко, но сега се чувстваше сякаш все още носи брекети и детски сутиен.

Но все пак постъпи правилно, като помоли Грей да поеме ролята на буфер. След онова, което се случи в кабинета на Корт, това беше абсолютно наложително. Никога не се беше чувствала толкова уплашена от тялото си и от желанието да се впие в комисаря всеки път, когато той се доближеше надве крачки до нея. Дори когато я отблъскваше откровено, както вчера.

Така че беше постъпила правилно. Щеше да стои близо до Грей и на три метра от Корт.

Оживени гласове привлякоха вниманието й към изхода на изгорелия бар, откъдето излизаха тичешком дознатели и оперативни работници. Гил Маккарти се появи и започна да инструктира хората да се отдръпнат от тротоарите.

Корт не излезе.

— Нещо не е наред. — Тя тикна докладите обратно в ръцете на Грей.

— Запази ми ги, чу ли?

— Разбира се. Тери. — Той изчака да го погледне в очите. — Пази се!

Тя кимна и хукна към Тил.

— Защо евакуирате сградата? Къде е комисарят?

— Имаме проблем. Комисарят се опитва да го обезвреди. — Група любопитни тийнейджъри привлякоха вниманието на Тил. — Хей, вие, нямате работа тук. Да, младежо, на теб говоря.

Тери си проправи път покрай двама техници, които се заеха да замерват атмосферата. Не забеляза никаква заплаха, но дочу свистене и мирис на нещо като газ.

Ако този пожар не е достатъчно голям, извършителят може да опита отново.

Тя извади оръжието си и го зареди, после тръгна през изгорелия бар в посока на звука и стигна до една затворена врата. Когато я отвори, миризмата на газ я зашлеви като шамар. Не, не беше газ. Тери бе израснала с газови лампи, така че не можеше да сбърка миризмата. Беше керосин.

Тя прибра пистолета, влезе вътре и затвори вратата зад себе си. Изпаренията бяха толкова силни, че покри носа и устата си с ръкав.

— Корт? — изкрещя тя. — Тук ли си?

Той се изкашля няколко пъти, преди да отговори.

— Махай се.

Гласът му долетя иззад един апарат и Тери го откри превит върху някаква кутия да трие лицето си с парцал. Фина мъгла пръскаше от една сглобка в тръбата и беше напоила сакото и панталона му.

— Мили Боже. — Тя сграбчи сакото му и се опита да го издърпа. — Слизай долу!

— Не. — Той се облегна на нея, за да се изкашля. — Има теч. — Корт вдигна гаечния ключ, след това извърна лице и се закашля отново, когато керосинът го удари в лицето.

— Не вдишвай. — Тя грабна някакъв захвърлен картон, качи се до него и го задържа като чадър над главите им, за да препречи обгазяването.

С разтреперани ръце и крака, Корт внимателно завъртя ключа около съскащата гайка и я затегна до пълното спиране на теча. Веднага щом го направи, Тери подложи рамо под мишницата му и го извлече от помещението. Двамата спряха, за да поемат въздух с пълни гърди, а Корт се закашля неудържимо.

Целият беше подгизнал от керосин, забеляза Тери. Мокър до кости.

— Какво беше това по дяволите?

— Това бях аз… — Той се изкашля отново. — Предотвратих още една експлозия. — Той я улови над лакътя. — Хайде, ела.

Корт я изведе през страничния вход към малката уличка до купчина развалини. Там Тери се облегна на стената, а той съблече сакото си и го хвърли на земята.

— Откъде дойде всичкият този керосин? — попита тя. — И защо ти трябваше да се къпеш в него, по дяволите?

— Проверявах тръбите. Някой беше пипал пожарогасителната инсталация. — Той се облегна на стената и целият му гръден кош се надигна в опит да поеме повече въздух.

— Как така пипал?

— Беше я заредил с керосин. — Той я погледна с кръвясали очи и продължи с вледеняващ глас. — Той не е използвал НТА. Източил е водата от пожарогасителната инсталация и я е заменил със стехиометрична смес под налягане.

Тери помириса ръцете си.

— Но мирише на керосин.

— Стехиометричната смес съдържа равни количества гориво и кислород, в този случай керосин и кислород. Разпростира се като мъгла над обширен район, който при запалване експлодира. Тръбите са пълни с такава смес. Точно такава е била течността, която е пръскала от противопожарната инсталация в нощта на пожара.

— Цялото място е било напоено. — Това беше пълен абсурд. — Трябва да е било като… — Нямаше думи…

— Огнено езеро.

Тя се намръщи.

— Извинявай, какво каза?

— Грешниците. В Библията пише, че грешниците ще горят в огнено езеро за вечни времена. — Корт се загледа в купчината изгоряло дърво. — Също както в този пожар. Не разбирах защо белите дробове и телата на жертвите бяха така жестоко обгорени. Не са имали въздух за дишане. Само пламъци. Той ги е удавил в огън.

Преди Тери да успее да кажа нещо, той стовари юмрук върху най-близката повърхност, една от изгорелите подпорни греди, която някой беше подпрял на стената. Гредата се скърши надве и падна на земята.

— Уха! — Тя пристъпи между него и стената. — Фактите показват, че при подобно стълкновение, обикновено се чупи ръката ти.

— Майната й на ръката.

Кортланд ругаеше. Това наистина не беше добър знак. Корт беше най-овладяният и възпитан мъж, когото познаваше.

— Точно това ще се случи, ако фраснеш стената. Освен това гипсът е грозен, сърби като краста и всички искат да пишат и да рисуват простотии отгоре. — Тя го погледна в очите и видя болка зад яростта. — Ще го намерим, Корт. Ще го заловим.

Той я погледна, все още бесен, след това си тръгна. Спря до един преносим контейнер с вода, инсталиран от оперативните работници, съблече ризата си и я изплакна от керосина.

Тери го последва разсеяно, с намерението да пийне вода, но гледката на голия му гръб я накара да се закове на място.

Мамка му. Той тренираше. Здраво.

Корт обтри лицето си с ризата, а след това я изстиска над главата си. Водните струйки намокриха косата му и се стекоха по твърдите, стегнати мускули, от което на Тери й пресъхна устата, но гледката на гърдите му я довърши. Първия път, когато го беше видяла гол до кръста, той й се видя като бог.

Сега боговете биха изглеждали хилави, ако дръзнеха да се мерят с Корт.

Тери понечи да си намери някакво извинение и да се отдалечи, но умът й беше блокирал.

— Аз да отида… да направя…

— Остани. — Той избърса водата от лицето си с опакото на ръката си, преди да пристъпи към нея. Подаде й чаша. — Заповядай.

Тя пое чашата с вода и първо изплакна вкуса на керосин от устата си, преди да отпие.

— Благодаря!

— Защо ме последва?

— Аз съм ченге. Призванието ми е да защитавам и да служа и, ъ… така де. — Тя пристъпи неловко и потърси изход за бягство. Единственият изход беше през изгорелия бар, а там сега имаше пожарникари, които се занимаваха с керосина. — Как мислиш, дали някъде наблизо продават понички? Умирам от глад.

Той продължи да пристъпва към нея и накрая тя опря гръб в тухлената стена.

— Сигурно познаваш миризмата на керосин — Корт опря дясната си ръка върху стената. — Нали?

— А-ха. — Гърдите, на които боговете можеха да завидят, почти се опряха в лицето й. — Наистина трябва да намеря шефа си.

— Една искра и цялата стая можеше да се възпламени. — Корт преметна мократа риза на рамото си, преди да подпре и лявата си ръка на стената, като я приклещи в капан. Той наведе главата си, така че очите им да се изравнят на едно ниво. — Повече никога не прави подобна глупост, разбра ли ме?

Тери понечи да кимне, но нещо друго се надигна вътре в нея.

— Направих го от любопитство, беше глупаво, но ти какво правеше там? Да не спасяваше Готъм, Батман?

— Аз си вършех работата. Знам рисковете. — Той наведе главата си малко по-близо. — А ти не.

— В такъв случай би трябвало да знаеш, че и ти не трябваше да си там. Трябваше да изчакаш подкрепление. — Тя смачка картонената чаша, хвърли я на земята и забоде пръст в гърдите му. Не че знаеше защо. — Можеше да изгубиш съзнание или да изгориш.

— Тери. — Той я хвана за ръка и я притисна до стената. — Повече никога не прави това.

Тя се обърка. Нямаше логика да я гледа по този начин.

— Кое?

— Да рискуваш живота си за мен.

Той трябваше да престане да се взира в устните й. Караше я да мисли за невъзможни неща.

— Това ли е твоят начин да кажеш благодаря? — попита тя. — Защото е кофти, ако е така.

— Тери?

Тя погледна над ръката му и видя съдебния лекар да стои на ъгъла.

— Тук съм, Грей. — Тя се шмугна под ръката на Корт и се препъна, бързайки към него.

— Всичко наред ли е? — Грей погледна към Корт, преди да подуши миризмата и да се намръщи. — Миришеш на реактивен двигател.

— Проблем с клапите, опръскана съм с газ. — Тя дръпна якето си. — Просто трябва да се прибера вкъщи, да взема един душ и да се преоблека.

— Момчетата от пожарната искат незабавно да напуснем обекта. — Той се наведе и докосна устни до нейните. — Ела, ще те откарам у вас.

— Не ми позволявай да пуша по пътя, че ще се взривим — каза Тери, тръгвайки с него и загърбвайки неуловимото усещане за две яростни очи, забити в тила й.

* * *

— Стая ли ви трябва, господине? — попита момиченцето, без да откъсва поглед от малкия черно-бял телевизор. Гледаше анимационен филм.

Дъглас изгледа преценяващо рецепционистката в предпубертетна възраст. Тя държеше молив и беше разлистила учебник по алгебра. Решените уравнения върху разграфения лист от дясната страна на страницата, вървяха от 1 до 11, с празен ред след числото дванадесет.

Дори не го бе погледнала. Също като всички останали.

— Вече се настаних, благодаря. — Дъглас остави найлоновата торбичка, която съдържаше всичките му притежания на света. По-голяма част от вещите му бяха дарени тази сутрин от доброволките от църквата в мисията „Свети Уилям Бездомни“ в долния край на улицата. — Обаче май съм изгубил ключа.

— Ще струва пет долара.

— Моля?

— За нов ключ. Баща ми взема пет долара, когато клиентът изгуби ключа. — Момиченцето взе петте банкноти по един долар, които той извади от портфейла си. — Вие сте в стая номер осем, нали?

— Да. — Той взе ключа, облечен в лилав пластмасов триъгълен накрайник с едва различим номер осем. — Не си ли твърде малка, за да работиш на рецепцията? — Собствената му дъщеря трябваше да е на същата възраст.

— Мда. — Момиченцето задъвка един нокът, вторачено в телевизора. — Баща ми е управителят, но снощи се е отрязал.

Снощи Дъглас беше направил същото. След като три години бе пазил поведение на примерен затворник, той беше изгубил всякаква поносимост към алкохола. Махмурлукът бе толкова свиреп, че уби желанието му за повторно изпълнение.

— Как се казваш?

— Не ми е позволено да разговарям с гостите. — Тя завъртя очи. — Съжалявам.

— Няма проблем. — Той кимна към уравнението. — Отговорът е четиридесет и две, между другото.

— А?

— Задачата, която те мъчи. — Дъглас я беше прегледал, пък макар и на обратно. — Ако на Джон са му останали 197 долара в чековата му сметка и 239 долара, след като е внесъл заплатата си, това прави 42 долара на седмица. — Което беше повече, отколкото изкарваше Дъглас Саймън.

Тя зяпна.

— Това как го направи?

— Вадиш 197 от 238.

— Не, бе, ти само го погледна и разбра.

— Винаги ме е бивало с цифричките. — Навремето собствената му съпруга и дъщеря го гледаха със същото възхищение. Само че сега той не знаеше къде бяха те и не си спомняше ясно лицата им. Дъглас често вадеше снимката от почти празния си портфейл и я изучаваше. — Благодаря за стаята. — Той взе плика и пое към вратата.

— Хей, господине. — Когато се обърна назад, момиченцето се усмихна. — Казвам се Кейтлин.

Това беше една малка проява на доброта, първата от много дълго време насам.

— Благодаря ти, Кейтлин.

Стая номер осем представляваше кюмезарник[11] с баня колкото стенен гардероб, телевизор с вътрешна антена, който ловеше три канала, и изненадващо удобно легло. Дъглас прибра двата ката дрехи, купени от магазин втора ръка, и окачи сакото си на закачалка, преди да разхлаби вратовръзката си и да седне на ръба на леглото. Евтината кувертюра беше покрита с малки мъхести топченца и избледнели петна, които се припокриваха с грозните шарки.

Дъглас не излъга Кейтлин, като й каза, че го бива с цифрите. Открай време му се отдаваше математиката, още когато беше на нейната възраст. Можеше да погледне един ред числа и да ги разбере по начин, който бе непонятен задругите деца. Научи се да решава наум уравнения по-бързо, отколкото повечето хора можеха да четат. Цифрите бяха единствената константа на този свят. Те бяха логични, постоянни и надеждни.

За разлика от бившата му жена.

Той вдигна телефона, обади се на информация и набра номера на своя полицай надзорник. Централата го прехвърли на изчакване, през това време Майкъл Болтън поиска да знае как смята да продължи да живее. Дъглас не знаеше, но нямаше нищо против да послуша. Нямаше къде да отиде, нито какво да прави през следващата седмица. Май избра този мотел, защото беше близо до „Свети Уилям“, където получаваше своето безплатно и единствено ядене за деня.

Вечерята днес щеше да бъде водниста джамбалая и тропащ ориз. Сътрапезниците му щяха да бъдат мръсни параноични мъже, които воняха на евтино уиски или червено вино. Уморен проповедник щеше да прочете нещо от Книгата на Йов.

Подобно на Дъглас, Йов бе взел някои неразумни финансови решения.

Белкантото на Майкъл бе прекъснато по средата от един по-остър женски глас:

— Марша Дейтън.

Той заби поглед в обувките си. Те също бяха втора ръка и плачеха за боя, но бяха толкова стари, че рискуваха да се разпаднат при едно по-енергично лъскане.

— Госпожо Дейтън, обажда се Дъглас Саймън, случай номер 3-0-9-7-8-3-5-6 — продиктува наизуст той. — Не си спомням дали вече ви се обадих да ви кажа къде съм отседнал.

Представи си нейното разхвърляно, заринато с бумаги бюро. Марша Дейтън звучеше като да е само кожа и кости, с огромни очила и розов ръчно плетен шал, наметнат върху мършавите й рамене. Вероятно притежаваше ръце и бюро на заклета стара мома — без следи от венчални пръстени и семейни снимки.

— Саймън. Саймън. Бихте ли продиктували отново номера на досието? — Чу се разлистване на хартия и ровене, докато той повтаряше номера. — Да, ето го. Не, не си се обадил и си закъснял с два дни да се свържеш с мен. Къде си, Дъг?

Никой друг, освен Стивън Белафини, не бе го наричал Дъг, а той не искаше да мисли за него.

— Засега съм отседнал в стая номер осем на „Бит Изи Слийп Мотел“. — Той продиктува адреса и телефонния номер на стаята.

— Там е истинска дупка. Успя ли да си намериш работа?

— Не, госпожо. — Нито пък щеше да си намери. Прекрасно знаеше, че беше безполезно да си търси работа в кръговете на застрахователните дружества. Никоя свястна или дори съмнителна компания не би взела на работа бивш експерт оценител на недвижими имоти с присъда за съучастие в палежи.

Неговата надзорничка въздъхна дълбоко.

— Трябва да си намериш работа, Дъг. Все още имаш да изплащаш седемдесет хиляди долара.

Седемдесет хиляди долара отписани като загуба, за които неговият бивш работодател вече беше обезщетен. Седемдесет хиляди долара, които не бяха необходими на никого, които никой не искаше, но които Дъглас все пак трябваше да изплати. Такава бе логиката на съдебната система.

— Да, госпожо. — Много жалко, че не успя да получи парите от Стивън. Стивън, който се бе опитал да го убие.

— Слушай, програмата ми за тази седмица е запълнена, но нека се видим идната сряда. Ще те заведа в Бюрото по труда и ще те регистрираме. — Тя отпи нещо. — Това е най-доброто, което можем да направим.

Той погледна ръцете си, все още бели и меки. Надзирателят веднага го бе направил асистент в „Човешки ресурси“ и Дъглас прекара лишаването си от свобода в счетоводни сметки.

— Оценявам това, госпожо.

— Добре, бъди тук в девет и петнайсет следващата сряда. Не закъснявай, Дъг.

Дъглас затвори телефона. Това беше единственият разговор, който той трябваше да проведе, никой друг не искаше да го чуе. Той също не желаеше да разговаря с който и да било, освен може би с дъщеря си, но това нямаше как да се случи. Това е. Точно както бе предвещала жена му, ако продължаваше по пътя, по който беше поел. Беше стигнал до дъното.

Включи телевизора, за да проследи обедните новини. Попадна на репортажа на живо от пожара във Френския квартал и взе да превключва каналите, но историята се въртеше по всички местни станции. Новинарските емисии редуваха живи включвания със записи от пресконференцията, дадена по-рано същия ден от кмета и комисаря от пожарната.

Дъглас увеличи звука и проследи как Кортланд Гембъл парира въпросите. Беше се издигнал в йерархията, преди три години Гембъл беше само старши следовател. Когато Дъглас го видя за първи път, го омаловажи като поредния напет пожарникар, твърде глупав, за да бъде заплаха за малката му схема.

Само че Гембъл го беше разследвал тихо и кротко в продължение на месеци. Въпреки сложната документация, той бе събрал доказателства, че Дъглас фалшифицира доклади за палежи и подава искове за случайни пожари в замяна на част от застрахователните обезщетения и като прикритие на бизнеса с рекета, който въртеше Белафини. Гембъл беше използвал доказателствата, за да убеди някои от застрахованите замесени собственици да свидетелстват срещу Дъглас, след което полицията дойде и арестува Дъглас по двадесет и девет обвинения в конспирация и финансова измама.

Разследването беше щателно и безупречно, а добре платеният адвокат на Дъглас не можа да направи нищо, за да обори обвиненията. Когато Дъглас отказа да обърне държавното обвинение срещу Белафини, прокурорът оттегли предложението за сделка. Свикаха Големия съдебен състав и Гембъл се представи брилянтно и непоклатимо от скамейката. Животът на Дъглас се срина в нозете му, докато четяха присъдата: виновен по всички обвинения.

Той изгуби всичко — работата си, семейството си, дома си, дори свободата си заради Корт Гембъл.

Дъглас изключи телевизора и легна на леглото. Беше скъсал с миналото. Стореното вече бе сторено. Трябваше да подремне, преди да поеме към мисията за вечеря.

Някакъв глас го събуди няколко часа по-късно и се почувства замаян, когато се надигна.

— Какво става?

— Ставай, Дъг.

Той седна и оправи вратовръзката си.

— Кой е там? — Той различи другия едва когато стана от леглото.

— Какво правиш тук?

— Имам нужда от твоята помощ.

Мъжът не изглеждаше познат, но погледът му стегна стомаха на Дъглас на възел.

— Какво искаш да направя?

— Чувал ли си поговорката, че онзи, който живее в стъклена къща, не бива да хвърля камъни?

— Знам я. — Той отмести поглед от лицето на другия. — Какво общо има това с мен?

— Кортланд Гембъл е бил следователят, който те е тикнал в затвора.

— Така е. — Макар че Стивън и баща му бяха тези, които го насадиха на тяхното място. — Каква е идеята?

— Ами ако ти дам доказателство, че Гембъл не е по-добър от теб? Че той в действителност работи за Франк Белафини?

Дъглас примигна. Шанс да си разчисти сметките с Белафини и Гембъл. Той не можа да измисли какво да каже.

— Да се срещнем в кафене „Блу Примроуз“ в Гардън Дистрикт утре в два следобед и ще ти дам всичко, което имам за Гембъл, както и парите, които са ти били обещани.

— Откъде знаеш за парите? — Последното го обърка още повече. — Защо не ми ги дадеш тук и сега?

— Не ги нося със себе си. — Мъжът пъхна ръце в джобовете си. — Не ми беше лесно да те открия.

— И защо изобщо ще ми ги даваш?

— Защото след всичките ти страдания той също заслужава да пострада — рече непознатият. — Иначе на този свят няма да има истинско правосъдие. Не си ли съгласен?

— Правосъдие — повтори дрезгаво Дъглас.

— Давам ти това с ведро сърце, Дъг. Бог обича онзи, който дава на драго сърце, нали знаеш?

С тези думи мъжът напусна стаята.

— Хм… — Дъглас се вторачи в затворената врата. — Вече го знам.

* * *

— Аш, оранжевото не е новото розово — заяви Мория Навара, докато оглеждаше изпитателно приятелката си.

Ашли Бушар бръкна под дизайнерския гащеризон и повдигна сутиена с имплантантите малко по-високо.

— Хайде де!

— Не, не е. И ако е рекъл Бог, никога няма да бъде. Оранжевото е просто оранжево. Като портокал. Като портокалов сок.

— Това не е оранжево, това е цвят мандарина. От колекцията „Танжер в коприна“ на Тод Олдъм — проточи Ашли Бушар и се завъртя, разглеждайки отражението си в огледалото в цял ръст. — Не ме ли прави някак дебела в талията?

Мория изсумтя.

— Дори бременна в деветия месец ще изглеждаш като оса.

Ашли беше на гребена на всяка модна тенденция. Платиненорусата й коса беше изпъстрена с артистични бели кичури а ла Кели Кларксън, маникюрът й наподобяваше сребристочерни ками, така популярни сред двадесетина годишните госпожици от висшето общество. Морковеният копринен гащеризони беше купен през последния шопинг тур в Тексас. Моделът имитираше гащеризоните на гаражните механици, оборудван със стъклени копчета с логото на Олдъм и фалшиви черни петна от мазут по краката и пластрона.

Ако облечена в този тоалет тръгне с калъфка за възглавница в ръце, помисли си Мория, хората биха решили, че се упражнява за Хелоуин.

Прииска й се да не се бе съгласила да дойде в къщата Бушар. Чувстваше се далеч по-щастлива да си стои у дома, отколкото да гледа как Ашли изпробва всички тоалети в трите си огромни дрешника. Но единствената дъщеря на семейство Бушар беше една от най-старите й приятелки от колежа и й се обади веднага щом бе научила за лятното тържество на Елизабет Гембъл.

— Семейство Гембъл организират скромно парти за Джей Ди, когато се прибере от медения си месец — осведоми я приятелката й. — Аз трябва да съм най-прекрасната майка на тържеството.

— Джей Ди е женен. — Ашли очевидно бе забравила, че той беше зарязал Мория малко преди да се ожени за старото си гадже от колежа.

— Аз не се интересувам от Джей Ди, гъско. Искам Кортланд. Ела веднага, щом можеш, и ми помогни да си избера тоалет.

И ето я сега, седнала на ръба на леглото с балдахин от дантела в цвят слонова кост, да дава мнение за гардероба на Ашли, измисляйки извинения за пред семейство Гембъл. Те щяха да я поканят, разбира се. В креолското общество хората винаги канеха бившите приятелки на синовете си. А от бившата приятелка се очакваше да отклони поканата под някой любезен предлог.

Не й се ходеше на партито, но не защото се срамуваше от скъсването си с Джей Ди. Беше излизала и с тримата братя Гембъл в даден период от живота си, но никога не се беше влюбвала в някой от тях. Искрено се радваше, че Джей Ди се беше събрал със Сейбъл, защото отдавна подозираше, че неговото сърце принадлежи на момичето от блатата.

Това, което не можеше да понесе, бе тяхното съжаление. Горката Мория, шепнеха приятелите й. Има си всичко, само дето си няма мъж, пък и не може да свърти гадже за повече от няколко месеца.

Проблемът не беше в мъжете. Мория беше излизала с много хубави и представителни мъже. Някои от тях бяха невероятно красиви. Други бяха умни, духовити, забавни. А някои бяха всичките тези неща едновременно. Но никой от тях не докосна сърцето й и в крайна сметка тя ги бе пускала да вървят по пътя си.

И сега, след два пропуска с братята Гембъл и безплоден ловен сезон сред останалите ергени от висшето общество, хората бяха започнали да говорят. И тя беше съгласна с тях. При всички положения вината бе в нея.

— Може би, ако затъкна крачолите в новите ми велурени ботуши? — Ашли се завъртя. — Какво мислиш? Имам предвид черните велурени ботуши. — Тя се намръщи. — Да му се не види, май им смених токчетата миналия месец.

Мория стана от леглото.

— Мисля, че имаш нужда от нещо ново. Отиди на пазар.

— О, да, имаш право — заяви приятелката й и взе да разкопчава стъклените копчета, закрепващи копринените презрамки на горната част. — Изчакай да се преоблека и ще си вземем нещо за хапване по пътя към магазините.

— Не мога да дойда с теб, Аш. Трябва да завъртя няколко телефона, пък и вечерята, която планира майка ми… — Мория замълча, уморена да слуша собствените си извинения. — Не, това не е вярно. Просто не съм в настроение.

— Не си в настроение за пазар? — Изречено от Ашли, прозвуча като диагноза на неизлечима болест.

— Точно така. Освен това не ми се говори за Корт Гембъл, нито за неговото семейство или за брат му Джей Ди, с когото се разделих през февруари.

Розовите устни на Ашли образуваха едно кръгло „О“.

— О, Мория. Аз съм пълна идиотка. Много съжалявам.

Аш беше егоцентрична, но не бе злонамерена и Мория се почувства така, сякаш току-що беше ритнала кученце.

— Няма проблем. Всеки забравя. — Всеки, освен мен. — Обади ми се следващата седмица и ще отидем на езерото. — Тя се измъкна от спалнята и тръгна по дългата вита стълба към първия етаж.

Икономът на семейство Бушар я чакаше на входната врата.

— Нима си тръгвате толкова скоро, мис Мория? — попита той, подавайки й сламената шапка, която тя небрежно бе оставила на масата във фоайето.

— Да, Чарлз. Не издържах под напора на оранжевата колекция на Олдъм. — Тя го озари с едва доловима усмивка. — Мис Ашли вероятно ще поиска да изкараш кола след десетина секунди. Или, ако реши да освежи грима си, след два часа.

Звънливият глас на Ашли се понесе над главите им.

— Чарлз, би ли изкарал кабриолета, аз излизам.

Мория погледна часовника си.

— Тоест, след пет секунди.

— Вашата точност, както винаги, е страхотна, мис. — Икономът запази достолепния си израз, но й намигна с искрена обич. — Приятен ден:

Когато Мория се отдалечи с колата си от къщата на Бушар, някакъв тъмен микробус я застигна и за малко не я удари странично на тясната улица.

— Хей!

Инцидентът я извади от мрачното й настроение. Когато ванът отмина, тя свали прозореца, подаде навън глава и извика:

— Внимавай къде караш, идиот такъв!

Шофьорът, мъж с тъмни очила и бейзболна шапка, й помаха с мобилен телефон в ръка.

Глава 7

— Трябва да знам дали БОП провежда независимо разследване на пожара в „Маскърс“ — каза Корт на съветника на кмета. — Не мога да работя на сляпо, а ако Белафини е замесен, това променя кардинално нещата.

Съветникът изобщо не се трогна.

— Нали Руел сам ви каза, че не разследва случая?

Сади влезе, преди Корт да успее да отговори. Това го изненада, защото тя винаги ползваше интеркома, а в случай на авария би почукала на вратата, преди да влети вътре.

— Вижте, комисар, ако имате някакви неуредени сметки с отдела за борба с организираната престъпност…

Сали не би нахълтала без основателна причина, затова Корт прекъсна съветника.

— Извинете ме за момент. Сали, какво има?

Изглеждаше сякаш я бяха ударили по главата. С видимо усилие се съвзе и каза:

— Комисар, ние имаме код 11–71 на автомобил в Гардън Дистрикт.

Една подпалена кола не беше в състояние да извади от релси асистентката му.

— Извинете. — Той остави съветника в кабинета си и излезе навън със Сали, която трепереше толкова силно, че зъбите й потракваха и цялото й тяло се разтърсваше в неконтролируем тремор. — Какво се случи?

— Постъпи обаждане. — Тя преглътна. — Обади се жена, заключена в горящ автомобил. Каза, че вратите и прозорците са блокирани и не може да излезе.

— Успя ли да проследиш сигнала?

Сали кимна.

— Лесли. — Корт махна към минаващата секретарка. — Остани със Сали. Отивам да проверя случая.

— Вие не разбирате. — Сали го сграбчи и заби пръсти в ръката му. — Тя търсеше вас. Тя плачеше и ви викаше по име. После започна да… пищи.

Тери.

— Коя беше жената, Сали?

— Не знам. — Неговата асистентка закри лицето си с ръце. — Господ да ми прости, но не разпознах гласа й.

Корт я остави при секретарката и хукна по коридора към диспечерския център.

Пресрещна го началникът на смяната.

— Комисар, имаме инцидент в Гардън Дистрикт.

— Разбрах! Кой е в колата?

— Автомобилът е регистриран на името на Ашли Бушар — рече началникът. — Изпратихме две бригади и те вече са на местопроизшествието. Колата е точно пред къщата на семейство Бушар.

Ашли Бушар беше дъщеря на приятели на родителите му, а само допреди няколко месеца беше негова дама на половин дузина светски събития. Караше чисто нов Mercedes-Benz 2004 кабриолет.

— Осигури ми коридор и им кажи, че тръгвам към тях. — Корт се затича към паркинга.

— Комисар, почакайте. Трябва да знаете… — Началникът имаше същия потресен вид като Сали. — Не са успели да я измъкнат навреме. Съжалявам…

Корт и Ашли бяха имали интимна връзка. Четири седмици, след като я беше отвел в леглото, той се измори от нейното ведро, кухо бърборене. Една вечер я заведе в любимия й ресторант и като впрегна цялото си чувство за дипломатичност и джентълменски такт, й каза, че тя би била по-щастлива с някой по-млад и по-внимателен мъж. Ашли проля няколко сълзи над десерта, но не направи сцена.

— Ще съжаляваш, че ме пускаш да си отида — увери го тя и отметна назад русата си грива. — Аз съм страхотен улов, така да знаеш.

Корт рядко прибягваше до полицейските светлини и сирени, но сега ги включи. През краткото стремглаво пътуване до дома на Бушар той се опита да си представи как Ашли се бе озовала в капана на горящата кола. Докато бяха заедно, той беше карал колата й няколко пъти и тя беше в отлично състояние.

На местопроизшествието имаше две пожарни коли, една линейка и половин дузина полицейски коли. От мерцедеса се издигаха гъсти кълба черен дим, докато трима пожарникари го обливаха с пяна. Някой се беше опитал да използва хидравличен разпъван, който сега лежеше захвърлен на няколко метра от колата.

Корт повика стоящия наблизо полицай.

— Искам да снемеш самоличността на всички тук. Проверете личните и шофьорските документи, запишете адресите и телефонните номера. На всички.

— Да, сър.

Той огледа тълпата зяпачи, които не се държаха по обичайния начин. Не гледаха колата. Хората се бяха вкопчили едни в други. Някои плачеха. Униформените служители не се опитваха да ги изтласкат назад, а ги успокояваха.

Тери Винсент стоеше до останките от колата и разговаряше с една жена пожарникар. Тя забелязва Корт, докосна жената по рамото и се насочи към него. Беше се скрила зад най-тъмните си слънчеви очила, а устата й представляваше плоска мрачна чертица.

— Детектив.

— Комисар. Ти ли прие обаждането на момичето?

— Не, асистентката ми. — Едва сега успя да види през пяната и дима, че пожарникарите бяха разбили предното стъкло на мерцедеса. — Ашли Бушар ли е?

Тя свали очилата си.

— Да — промълви тя. — Съжалявам, Корт.

Той прикова поглед към горящите развалини.

— Кой я идентифицира?

— Икономът на семейството, Чарлз. Доколкото ни е известно, била е сама в колата.

Корт огледа лицата наоколо, докато разпозна Чарлз. Възрастният мъж седеше на тревата. Един лекар от „Бърза помощ“ му подаваше кислород и превързваше обгорелите му ръце.

Чарлз работеше у семейство Бушар от раждането на Ашли. Деликатен и почтителен, той винаги се беше отнасял към нея с искрена обич. Сега седеше съкрушен и замаян, вперил поглед в тревата.

— Той ли се опита да я извади?

— Да. Той и двама тийнейджъри от съседната къща. Откараха тялото на Ашли и момчетата до реанимацията, но той отказа да отиде с тях. Родителите й идват насам и мисля, че той иска да им съобщи за трагедията. — Тери забеляза един новинарски микробус, който паркираше в края на улицата. — Пристигат лешоядите.

— Ела тук. — Корт я поведе към къщата и свърна зад една бетонна стена, която щеше да ги скрие от камерите. — Какво друго?

— Чарлз успя да ми даде някои подробности. — Тя извади бележника си и прехвърли последните две страници. — Ашли е тръгнала от алеята надолу по улицата. Чарлз затварял предната врата, когато чул две приглушени експлозии. Излязъл и видял мерцедеса, където е сега, до бордюра, целият в пламъци.

— Сигурно някой я е ударил отзад?

— На улицата е нямало никакви други коли. Той видял черен дим и чул Ашли да крещи. Затичал се надолу по алеята и видял пламъците в колата. Опитал се да отвори вратите, но те били заключени отвътре. Тя се мъчела да ги отвори отвътре, но не успяла.

— Пожарът се е възпламенил вътре в колата?

— Да, по думите на Чарлз и други седем свидетели. Предните и задните седалки горели около нея.

Корт погледна развалината.

— Опитал ли е да разбие прозореца?

— Да, и си е счупил ръката. Прозорците са от подсилено стъкло. Един съсед каза, че семейство Бушар се опасявали от автокрадци, затова поръчали автомобил със специална защита. Двамата тийнейджъри успели да издърпат Чарлз точно преди взрива на газовия резервоар. До този момент тя била жива. — Погледът й се премести върху околните. — Всичките тези хора не са могли да направят нищо друго, освен да гледат.

Повечето автомобилни пожари започваха от двигателя поради късо съединение, теч на запалими течности или повредени части. Изпускателната система също бе уязвима, особено в колектора, където се развиваше много висока температура. Пожарът почти никога не тръгваше от интериора, от изпусната запалена цигара или друга искра. Доколкото Корт знаеше, Ашли не пушеше и не употребяваше наркотици, следователно в купето е имало нещо друго запалимо. Това обаче не обясняваше защо не бе успяла да излезе отвътре.

— Не е било злополука.

Тери кимна.

— Така смятам.

— Някой доближавал ли се е до колата?

— Според една от прислужниците, мерцедесът е стоял заключен в гаража в задната част на къщата, ето там. — Тя посочи. — Преди около двадесет минути Чарлз отишъл в гаража, за да изкара автомобила и го паркирал пред къщата. Ако е имало бомба, тя не е била свързана към стартера.

Корт огледа имението.

— Трябва да отцепим гаража, извършителят вероятно е подготвил колата именно там.

— Комисар Гембъл? — Някакъв репортер пое с несигурна стъпка към тях.

Отвсякъде му се струпваха разни неща, а Корт имаше нужда да се съсредоточи.

— Трябва да обезопася мястото и автомобила. Можеш ли да ме отървеш от пресата?

— С удоволствие. — Тери тръгна към репортера. — Хей, приятел, чувал ли си някога за неприкосновеността на частната собственост? Не си ли? А знаеш ли какви са санкциите за вмешателство в работата на Бърза помощ и на официалното полицейско разследване?

Корт си взе сакото и очилата от колата, преди да се приближи до останките от изгорелия мерцедес. Пожарникарите тъкмо го бяха облели с пяна и димът бе започнал да се разсейва. От три крачки Корт надуши нещо във въздуха. Нещо, което не идваше от изгорелия бензин. Той огледа колата и видя, че гумите са изгорели напълно, бяха останали само джантите и плетеницата от стоманените нишки на гумите. Корт отлично знаеше, че гумите не изгаряха почти никога при подпалване на превозно средство, освен ако колата не бе оставена да изгори докрай. Поради плътността на материала, гумите се подпалваха трудно. Освен ако някой не им беше помогнал.

— Изведете хората надалеч — нареди той на полицаите. — Не искам тук никакви външни хора. — Той направи знак на двамата пожарникари, които обработваха мерцедеса. — Не отваряйте багажника и задните врати, докато аз не ви кажа.

Тил се доближило него.

— Да повикам ли специално обучен човек по обезвреждане на бомби?

— Засега не. — Той клекна до мястото на шофьора и без да обръща внимание на горещината, надникна между него и волана. Миризмата на изгоряла гума беше силна, но имаше и нещо друго. — Тил, ела тук. — Когато следователят се наведе, той попита: — Усещаш ли миризмата? Керосин и барут.

— Твоят нос е по-добър от моя. — Той пое дълбоко дъх. — Но да, мисля, че надушвам миризмата.

— Ако четирите гуми се взривят едновременно, колата не би могла да се движи. Би се заковала там, където той иска. А той е искал Ашли да изгори точно пред вратата на собствения си дом. Пред очите на близките, приятелите и съседите си. Но защо?

— Шефе, как е възможно да се взривят четирите гуми едновременно?

— Не е възможно без чужда помощ. — Корт се изправи. — Искам да проверите всеки сантиметър от този автомобил. Разглобете го на съставни части.

— Какво търсим? — попита Гил.

— Предаватели, електроника, кабели. Той е поставил бомби в гумите и ги е взривил от дистанция. — Корт свали очилата си. — Стоял е наблизо. Искал е да се наслади на гледката.

— Да ви напълня ли чашата отново? — попита сервитьорката. Тя изглеждаше нетърпелива, но Дъглас седеше в сепарето на „Блу Примроуз кафе“ повече от час, без да поръча нищо, докато навън се виеше опашка от клиенти.

Неговият посетител, даващият на драго сърце, така и не се появи.

— Не, благодаря. — Той допи последната глътка, преди да плати с последните монети в джоба си, и излезе от кафенето.

Навън слънцето го зашлеви през лицето като прожектор в стая за разпит, ярък и безразличен. Дъглас отново съжали, задето нямаше слънчеви очила, защото беше чувствителен към дневна светлина. Преди да попадне в затвора, той притежаваше седем чифта, всеки от които струваше минимум триста долара.

Преди би похарчил две хиляди и сто долара за слънчеви очила, без да се замисли. А сега не разполагаше с двадесет и един цента в джоба си. Това беше урок; беше проявил немарливост към собствената си безопасност. Ако си беше осигурил надеждна защита, сега очите му със сигурност нямаше да са пълни със сълзи.

Покрай него профуча полицейски автомобил с включени светлини и сирени. Обзет от любопитство, той се обърна, изтри влагата от очите си и видя, че колата се устреми към дебел стълб черен дим, който се издигаше над съседната улица. И тъй като нямаше какво друго да прави, Дъглас също пое натам. Стигна на разстояние три къщи от тлеещата кола, преди да се натъкне на полицейски кордон, целящ да не допуска външни лица.

Една жена и малко момче се доближиха и застанаха до него.

— Видяхте ли репортажа по телевизията? — попита тя Дъглас.

— Не, видях дима. — Пожарът го обезпокои. Струваше му се твърде голямо съвпадение, че човекът, който дойде да го види в мотела, му определи среща точно тук, толкова близо до огъня.

— Някой е заключил едно момиче в колата й и я е запалил — изрече момчето с развълнуван глас. — Изгоряла е жива. Много яко.

— Джъстин! — Жената беше потресена. — Повече никога недей да казваш, че е яко да убият някого. Това е нещо ужасно.

— Съжалявам, мамо. — По нищо не личеше момчето да изпитва разкаяние.

— Моля да извините сина ми — обърна се жената към Дъглас, без да откъсва строгия си взор от момчето. — Той гледа твърде много насилие по телевизията.

Момчето пристъпи от крак на крак и нацупи долната си устна.

— Ти гледаш същото.

— Е, продължавай да говориш глупости и в най-скоро време няма да гледаш нищо друго, освен канала на „Дисни“ — обеща майка му.

Дъглас не се подразни от препирнята, а завидя на жената и нейния син. Единственото, което бе искал някога, беше любяща съпруга и семейство, а те му бяха отнети. Щракане на фотоапарат го накара да вдигне поглед, виждайки човек с насочен обектив срещу него, жената и момчето. Мъжът се обърна, за да направи снимка на хората, застанали от другата страна на улицата, и Дъглас видя големите жълти букви ATF[12] на гърба на якето му. Заснемането на свидетели беше стандартна процедура при пожар, спомни си той. Подпалвачите обичаха да остават на местопрестъплението, за да се насладят на творението си. За момент го обзе страх. Ако някой го разпознаеше на снимката, щяха да го поставят начело на списъка със заподозрените.

Може би точно затова го бяха повикали в „Блу Примроуз кафе“. За да отвлече вниманието на полицията от истинския подпалвач. Друг човек без алиби и без средствата, с които да се защити, сигурно би се ужасил от подобна перспективата. Друг човек, който все още не беше стигнал до дъното.

Дъглас почти се разсмя.

— Не мога да повярвам, че това се случва. Чакахме две години, за да се сдобием с апартамент тук, в този уж безопасен квартал. — Жената прегърна сина си през рамената. — Ела, миличък, ще ти приготвя нещо за обяд.

Дъглас ги изчака да свърнат зад ъгъла, преди да закрачи спокойно обратно към автобусната спирка. Вечерята в Сейнт Уилям се сервираше в четири следобед и той искаше да бъде сигурен, че ще пристигне навреме, за да се нареди по-напред на опашката. Да бъдеш напред означаваше, че ще получиш повече от една супена лъжица от соса върху топката преварени спагети и може би дори парче баят хляб, намазан с маргарин и поръсен с чесън на прах за автентично италианско усещане. Човек трябваше да бъде верен на приоритетите си.

Руел не се изненада, когато видя Тери Винсент да отговаря на въпросите на репортерите в обедните новини! Не всичко за едно престъпление можеше да бъде опазено под секрет, някои факти трябваше да бъдат изнесени пред медиите. Тери даде на репортера само онова, което можеше да бъде намерено в публичните регистри, общо описание на инцидента, времето и мястото, изброи действията на службите и предприетите спешни спасителните мерки. Неговата нова дознателка подхвана репортерите със същата ловкост и умение както разпитваше заподозрените, при това го правеше с откровеност и чар, без да разкрива никаква конкретна информация за престъплението.

Само че той не я беше внедрил по случая в „Маскърс“, за да изпълнява функциите на личен прессекретар на Гембъл.

— Бих искал да поговоря с детектив Винсент — нареди на секретарката той пътьом към кабинета си. — Изпрати ми я веднага щом дойде да докладва.

— Да, шефе — отвърна секретарката, без да спре нито за миг да набира някакъв текст със скоростта на картечница.

Руел влезе в кабинета си и затвори вратата. Куп доклади очакваха да бъдат прегледани, трябваше да напише искане за нови специални разузнавателни средства. Но ги игнорира и набра един невъведен номер в телефона си.

Линията на неговия информатор продължаваше да дава свободно.

Трети ден на мълчание. Руел знаеше, че единственият му надежден източник на информация беше отишъл в „Маскърс“ в нощта на пожара. Всъщност, преследваше го неприятното подозрение, че именно неговият информатор беше извършителят.

Той отхвърли вината си със същото преднамерено късогледство, с което беше напуснал обещаващата кариера в Бюрото. Понякога залавянето на един масов убиец и екзекутор на ченгета налагаше нетрадиционни методи. На никого не беше обещавал имунитет. Ако беше все още жив, информаторът на Руел щеше да се сдобие със смъртна присъда, наред с Белафини.

Едно почукване по вратата накара Руел да осъзнае, че още не бе прекъснал сигнала.

— Влез.

Тери Винсент влезе, нарамила грамадна папка с компютърни разпечатки.

— Искал сте да ме видите, шефе?

— Сядай, Тери. — Знаейки, че споделяха обща слабост, той извади пепелника и пакета Marlboro, които държеше в едно странично чекмедже. — Цигареният дим притеснява ли те?

— Само когато не засмуквам достатъчно. — Тя пусна иронична усмивка и извади собствения си пакет.

Руел се пресегна над бюрото, за да запали първо нейната цигара.

— Докъде стигна с Гембъл?

— Преслушах моите източници и прегледах финансите му. — Тя вдигна папката. — За заподозрян във връзки с мафията, той е чист като изворна вода.

— Вече знаем, че му плащат да върши разни услуги — настоя той.

— Там е работата, шефе. Онези петдесет бона са били депозирани в брой чрез пощенска кутия вътре в банката. А за достъп до тази кутия не се изисква ПИН-код. — Тя извади един лист. — Свързах се с отдела по сигурността в неговата банка и ги накарах да прегледат записите от охранителните камери в деня на депозита. Точно до пощенската кутия има банкомат, възможно е камерата да е заснела онзи, който е пуснал плика с парите по неговата сметка.

Руел си представи колко щеше да е шокирана, когато откриеше, че въпросното лице беше именно Гембъл.

— Хванах репортажа за опожарената кола в обедните новини. — Той издиша струйка дим. — Справи се възхитително с Патриша Браун.

— Репортерите са готови да налапат всичко за поредната гореща история, стига значката да изглежда истинска. — Както предполагаше, цигарата я накара да се отпусна малко. — Но трябва да се погрижим за следващите действия.

— Защо?

— Жертвата Ашли Бушар е от хайлайфа. Красива, богата, много известна. И е изгорена жива пред очите на двадесет души, два дни след пожар с петнадесет загинали. — Тя разклати ръка. — Два показни палежа с човешки жертви в разстояние на два дни не вещаят нищо добро.

— Мислиш ли, че са дело на един и същи подпалвач?

Руел следеше най-малката промяна в лицето й. Тя криеше нещо. Спокойствието й се стопи.

— Не знам със сигурност. Може ида греша.

— За кое, Тери?

— Ашли Бушар. Нейна снимка с комисар Гембъл беше тиражирана от всички вестници веднага след пожара в „Маскърс“. — Тя се пресегна и загаси цигарата си. — Но той излиза с много жени, така че вероятно е без значение.

Дали Гембъл би убил собствената си приятелка, за да й запуши устата? Руел не можеше да го представи по този начин на Тери, защото щеше да я тласне към отбрана.

— А ти как го възприемаш? Като убийство за отмъщение, за да си го върне на Гембъл?

Тери го погледна невъзмутимо.

— Според мен е по-скоро случайност, шефе. Лош късмет, съвпадение, наречете го както искате. Сигурна съм, че няма нищо общо с комисар Гембъл.

Нейната склонност да намира все нови и нови начини да защитава Гембъл започваше да го дразни.

— Знаеш ли кога за последния път комисарят се е видял с мис Бушар?

Тя загуби самообладание за миг и прехапа долната си устна.

— През януари, струва ми се. Точно преди убийството на Леклер.

Руел не допусна триумфът да се изпише на лицето му.

— Може би убийството на Бушар е предупреждение от мафията.

— Комисар Гембъл няма връзки с мафията, шефе. Готова съм да заложа кариерата си, дори живота си, че преценката ми е вярна.

Помисли си за Том и Мариан и почувства как вината за смъртта им се стовари върху плещите му. Единствено те поддържаха решимостта му да разобличи Гембъл и чрез него да прикове Белафини.

— Надявам се никога да не ти се наложи.

Тери бе назначена към екипа за събиране на доказателства и прекара останалата част от деня в теглене на досиетата на всички подпалвачи в щата от базата данни на БОП, които имаха някакви връзки с мафията. След ултраинтензивен курс по боравене със сложния компютър, проведен от секретарката, Тери установи, че той се използва по-лесно от пишеща машина.

Имаше връзка, просто тя все още не я виждаше. Стивън Белафини, убит в „Маскърс“. Корт на местопроизшествието на другия ден, да разпитва за Белафини. Инцидентът с керосина. Ашли Бушар, убита един ден след излизането на нейна снимка с Корт по вестниците.

Може би нещо, което свързваше убийствата посредством телата. Тери вдигна телефона и набра моргата, но й казаха, че Грей Хюит беше работил нощна смяна и сега бе в почивка.

— Бихте ли му предали да ми се обади, когато може?

Тя взе своя списък на потенциалните заподозрени на следващия сутрешен брифинг, надявайки се да го сравни със списъка на Лоусън Хейзнъл. Преди да влезе в конферентната зала, някаква непозната секретарка я пресрещна.

— Извинете, детектив Винсънт? Бихте ли дошла с мен, моля?

Тери последва възрастната жена надолу по коридора и видя, че вървят към кабинета на Корт.

— Някакъв проблем ли има?

— Не, детектив. Комисарят поиска да присъствате на срещата в кабинета му. — Жената я погледна смутено. — Аз не съм съвсем наясно с порядките тук. Замествам Сади, докато тя е в отпуск.

— Тя пое обаждането от жертвата вчера, нали?

Възрастната жена кимна.

— Беше нещо ужасно. Тя чу… — Жената потрепери.

Тери знаеше, че Сали бе чула писъците на горящата Ашли. Трябва да е било като да слушаш умираща жертва на телефон 911. Самата тя все още помнеше първия си такъв случай, тийнейджърка, намушкана смъртоносно от дрогираното си гадже. До ден-днешен я преследваха кошмари за гласа на онова младо момиче, което крещеше.

— Понякога ни се налага да се справяме с неописуеми неща — каза Тери. — Правим го, за да защитим хората, но нас няма кой да ни защити. Затова трябва да се грижим един за друг. — Тя се усмихна. — Сали ще преживее трудно този спомен. Би било добре, ако нейните приятели от службата се отбият да я видят и да й помогнат да си изкаже болката.

— Мислех да го направя — закима възрастната жена. — Благодаря ви, детектив.

Корт и Гил Маккарти бяха сами в кабинета и преглеждаха един куп снимки.

— Това не е той — каза Корт. — Има твърде много несъответствия.

— Дистанционното окабеляване беше същото. Както и катализаторът. — Следователят замълча за момент, колкото да се усмихне на Тери, но Корт само я стрелна с очи, преди да кимне към празния стол до Гил.

— Какво става?

— Прекарахме нощта в разглобяване на мерцедеса — информира я Гил. — Открихме следи от шест отделни детонатора, четири в джантите, един върху езика на багажника и един под седалката на водача.

— Значи е взривил гумите? — възкликна Тери.

— Точно така. — Гил прехвърли снимките. — След като ги е напълнил с керосин.

— Защо, боже — тя си прехапа езика и взе глътка въздух. — Значи огънят е тръгнал от гумите?

— Това е пъклено убийство. Смятаме, че е поставил под седалката на водача някакво устройство за бавно горене, което не възпламенява всичко едновременно. Задействал го е с отделно дистанционно. Замисълът за гумите е бил… да спре колата, предполагам.

— А възможно ли е да е запалил гумите, след като е подпалил купето? — попита тя. — Когато хората са се опитвали да помогнат?

— Тя е права. — Корт изглеждаше бесен. — Той е искал да ни попречи да измъкнем Ашли от колата.

— Тя не можеше да избяга така или иначе. Системата за сигурност на автомобила беше задействана от дистанционното върху езика на багажника. Прекъснал е веригата, която заключва автоматично всички врати и прозорци. Оттам нататък ключалките могат да бъдат освободени единствено от компанията за сигурност, която е инсталирала системата. Това е предохранителна мярка срещу автокрадци, също като подсиленото стъкло.

— Сигурно е знаел за това. — Тя се облегна назад. — По дяволите, той наистина си е подготвил домашното, а?

— Предполагаме, че е прекарал няколко часа в гаража и е обработил колата. — Гил поклати глава и върна последната снимка при останалите на бюрото на Корт. — Жена ми често казва, че колите са смъртоносен капан, и в случая има право.

— Гил, би ли ни извинил за минутка? — попита Корт.

Следователят си събра снимките и след като кимна към Тери, излезе от кабинета.

— Преди да ми сръфаш задника за всичко, което не съм направила както трябва, успя ли да се съвземеш? — подхвана Тери.

Той я прикова с един дълъг, безмълвен поглед, преди да каже:

— Ще се оправя. Благодаря ти.

Тя кимна.

— И така, къде сбърках този път?

— Този следобед сме на среща с шефовете ни — каза Корт. — Руел и Пелерин.

— Ние? — Тери се намръщи. — Защо?

— И аз това питам. Руел ми каза, че искал да обсъдим някаква информация, която ти си му дала. — Той я изгледа. — Информация, която очевидно не си дала на мен.

— Запознах го с фактите около убийството на Бушар. — Тя прехвърли наум разговора си с началника на БОП предишния ден. — Казах му, че според мен може да има връзка между двата случая. Вестниците поместиха твоя снимка с Ашли в деня след пожара в „Маскърс“.

— Няма връзка.

— Момичето беше убито двадесет и четири часа, след като тази снимка се появи на първа страница. — Тери го погледна внимателно, но изражението му остана непроменено. — Тя беше млада, богата жена, но нямаше врагове. Не са й отправяли никакви заплахи, не е получавала предупреждения. Но е убита по начин, целящ да привлече огромно внимание.

— Пожарите бяха случайно съвпадение.

А според Тери не бяха.

— Но какво да кажем за снимката? Последователността във времето? Не те ли притеснява?

Корт присви очи.

— И това ли каза на Руел.

— Той попита и аз го споменах.

— Прекрасно. — Той се облегна назад и разтърка очи с голямата си длан, после я изгледа свирепо. — Имаш ли представа какво си направила?

— Чакай малко. — Тя подпря лице на ръката си. — Направих връзка между двата пожара. Което, в съответствие с основните постулати на криминалната теория и анализ в Академията, е същността на моята професия. — Тя се усмихна ведро. — Тоест, явно съм си свършила работата.

— Грешиш. Направи прибързано, нелепо заключение и компрометира двата случая, без да се допиташ до никого.

— Струва ми се, че ти правиш прибързани изводи, комисар. — Тя махна с ръка. — Хайде, стига. Искам да кажа, излизал си с десетки жени.

— По-скоро стотици.

— Това не те прави отговорен за смъртта на Ашли. — Тя се поколеба, след това стреля в тъмното. — Но може да те превърне в мишена.

— Жените, с които съм ходил, не могат да бъдат причина за опожаряването на бар или за изгарянето на жена в собствената й кола.

— За нормален човек не, но на този са му изпушили бушоните. — Корт стана, обърна й гръб и се загледа през прозореца. — Това е разумно предположение, Корт, длъжна съм да го проуча.

— Това ли е начинът ти на работа? Сигурно Джей Ди разрешава всички случаи, докато ти си измисляш фантасмагории?

Естествено бе да смята, че брат му е по-доброто ченге. Типична братска лоялност. Това не означаваше, че тя беше длъжна да търпи подобни подмятания. Какво ли би казал, ако знаеше, че тя си скъсваше задника, опитвайки се да изчисти името му?

— Когато става въпрос за убийство, работим по всички възможни версии. Тук имаме обоснована връзка и аз съм длъжна да я разследвам.

— Не, няма. — Той се извърна. — Когато се срещнем с Руел и Пелерин, ще им кажеш, че си сгрешила.

— Съжалявам, че се чувстваш виновен за Ашли. Аз също се чувствам виновна, а дори не я познавах. — Тя се изправи и се надвеси над бюрото му. — Но ако този мръсник е рецидивист и ако работи по план и ти присъстваш в него, трябва да знаем.

— Няма да позволя моят личен живот да се превърне в дъвка за медиите — процеди той с нисък и заплашителен глас.

— Събуди се, Кортланд. Това вече се случва.

Той подпря ръце на бюрото и се наведе.

— Може би си постилаш за бъдеща кариера в новия отдел, детектив.

Тя не му остана длъжна.

— Може би не трябваше да чукаш половината жени в този град.

Вратата зад Тери се отвори по средата на изречението.

— Симпатичната дама отвън искаше да изчакам — заяви Грейсън Хюит влизайки в кабинета, — но не чувах съвсем ясно репликите. Обаче от онова, което хванах, разговорът си го бива. — Той погледна Корт, после Тери. — Вие си продължавайте, все едно ме няма.

— Какво искаш, докторе? — попита Корт.

— Тери ми се обади, пък и трябваше да идвам насам, така че реших да убия с един куршум два заека. Моите техници обработиха снощи мерцедеса заедно с твоите момчета. Възстановили са всички лични вещи и ги занесоха в лабораторията за анализ. — Той седна и подпря едната си маратонка на ръба на бюрото. — Познайте какво открихме.

Сега на Тери й се прииска да го удари.

— Какво, Грей?

— Госпожица Бушар е била много предвидлива. Открихме едно огнеупорно калъфче, скрито в резервната гума. — Той изчака няколко минути за нагнетяване на напрежението. — Вътре имаше касетка с магнитна лента.

Глава 8

Корт знаеше, че БОП поддържа по-добра аудиолаборатория от тази на медиците, затова се свърза с Руел и Пелерин и промени мястото на срещата. Преди да затвори телефона, Тери се измъкна от кабинета му заедно с Хюит, уж да отнесе записа на срещата.

Корт възнамеряваше да се противопостави на Руел относно замесването на отдела за борба с организираната престъпност в неговия случай. Ако Белафини стоеше на дъното, както се засилваше подозрението на Корт, то БОП можеше да осигури известно междуведомствено сътрудничество. Все още не беше приключил с Тери, но можеше да почака, докато я спипа сама. И тогава Господ да й е на помощ.

Корт забеляза хладен прием от шефа на БОП, когато влезе в звуковата лаборатория. За Руел се говореше, че е отличен ръководител, но не си даваше труда да печели приятели. Може би му се бяха обадили от кабинета на кмета.

— Началник, оценявам, че ни позволихте да ползваме вашето оборудване.

— Предоставяме ви го с радост, комисар Гембъл. — Руел се обърна да поздрави Пелерин, а минута по-късно се появиха и Тери и Хюит с лентата.

Техникът от БОП разгледа касетката.

— Лентата е малко разтеглена. — Той я постави в касетофона. — Може да се е повредила в някои участъци от горещината. — Натисна бутона и от говорителите се разнесе прашене. — Ето, тръгна.

— Тези торбички не горят, но се загряват, а лентата е много тънка.

— Почисти я, ако можеш, Джим — каза Руел.

Корт проследи как техникът коригира плъзгачите на пулта, преди да погледне Тери. Тя стоеше заслушана до Хюит, който беше поставил ръка на бюрото зад нея. Сякаш уловил погледа му, докторът описа кръг с палеца си върху гърба й.

Не беше нещо фрапантно, пък и никой друг, освен Корт, не можеше да го види. Но затвърди убеждението му, че Тери имаше връзка с патолога.

Колко далеч бяха отишли нещата между тях? Тери не изглеждаше особено увлечена, но тя по принцип не излагаше емоциите си на показ. Корт нямаше представа какво беше нейното отношение към Хюит. Затова пък отношението на патолога бе очевидно, той използваше всяка възможност, за да я докосва.

Не беше работа на Корт и би трябвало да се радва, че Тери си е намерила някой, който да я направи щастлива. Това обаче не потисна инстинктивния порив, който изпита, докато наблюдаваше дискретната нежност на Хюит. Обзе го порив да се пресегне, да улови ръката на другия и да натроши пръстите му един по един.

— Това е съобщение за Кортланд Гембъл — понесе се висок зловещ глас от говорителите.

— Гласът е манипулиран — промърмори техникът, като натисна паузата за няколко секунди и нагласи някакъв плъзгач. — Може би със синтезатор. Това не е гласът му. — Той натисна друг бутон.

— Ти търсиш Подпалвача, нали, комисар? Не можеш да ме намериш. — В записа се чу далечен звън на камбани. — Ти не ми вярваш. Ще ти дам доказателства. Потърси дистанционните управления. Аз сам ги изработих. Компонентите на трансивъра се произвеждат от „Голд Електроникс“, а кабелите са от оптични влакна.

— Спри лентата — нареди Руел на Джим, а след това се обърна към Корт. — Тази информация релевантна ли е към случая с Подпалвача?

— Вярна е, но той може да стреля в тъмното. „Голд Електроникс“ е най-големият производител на такива компоненти в Юга, а оптичните влакна не са нещо ново. — Не знаеше дали се опитваше да убеди Руел или себе си, но звучеше разумно.

Шефът на БОП кимна.

— Пусни записа, Джим.

Гласът продължи.

— В момента сигурно си казвате, че тези компоненти са твърде банални, за да са общ знаменател. Чудесно, използвах също така един страхотен коктейл от барут и бензин, но в бара и за момичето използвах керосин и амониев нитрат. Исках повече фойерверки. Светлинно шоу с повече шум и трясък.

Корт затвори очи за миг, борейки се с вълна от възмущение.

— Това е той.

— Така че сега трябва да сте се уверили, че аз съм подпалвачът, който преследвате — изрече гласът подигравателно. — Позволете ми да ви информирам, че в последните два пожара внесох някои нови елементи, понеже си имам причина. А именно, за да очистя прекрасните приятелки на комисаря.

— Боже мой — промълви Пелерин, като погледна ужасен към Корт.

— Трябва да разбереш, че каквото посееш, това ще пожънеш — продължи изопаченият глас. — И двете жени те обичаха, Гембъл, но ти го знаеш. Знаел си го през цялото време, докато си се възползвал от тях. Наслаждавал си се на тяхната любов. Къпал си се в нея.

— Спри записа — процеди Тери.

— Не! — Корт заби невиждащ поглед в пулта. През цялото време бе смятал, че палежите бяха дело на Белафини, а се оказваше, че е някакъв психопат, тръгнал да отмъщава за нещо, което смяташе, че Корт е направил. — Пусни го до края.

— Сега е време да събереш реколтата, Гембъл. Ти пося семената на измяната, а сега нивата е моя. И аз ще подпаля стърнищата. Ще убия всеки, който някога си обичал. Няма да бързам, ще го направя бавно. Няма да знаеш коя ще бъде следващата ми жертва, докато огънят не ти я отнеме. Твой ред е да познаеш страданията на Ада — изрече с ужасяваща суровост гласът. — Гледай как ще ги изгоря всичките, Гембъл. Гледай ги как умират и знай, че си безсилен да им помогнеш.

Гласът замлъкна, остана само статичният шум. Никой не каза нищо, но всички гледаха Корт в очакване да заговори. Той каза първото, което му дойде на ум.

— Дължа ви извинение, детектив Винсънт.

— Недей. — В очите и гласа й се четеше ярост. — Не и за това. Никога.

Техникът извади касетата и я погледна с явно отвращение.

— Това е все едно да изгаряш жени на кладата.

— Психопат — промърмори Пелерин.

— Време е да се залавяме за работа — каза Руел. — Джим, ще ми трябва пълната транскрипция и чист аудиозапис веднага. Изпрати едно копие на психиатрите и едно в „Досиета“ за незабавен преглед. Бих искал да го погледне агент Джоузефин Еджуей от офиса на ФБР в Атланта, тя е спец по серийните убийци.

Той се обърна към Пелерин.

— Капитане, ще ни трябва охрана за приятелите и семейството на комисаря.

— Най-напред трябва да осигурим охрана на сегашната му приятелка — рече Пелерин. — Комисар, ако ми дадете името и адреса й, веднага ще изпратя екип да я вземе.

— Това не е необходимо — отвърна Корт. — Нямам приятелка. — Не беше докосвал друга жена след онази нощ с Тери. Но не можеше да я сграбчи и да я притисне в прегръдките си, макар че искаше. Повече, отколкото искаше да признае. — Не съм бил с друга жена след… Ашли.

Тери го стрелна с бърз неразгадаем поглед.

— Е, той явно е очистил две от бившите ти приятелки, така че ще ни трябва списък на останалите — заяви Руел. — Да отидем в кабинета ми, оттам мога да координирам нещата по-добре. Доктор Хюит, ще ми трябва повторна проверка на абсолютно всичко намерено заедно с този запис. Остатъци, влакна, косми, всичко, което може да ни помогне да го идентифицираме.

— Имам още една неидентифицирана Джейн Доу — каза Грей. — Възможно е тя да е другата жена, за която се говори в записа.

— Трябва да проведа няколко разговора — каза Корт. — Няма да ми отнеме много време.

— Благодаря! Ще ви се обадя, ако идентифицирам трупа междувременно. — Грей излезе.

След като се преместиха в кабинета на Руел, Корт разсеяно пое предложената му чаша кафе и се загледа в нея. В съзнанието му нямаше съмнение, че серийният подпалвач говореше напълно сериозно. Гласът може и да беше изопачен, но думите звънтяха с ужасяваща решимост.

Опита се да приеме идеята, че някой иска да убие всички жени, които някога бе обичал. Мотивът би трябвало да бъде нещо повече от отмъщение. Убиецът беше едновременно злонамерен и обсебен.

— Сега, след като знаем, че мишената си ти — подхвана Руел, — ще трябва да ти осигурим охрана.

— Не — възпротиви се с горчивина Корт. — Ти го чу. Той иска да убие всички, които някога съм обичал, а не мен. Мен ще ме държи жив. В този момент аз съм в пълна безопасност.

— Той може и да не те закача в началото, но рано или късно ще стигне до теб. Психопатите винаги го правят. — Пелерин въздъхна. — Имаме нужда от примамка, но като изключим Джей Ди, няма друг подходящ двойник.

Корт поклати глава.

— Брат ми е на меден месец. Няма да го забъркваме.

— Вместо да търсим двойник на комисаря, може да прибегнем към алтернативен подход. Да се възползваме от информацията, която ни даде убиецът ида използваме жена полицай. Някоя, която вече е известна като семейна приятелка — Руел се обърна към Тери — и която да изиграе ролята на новата жена в живота му.

Тери запази самообладание.

— Не и аз.

— Не и тя — каза Корт в същото време.

Руел повдигна вежда.

— Тери, ти си логичен избор.

— Шефе, възложете тази задача на всеки друг, но не на мен. — Гласът й остана равен. — На всеки друг.

— Не съм съгласен — намеси се Пелерин. — Не можем да рискуваме с някой цивилен до комисаря. Ти можеш да му подсигуриш защита и да помогнеш да измъкнем на светло този побъркан негодник.

— Твърде опасно е — обади се Корт. — Той вече два пъти извърши убийства. В ежа жена близо до мен ще рискува живота си ежедневно.

— Това е същността на професията, комисар — възрази началникът на отдел „Убийства“. — Тери е опитен полицай и знае как да се справя.

— С цялото ми уважение, сър, аз не могат да се справя с тази задача — каза Тери. В отговор на хладния поглед на Пелерин, тя добави: — Никой няма да повярва, че съм новата приятелка на комисаря.

Руел се намръщи и изрази гласно онова, което Корт си помисли.

— Защо?

Тери се засмя тихо.

— Първо, аз не съм дебютантка. — Руел и Пелерин я изгледаха с недоумение. — Няма как да мина за типа жени, които комисарят обикновено, ъ-ъ… кани на среща.

Корт не пропусна смяната на ключовата дума в последната минута. Това ли си мислеше тя? Че лягаше с всяка жена, с която излизаше? Точно така смяташе, разбира се. И преди го бе казала, когато тя го обвини, че е спал с половината от женското население на Ню Орлиънс. Вероятно дори мислеше, че той предпочитала пропуска срещата и да минава направо към секса.

И той нямаше право да се защитава. Не би могъл. Тъй като независимо как се беше държал с всяка друга жена в живота си, с Тери бе постъпил точно така.

— Налага се да използваме агент под прикритие, а ти си замесена в случая. Всички знаят, че си партньор на брат му. Нямаме време да разработваме образа на още една жена. — Пелерин беше непреклонен.

— Ще трябва да бъдеш нещо повече от случайна приятелка — добави Руел със замислено изражение. — Ако Подпалвачът повярва, че двамата сте страстно увлечени, той ще се втурне да действа и ще забрави всякаква предпазливост.

— Колко увлечени? — Тери почти се задави на последната дума.

Руел сви рамене.

— Любовници. Дори бихте могли да обявите фалшив годеж.

Корт нямаше да използва Тери като жив щит и със сигурност нямаше да я представя като своя годеница.

— Подпалвачът веднага ще разбере, че е постановка. Той изпрати касетката, за да знам в кого и защо ще се цели. Той ще очаква примамка.

— Тогава ще пуснем партенка за пресата, че касетката е била унищожена при експлозията на резервоара — веднага парира Пелерин. — Ще признаем публично, че са останали само парчета и няма начин да възстановим записа.

— В същото време вие двамата може да се възползвате от това, което се случи при опожаряването на колата — добави Руел. — Тери беше заснета да те утешава…

— Моля? — Тя беше потресена. — Просто информирах комисаря за инцидента, не съм му се хвърлила на врата.

— Без съмнение е било точно така, но в светлината на току-що наученото извършителят ще реши, че сте имали връзка още преди записването на касетката — каза Руел. — В случай че той не повярва, че записът е бил унищожен.

— Какво очаквате да направя? — попита Тери. — Да седя в скута му и да му шепна на ушенце по време на сутрешните брифинги?

— Това ще бъде безсмислено, защото брифингите се водят при закрити врати. Връзката трябва да бъде открита и публична. — Руел помисли за миг. — Комисарят посещава множество светски събития, вестниците се надпреварваха да го снимат с госпожица Бушар онзи ден. Тери, трябва да те виждат с него на всяко светско събитие следващата седмица. Покажете се тук-там и се дръжте като любовници. Направете така, че да ви снимат. Ако Подпалвачът не излезе от скривалището си до края на месеца, ще обявите годежа си във вестниците.

— Това няма да го заблуди. Не и него. — Тери махна отривисто към Корт. — Никой няма да повярва, че мъж като него се жени за такава като мен.

— В такъв случай те съветвам да намериш начин да се получи, Винсънт — сряза я Пелерин, — защото ако не го направиш, ще изгорят още невинни жени.

Тери изчака Пелерин и Корт да напуснат кабинета на Руел, преди да се противопостави на шефа си за новата си задача. И този път не си даде труд да си подбира думите.

— Можете да започнете да попълвате документите ми за временно отстраняване от служба, началник, защото няма да участвам в това.

Руел не даде вид да е ядосан или изненадан.

— Разбирам колебанието ти, Тери, но трябва да признаеш, че това е идеалната възможност за нашето разследване. Представяйки се за годеница на Гембъл, ти наистина ще се доближиш до него.

Всъщност, аз съм била много по-близо до него. Потна и гола.

— Очевидно не сте срещали жените на комисаря.

— Жените са си жени. — Той изви вежда. — Не ми се слушат повече извинения.

— Вие не разбирате. Комисар Гембъл принадлежи към много стара фамилия от елита на тукашното общество и е един от най-желаните ергени в града. Сигурно видяхте снимката на Ашли Бушар, нали?

— Беше красива жена.

— Да, както всичките му приятелки. — Тя направи живописен жест. — Млади, красиви, заможни и оборудвани с пълна колекция дизайнерски тоалети.

Той наведе глава.

— Значи Гембъл има отличен вкус.

— Бинго. А сега ме погледнете. — Тя се обърна бавно, за да му даде възможност да я огледа от всички страни. — Сигурно ще се съгласите, че аз съм всичко друго, но не и момиче на Гембъл. Не притежавам нито една рокля или пола. В свободното си време кисна по барове, стрелям по мишена, излизам с лодката и ловя риба. Единственото, което ме свързва с тези жени, е отделителната система, а това тук — тя прокара ръка върху якето си — изобщо не се вмества в стандартите на комисаря.

— Все още не виждам проблема. — Той направи небрежен жест. — Ще те нагласим с подходящите дрехи. Оправи си косата и грима. Подпълни си сутиена, щом се налага.

— О, да, и на мен ми мина през ума. — Тя въздъхна. — Шефе, трябва да ме освободите от тази задача.

— Не мога, Тери. Като годеница на Гембъл ще имаш достъп до личния му живот, какъвто не си имала досега. Ако наистина работи за мафията, ти ще бъдеш в идеалната позиция да събереш доказателства. — Руел я прикова с поглед. — Наистина ли не притежаваш нито една рокля или пола?

— Не. — И преди да е задал въпроса, тя вдигна ръка. — И не съм обратна. Обличам се за работа, а не за модния подиум. Не се получава да препускаш след някой заподозрян наконтена в рокля и на токчета.

Руел се подсмихна иронично.

— Напомни ми да те запозная с Джо Еджуей следващия път, когато е в града. Висока е около 170 см, а тежи 50 килограма. Веднъж надбяга двуметрова горила с две минути преднина, свали я на земята и я закопча както си беше с високи тънки токчета и пола молив. Без нито един изстрел.

— Виждате ли? Такава жена ви трябва за тази мисия. Познавам много оперативни работнички, които…

— Не, Тери. Искам ти да си до Гембъл. Направи каквото е необходимо, за да се докараш прилично, аз ще осребря касовите бележки. — Телефонът му звънна. — Трябва да се обадя. Искам ежедневни доклади оттук нататък.

Тя се отправи към вратата.

— Тери. — Руел изчака да го погледне. — Пази се.

— По-скоро трябва да се пазя да не стана за смях — промърмори тя и закрачи по коридора.

— Детектив — сърдит мъжки глас извика зад нея. — Относно второ действие на нашия комедиен фарс. „Опърничавата булка се среща с намусения жених. Прехвърчат искри“. — Тя се обърна и видя Корт да крачи към нея.

— Комисар Гембъл. — Когато я наближи, тя си залепи една изкуствена усмивка. — Или трябва да започна да те наричам „мили“?

— Ела тук. — Той я подхвана под лакътя и я въведе в една стая, където секретарката снимаше фотокопия на огромна машина. — Бихте ли ни извинили, ако обичате?

Секретарката хвърли смутен поглед на Тери, преди да се шмугне през вратата. Когато жената затвори вратата зад себе си, Корт разхлаби хватката на ръката й и отиде да заключи вратата.

— Няма да се навия на тази лудост — каза тя. Но погледът му я накара да добави: — Нали?

Той се облегна на вратата и напъха ръце в джобовете на панталона си.

— Имаш ли невзет отпуск?

Това не беше въпросът, който очакваше. Очакваше нещо като „Ти нормална ли си? Кога най-скоро можеш да свалиш пагона?“.

— Три седмици. — Тя също натика ръце в джобовете на панталона си. — Той няма да ми позволи да го ползвам.

— Руел.

Тя кимна.

— И Пелерин. Започнаха да играят в отбор. — Корт изруга под носа си. — Хей, да не мислиш, че на мен ми харесва?

— Ти ми кажи. — Блясъкът в очите му беше по-твърд от диамант.

— Не се тревожи, комисар, не след дълго ще се осера. — Тя лично си даваше не повече от 48 часа. — А щом го направя, Руел ще ме изтегли, ще възложи на някой друг да играе любовта на живота ти и ние с теб ще поемем по своите си пътища, щастливи и доволни.

— Това е поредната ти шега, нали? — Той стигна до нея толкова бързо, че Тери се блъсна в копирната машина. — Още една яка история за разказване на момчетата, докато пиете бира край басейна в Роуд хаус.

Беше ядосан, но под яда се криеше болка. След онова, което бе чул на записа, кой би могъл да го вини?

— Това, което се случи с Ашли и с другата жена, не е шега. Този човек не се шегува. — Тя го докосна по ръката, без да мисли. Под пръстите й мускулите му се напрегнаха. — Не мога да си представя как се чувстваш, но никога не бих ти се подиграла. Никога.

Той се взря в ръката й толкова напрегнато, че тя я отдръпна.

— Разбира се.

Тери се намръщи. Не, той не й вярваше. Колко жалко. Тук бе мъжът, когото обичаше, а тя дори не можеше да разбере какво имаше предвид той. Но трябваше да й каже, все пак. За нея това беше решаващо.

— Какво искаш да направя, Корт? Ще направя каквото кажеш, стига да мога.

Главата му се отметна назад.

— Не, няма — каза сурово той. — Ще се насладиш на всяка минута. Така, както се наслаждаваш, когато ми тикаш Хюит в лицето.

Тери се обърка.

— Не съм тикала Грей…

Той я дръпна към себе си, толкова силно и внезапно, че почти й изкара въздуха.

— Искам те вън от живота ми — процеди той през стиснати зъби. — Искам те вън от главата ми.

— Добре, но престани да се опитваш да ми строшиш кокалите.

Преди Тери да успее да произнесе следващата сричка, той сграбчи кокчето над врата й, наклони лицето й и сведе глава към нея. Копирната машина се разтърси зад Тери и се блъсна в стената. Корт прилепи устните си към нейните, но не я целуна. Целувката е нещо сладко, нежно и приятно, а това беше нещо горещо и ядно, мокро и гладно. Езикът му се стрелна в устата й, пръстите му се заровиха в косата й, а бедрото му се озова между краката й. Сякаш се бе стоварил върху нея, сякаш я бе залепил върху себе си като превръзка връз рана.

Дръж се, Тери, каза си тя, всичко е наред. Корт просто реагира на ужаса от смъртта на Ашли и на безогледните заплахи, които отправи убиецът. Той току-що мина през ада, човекът има нужда от отдушник. Нека превъзмогне фрустрацията си, след това ще се извини и всичко ще свърши.

Само дето той не беше единственият в това състояние. Заля я гореща вълна, която изключи мозъка й и плъзна надолу по тялото й. Кожата й пламна и тя потръпна. Гърдите й се превърнаха в твърди, болезнени камъни, които искаха да се вградят в него. Дрехите й натежаха и започнаха да я задушават, сякаш бе нахлузила усмирителна риза. Бедрата й затрепериха и всичко под тях просто изчезна. Бикините й внезапно подгизнаха.

Не беше нежен, но това, което правеше с устата й, променяше дефиницията за орален секс.

Коленете й се огънаха и тя сграбчи ризата му за опора. Онова, което започна ядосано, сега се превръщаше в алчен, безумен сексуален глад. Трябваше някак да го отдели от себе си, преди да изгуби контрол и някой шеф да ги свари да го правят върху копирната машина.

Тя се опита да каже „спри“, без да стене. И не успя. Все пак той чу протяжното й стенание и прекъсна целувката.

Близостта на лицето му не помагаше. Всъщност, напълно сриваше съпротивата й.

— Не разсъждавай. — Той се наведе отново и залепи уста върху нейната, вече не толкова силно и грубо. Ръцете му обгърнаха ханша й, притискайки я със същия постоянен ритъм, с който я целуваше. Тя го остави да прави каквото искаше, но не отвръщаше. Той отдели отново устни от нейните, колкото да прошепне: — Отдай ми се.

Тери се предаде. Отвърна на целувката му. Стрелна език в устата му, зарови пръсти в косата му, увила крак около бедрото му.

Трябваше да се надигне на пръсти, за да опре твърдия възел на клитора си срещу дългото извито било на пристегнатия му пенис, който досега се бе притискал в корема й, и се потри в него.

Една последна частица здрав разум се опита да вземе връх. Това беше Корт, мъжът, когото обича. Мъжът, около който се въртяха всичките й фантазии и мечти. Мъжът, за когото бе проляла толкова много горчиви, безсилни сълзи. Възпитаният, привилегирован син на креолското общество. Мъжът, който не я искаше, срамуваше се от нея и бе направил всичко възможно, за да я прогони далеч от себе си.

Тялото на Тери обаче не искаше и да знае. Бе осъдено на принудително целомъдрие от последния път, когато той го беше докосвал, и сега искаше отплата. Даже възмездие. Всъщност, ако в рамките на следващите десет секунди той не разкъсаше дрехите й и не разтвореше краката й, за да вкара в действие изумителната ерекция там, където беше необходимо, тя щеше да го метне на пода и сама да се погрижи за нуждите си.

Копнежът, желанието и гладът не бяха отминали. Не бяха отслабнали от февруари насам. Дори се бяха нагнетили, трансформирайки се в ядрено гориво.

Той отдръпна леко глава и я погледна. Върху скулите му бяха избили две алени петна, а над тях се стичаха струйки пот. Гърдите му се притискаха до нейните, надигайки се с всяко накъсано вдишване. В очите му се четеше същия сексуален глад, който вероятно се отразяваше в нейните.

— Как е възможно да те желая по този начин?

Той се откъсна от нея бавно и постепенно, като че ли при внезапното разделяне телата им можеха да експлодират. Измъкна пръсти от косата й и отдели ръка от тила й. Отпусна крака, който Тери беше обкрачила, и свали ръцете си. Накрая вече не се докосваха, а тя можеше да диша отново. Тери все още не виждаше ясно и ушите й буквално пищяха, затова се концентрира върху поемането на кислород. Беше участвала в бойни схватки, които не бяха нанасяли такива поражения върху тялото й.

— Кажи нещо. — Гласът му бе неуверен, дрезгав.

— Не мога. — Съдейки по дишането си, беше изплашена. Но тя не изпитваше страх. Бе готова да му скочи. Щеше да му налети, ако не се махнеше веднага, по дяволите. — Махни се!

Той се отмести и заедно с него си отиде и топлината му. Тери обви ръце около себе си, облегна се на копирната машина и потръпна. Никога не беше изпитвала нещо подобно — сякаш я беше подпалил, а след това я беше хвърлил в машина за лед. Непоносимо желание, моментално замръзване. Как можеше да живее с нещо подобно?

— Погледни ме.

Тя го погледна. Той стоеше на вратата с уморено и изтерзано лице. Нищо чудно, току-що бе вложил голямо усилия в… това нещо, каквото и да беше то.

Едно беше сигурно — не беше любов.

— Махни се!

— Терез…

— Махай се оттук! — изкрещя тя.

Корт отключи вратата и излезе без повече приказки. Пътьом се сблъска със секретарката, която влезе и се закова на място при вида на Тери.

— Госпожо, всичко наред ли е?

— Да. Добре съм. — Не, не беше. Тери прокара ръка по лицето си и се втренчи в мократа си длан. — Има ли заден изход оттук?

— Ето там. Първият коридор вдясно излиза на служебния паркинг. — Секретарката кимна към отсрещната врата. — Сигурна ли сте, че сте добре? — Когато Тери кимна, жената погледна през рамо, сякаш очакваше да види Корт да се върне. — Кой е този мъж?

— И аз не знам вече.

Тери се втурна към страничния изход.

Елизабет и Луи вече знаеха за убийството на Ашли Бушар, когато Корт се прибра вкъщи същата вечер. Трагедията ги шокира, но може би не толкова, колкото би ги потресла преди преживяното около смъртта на Марк Леклер в ръцете на съпругата му.

Креолското общество си имаше своите скандали, но откритието, че Лори Леклер, една от най-старите им приятелки, е хладнокръвна убийца, преобърна света на родителите му с главата надолу. И ги промени завинаги.

Вечерята премина в мълчание, след което икономката на семейство Гембъл, Мей Уолъс, им поднесе кафе и коняк в хола.

За първи път Елизабет не сгълча мъжа си за чашката.

— Не мога да повярвам — каза тя тихо. — Ашли беше прекрасна млада жена. Никога не е правила нищо, с което да навреди на никого. Как е възможно да й се случи подобно нещо?

— Това не е всичко. — Корт им разказа за касетката, оставена в колата на Ашли, и за неидентифицираната жертва от „Маскърс“, жена, с която вероятно той беше имал връзка.

— Господи — промълви пребледняла Елизабет. — Обади ли се на нашите приятели?

— Обадих се на всички жени и момичета, с които съм излизал от миналата година насам — увери я Корт. — Нямаше безследно изчезнали. Може да е била някоя жена от миналото.

— Наистина ли смята да убие всяка жена, която някога си обичал? — Баща му, който до този момент бе слушал безмълвно, се изправи на крака. — Това е лудост. — Той закрачи из стаята. — Ce sont des conneries. Jen’y croi spas! Какво прави полицията, за да спре тази свиня?

— Те ще поставят под полицейска закрила жените, с които съм имал връзка. Ще осигурят охрана за вас двамата. — Корт се поколеба. — Партньорката на Джей Ди ще бъде с мен, докато го хванат.

— Партньорката на Джей Ди? — Елизабет се намръщи. Не харесваше особено Тери Винсент. — И защо ще бъде с теб?

— Ще се представя за моя годеница. — И той обясни плана на Руел, предвиждащ да се показва навсякъде с Тери и да имат публична връзка. — Мислех да я заведа на траурната церемония на Ашли, а след това на вечеря и на много други места, преди да обявим годежа.

Елизабет едва преглътна новината.

— Имаш намерение да оповестиш публично, че ще се ожениш за партньорката на Джей Ди?

— Да. — Съвсем ясно долови неодобрението в гласа на майка си. — Това е само, за да заблудим убиеца. Щом го арестуват, ние ще прекратим преструвката.

— Ще използваш Тери по такъв начин? Като подвижна мишена? — възкликна с възмущение Луи.

— Тя е обучен полицай, татко. Тери знае какво прави. — Поне така се надяваше Корт.

— Това е… това е… Трябва да отида да сготвя нещо. — Баща му излетя от стаята.

Елизабет се премести до Корт.

— Знам, че това е оперативна работа и нямам право да се меся, но Кортланд, никой няма да повярва, че ти имаш връзка с детектив Винсънт.

Нежеланието на Тери засегна гордостта му. Сега майка му го обърка напълно.

— Защо?

— Тя не е от нашето тесто и доколкото имам наблюдения, тя не е особено… изискана. — Елизабет направи неясен жест. — Когато се появиш в обществото с нея, тя ще направи някакъв гаф, който ще бъде отразен във всички светски хроники от тук до Савана. Може би трябвала поискаш някой друг агент. Някоя жена, която познава порядките в обществото.

Корт се замисли за жените, с които беше излизал през последната година. Не бяха много, а след Тери нямаше нито една, но вече беше имал достатъчно. Бяха го снимали и го бяха виждали да танцува с много жени, с които не бе имал интимна връзка. За първи път той осъзна колко много хора бяха изложени на опасност.

Не искаше да излага Тери на огневата линия — всъщност изобщо не я искаше близо до него след случилото се между тях днес, но Пелерин имаше право. Тя можеше да се справи.

— Длъжен съм да направя това, майко. Тери е професионалист, ще внимава. Не мога да допусна още някой да загине като Ашли.

— Разбирам, Кортланд, и ти съчувствам, но помисли какво искаш от детектив Винсънт. Тя трябва да промени всичко в себе си, включително речта и маниерите си.

Корт я погледна.

— Ти можеш да й помогнеш в това отношение. Тери ще се нуждае от напътствия, а не мисля, че има много приятелки.

— Съмнявам се, че детектив Винсънт би оценила моите съвети, но ще направя каквото мога. — Трясъкът на тенджери и тигани някъде в далечината накара Елизабет да се надигне от дивана. — Трябва да проверим какво прави баща ти в кухнята, иначе след малко ще ни сервира среднощна закуска от седем ястия.

Корт я последва в кухнята, където Луи се вихреше край печката, като в момента сотираше охлюви с чесън и масло.

— Не бива да ядеш такива неща, Луи — смъмри го Елизабет. — Получаваш ужасни киселини.

Той обърна охлювите с отработено рязко движение на китката.

— Аз само ги приготвям. Вие ще ги изядете. — Той погледна косо към Корт. — А някой сети ли се да попита Тери какво мисли за твоите неволи?

— Не се зарадва особено, но се съгласи да поеме задачата. — По все още непонятни за него причини. Отначало мислеше, че тя предприема символичен протест и се изкушава от възможността да му натрие носа. Но след срещата, тя беше много убедителна. Тери не искаше да участва в тази мисия.

— Ще й се обадя — заяви Луи и свали тигана от печката. Взе указателя, отиде до телефона на стената и набра номера. — Ало, Тери? Здравей, аз съм Луи, cherie. Утре на работа ли си? Не? Bien. Заповядай у нас на късна закуска в единайсет, за да поговорим. — Луи замълча за момент, след което погледна заплашително Корт. — Ако на него не му харесва, значи няма да яде. Merci, cherie. До утре. — Той затвори.

Корт улови ядосания поглед на майка си.

— Трябва да махнем телефона от кухнята.

Глава 9

Тери паркира на улицата пред дома на семейство Гембъл. Пред портата стояха на пост двама униформени, а в края на улицата се виждаше полицейски автомобил. Тя погледна часовника си, видя, че минаваше единайсет, и изруга. Не биваше да се преоблича три пъти.

— Заповядай у нас, ще закусим и ще си поговорим — промърмори тя с фалцет, като свали каската и я закопча към задната облегалка на мотора. — Ще бъде готино.

Единият от униформените й кимна, когато тя се доближи до портата.

— Добро утро, детектив.

Тя провери името на значката му.

— Полицай Шуиндър. — Изчака, но той не каза нищо и не направи опит да я спре. — Познавате ли ме?

— Имате ли карта American Express? — пошегува се полицаят. Когато тя не се засмя, той кимна към другия полицай, който пишеше нещо на клипборда. — Беше ни казано, че ще се отбиете в къщата, детектив. Очакват ви.

— Но в действителност вие не знаете дали съм детектив или дегизиран убиец, нали? — Прииска й се да го цапардоса. — Не ми пука дали името на Дядо Коледа присъства в списъка на одобрените посетители. Когато се появи дебел старец с брада и червен костюм, ти си длъжен да провериш документите му за самоличност.

Смутен, той взе портфейла й и провери значката и разрешителното й.

— Съжалявам, госпожо.

— Опичай си акъла. — Тя продължи към портата. — И не ме наричай госпожо.

Имението на Гембъл бе едно от най-старите и най-изисканите в Гардън Дистрикт. Джей Ди й бе казвал, че къщата е построена от най-известния архитект в Ню Орлиънс през деветнадесети век, но тя не можеше да си спомни подробности. Корт веднъж я скастри по този въпрос, но за Тери къщата беше място за спане и преобличане.

Стройна чернокожа жена в сива рокля й отвори вратата и се усмихна.

— Добро утро, детектив Винсънт.

— Ще проверим колко е добро, госпожо Уолъс. — Тери направи физиономия. — Поканиха ме на брънч. Можеш да спестиш страданията на госпожа Гембъл и да ми постелеш една кърпа под масата в трапезарията.

— Убедена съм, че няма да е необходимо — каза Мей, като я въведе в къщата. После добави по-тихо: — Килимът е със специално покритие срещу петна.

Тери се засмя.

— Добре. — Тя постави ръка върху рамото на икономката. — Мей, може ли да ти задам няколко въпроса?

— Разбира се.

— Корт се премести тук през декември, нали? — Когато Мей кимна, тя попита: — Да е идвал някой непознат и по-особен човек да го види, откакто живее при техните?

Мей се намръщи.

— Не знам какво имате предвид под „особен“.

— Някой, който ти и семейство Гембъл не познавате лично? — Икономката поклати глава. — А обаждания по телефона? Странни обаждания посред нощ или проверки дали Корт е у дома? Да са ти мълчали и затваряли телефона?

— Евън се обади в два часа през нощта да съобщи за раждането на Джейми — каза Мей, — но не е имало други необичайни разговори. Това има ли връзка със залавянето на онзи убиец, който отправя такива ужасни заплахи срещу господин Кортланд?

— Да. — Това отчасти бе вярно. — Корт сигурно ти е казал вече, но трябва да бъдеш много внимателна с телефона и случайните посетители, докато не арестуваме убиеца.

— Добре. — Икономката се усмихна. — Радвам се, че вие ще се грижите за него, детектив.

Ех, само ако Мей знаеше.

— Просто си върша работата.

Когато Тери влезе в трапезарията, бащата на Корт стана и я целуна по двете бузи.

— Изглеждаш уморена. И отслабнала.

— Защото съм уморена и отслабнала. — Тери се усмихна учтиво на Елизабет. — Добро утро, госпожо Гембъл.

— Тери, колко хубаво, че се съгласи да дойдеш предвид краткото предизвестие. — Елизабет посочи празния стол срещу себе си. — Заповядай.

— Благодаря! — Веднъж беше гостувала на парти в дома на Гембъл и няколко пъти бе хапвала в ресторанта на Луи „Круи на Луи“, но никога не беше сядала на една маса с Елизабет. Джей Ди я бе канил на вечеря със семейството много пъти, но Тери винаги бе намирала извинение, за да се измъкне.

Харесваше Луи, а Джей Ди беше най-добрият й приятел, но майката на Корт, както и самият Корт, я изнервяха.

Тери седна на масата и забеляза допълнителното празно място до нейното. Беше за предпочитане, вместо да се опитва да отгатне за какво служат всичките тези вилици.

— Комисарят тук ли е?

— Говори по телефона в кабинета си, както винаги. — Луи напълни огромна чаша с портокалов сок и го постави до ръката й. — Обичаш палачинки, нали? Направих четири вида: с наденица, с аспержи, с шунка и с кашкавал. Подгрях ги специално за теб.

Което я подсети. Тери погледна Елизабет от другата страна на масата.

— Съжалявам, че закъснях. Попаднах в някакво ши… шеметно задръстване. — Майката на Корт не отговори, така че Тери погледна към Мей, която стоеше в очакване да я обслужи. — Знаете ли, сутрин обикновено изпивам само чаша кафе. И ме държи до обяд.

— Това е брънч. Половин обяд. — Луи взе платото от Мей и надипли четири огромни палачинки в чинията й. — Да ти е сладко.

— Мили Боже! — Тери огледа грамадата. — Луи, изглеждат чудесно, но аз съм кльощава, а не куха.

— След като си похапнеш, вече няма да си кльощава. Елизабет, вие си поговорете, докато аз отида да отрежа телефона в стаята на сина ни. — С тези думи Луи ги остави.

Тери отпи от портокаловия сок, преди да забележи ленената салфетка, сгъната като цвете до чинията й. Кореспондираше със свежите цветя в центъра на масата, точно между нея й майката на Корт, така че май трябваше да я използва.

— Толкова се радвам да те видя, Тери — каза Елизабет.

— Така ли? Аз също се радвам — излъга тя.

— Не мога да си спомня кога за последен път сме имали възможност да побъбрим.

— Абе, отдавна беше. — Да си побъбрят? Двете? Никога в тоя живот, госпожо. Сега какво се очакваше да отговори. — Имате ли новини от Джей Ди и Сейбъл, госпожо Гембъл?

— Жан-Делано се обади миналата седмица, преди двамата с Изабел да поемат на някакъв круиз около островите. Прекарват си прекрасно. — Усмивката на Елизабет угасна. — Не знам как ще му кажа за Ашли.

— Аз не бих навлизала в твърде много подробности. Беше достатъчно ужасно. — Тя взе една вилица, после забеляза, че не беше със същия размер като тази на Елизабет и я върна.

— Това, което показаха по новините, беше потресаващо. Въртяха кадрите по всички станции. — Елизабет потръпна като истинска дама.

— Журналистите по принцип са шайка лешояди. — Колко мило, че майката на Корт полагаше усилия да бъде любезна. През повечето време Тери смяташе, че не би могла да разговаря открито с нея, но пък и никога не се беше опитвала. — Добре, че успяха да измъкнат трупа, преди пресата да се появи. Иначе репортерите щяха да заснемат всичко. — Уха, добре се накисна, Тери. Сега защо не вземеш да опишеш подробно състоянието на телесните останки?

По-възрастната дама остави чашата си с кафе.

— Да, представям си. Как напредва разследването?

— Скъсваме си гъ… задниците. — Тя бе намерила подходящата вилица и я използва, за да отреже едно крайче от първата палачинка. — Съжалявам за израза.

Елизабет прочисти гърлото си.

— Кметът Жарден изглежда е приел случая присърце и се ангажира да предоставя помощ на разследването.

— Не вярвайте на всичко, което виждате по телевизията, кметът е идиот. Прецака разследванията на цял куп колеги, като сформира тая група за връзки с обществеността. Но все пак има няколко добри следователи извън нея и хората лека-полека се захващат за работа. — Тери плъзна парчето ефирна палачинка в устата си, преди да добави: — Ще го сбараме тоя кучи син… ъ-ъ, подпалвач, госпожо Гембъл.

— Разбирам. — Елизабет се облегна назад в стола си. — Кортланд ни каза, че известно време ще играеш ролята на негова годеница, за да не пострадат други жени.

— Това е идеята. — Тери отпи няколко глътки сок и облиза една капка, която потече по долната й устна. — Не знам как ще потръгне тая работа. — Всъщност знаеше, но изразът „пълно осиране“ й се стори някак неподходящ за Елизабет Гембъл, дори когато се опитваше да се държиш приятелски и откровено.

— Разбираш ли какво би се очаквало от една годеница на Кортланд?

— Искате да кажете да се държа като светска мадама? Опитах се да го обясня на шефа ми, но той ме отряза. — Тя сви рамене и налапа още едно парче палачинка. — Абе, ще се пробвам, пък ще видим какво ще излезе. Макар че честно казано, аз не съм обличала рокля, откакто мама ми уши една за дипломирането в гимназията. Беше розова, с дантелки. — Понечи да изпръхти просташки, за да опише по-цветисто гнусотата на ситуацията, но се възпря навреме. — Съжалявам. Мразя рокли и ненавиждам розово.

— Това се вижда. Може ли да бъда откровена с теб, Тери? — Когато тя кимна, Елизабет продължи: — Не искам да изглеждам прекалено критична, но в тази ситуация със сина ми, твоите маниери са причина за сериозно безпокойство.

Тери се намръщи.

— Какво не им е наред на моите маниери?

— Ами, ти изобщо нямаш такива.

— Да не съм забравила да кажа „моля“ и „благодаря“, а? — Понякога й се случваше да забрави и Жанин често я гълчеше за това.

— Проблемът не е в изразите, скъпа. Тоест, не само. — Елизабет посочи ленената салфетка. — Например, етикетът изисква да разстелеш салфетката в скута си, преди да започнеш да се храниш и пиеш.

— О, съжалявам. — Тери грабна салфетката и след като разгада как да я разгъне, я просна в скута си. После направи гримаса. — Това не го знаех.

— Да. Предположих. По същия начин не знаеш коя вилица за какво се използва. Винаги се започва от най-голямата, която е най-близо до лявата ти ръка.

Ами че това беше точно онази, дето я беше хванала най-напред.

— Добре.

— Също така, ако се налага да издадеш звук, за да опишеш усещанията си, желателно е да не имитираш метеоризъм. Не и докато другите хора се хранят. Ще им се догади.

— Вярно. — Тери изскърца със зъбите си. — Има ли още?

— Пак казвам, не искам да бъда прекалено критична…

— Стигнахме дотук, а аз все още не съм налетяла на бой. — Тери сви устни. — Кажете си всичко, госпожо Гембъл.

— Хм, ругаеш като тираджия дори при обикновен разговор и обсъждаш теми, напълно неподходящи за масата.

— Като например за трупове.

— Да. — Елизабет я удостои с изстрадала усмивка. — Сквернословията са най-обидни. Осъзнавам, че полицейските служители са изложени на голям стрес и постоянно чуват подобни изрази, но в обществото не използваме подобен език.

— По дяволите. Искам да кажа, да. Добре.

— Дамите изобщо не си служат с такива изрази.

— Ще си меря приказките. — Тери се стегна.

— Подобно на другите хора и ти почти винаги говориш с пълна с храна уста. В изискана компания, човек или дъвче и преглъща, или говори. Никога не прави двете неща едновременно. — Елизабет я погледна съсредоточено. — Външният ти вид напълно съответства на твоите маниери на масата.

Тери щателно провери блузата си, преди да я облече сутринта. Е, беше малко намачкана, както всичките й блузи, но миришеше на чисто. Сега едва устоя на изкушението да я подуши за по-сигурно.

— Ще си взема по-свестни дрехи. — Когато изражението на Елизабет не се промени, тя добави: — И ютия.

— Дрехите не са единственият проблем. — Елегантната ръка отново описа неясно движение. — Кога за последно си използвала четката за коса и си оправяла веждите си? Слагаш ли си червило? Притежаваш ли поне един парфюм?

— Уф, косата ми винаги е разчорлена от каската. Не слагам грим или парфюм. — Тя докосна челото си. — Че защо ми е да си скубя веждите?

— Нямах предвид да ги оскубеш, а да ги оформиш. — Елизабет вдиша и издиша дълбоко. — Точно това имам предвид. Ти си толкова боса, че не знаеш къде бъркаш.

— Мога да се науча. — Тери си представи как хората щяха да се присмиват на Корт заради някоя простотия, която тя би направила на публично място. Нямаше да допусне това да се случи.

— Това е твърде много, за да се усвои за толкова кратко време. — Майката на Корт се усмихна отново. — Може би някой друг би могъл да поеме мисията.

Разбирай, всяка друга жена, освен Тери.

— Хубаво, ще си запиша час в козметичен салон — заяви мрачно Тери. — Там ще ме наклепат с козметика и ще ми оскубят веждите. Какво друго ми трябва?

— Не е толкова лесно да се опише — каза Елизабет. — Креолските момичета са много изтънчени млади дами. Възпитани са да знаят как да се изразяват и на какви теми да разговарят. Това се превръща в естествен елемент от характера им.

На Тери това никак не й хареса.

— Докато кейджун момичетата трябва да си знаят мястото и да си стоят край блатата.

— Навремето мислех точно така, но снаха ми промени мнението ми. — Поглед на съчувствие замени възмущението върху лицето на възрастната жена. — Съжалявам, че ти казах всички тези неща. Известно ми е, че си отличен детектив. Джей Ди се гордее, че си негов партньор в службата и винаги говори прекрасни неща за теб.

Много мило, че го казваше, но Тери ясно долови недоизказаното. Ти си страхотно ченге, добро приятелче, но като жена си пълна скръб. Същото мнение споделяше Корт, с изключение на неконтролируемия нагон за секс върху копирната машина.

Беше безнадеждно.

— Извини ме, ще отида да видя защо се забавиха Кортланд и Луи. — Елизабет напусна трапезарията.

— Доктор Хюит, от съдебна медицина току-що се обадиха с резултати от анализа на двете бучки разтопен метал, намерени в автомобила на Бушар — съобщи Лорънс от вратата. — Чисто 24-каратово злато.

— Моля те, обади се в БОП и съобщи това на Руел вместо мен — рече Грей, без да вдига поглед от доклада от токсикологията. Резултатите от лабораторните изследвания бяха пръснати по цялото бюро като части от пъзел, но колкото ида се опитваше, той не можеше да го нареди. Единственият сигурен резултат беше главоболието.

— Е, докторе, завършиха всички стоматологични сравнения, но все още не можем да установим причината за смъртта на Джейн Доу номер четири. — Неговият техник му донесе досието на жертвата. — Джен изчаква, за да напише смъртния акт.

Лабораторните фишове, които го озадачаваха, принадлежаха именно на Джейн Доу номер четири.

— Кажи й, че ще трябва да изчака. — Грей стана, мина покрай Лорънс и влезе в голямата обща стая. — Не съм приключил с останките и все още се опитваме да я идентифицираме.

Лорънс закрачи след него.

— Но, докторе, според мен причината за смъртта е съвсем очевидна. — Когато Грей го погледна, той направи гримаса. — Искам да кажа, достатъчно е да я погледне човек и разбира, че е изгоряла.

— Никога не прави предположения въз основа на външния вид. — Грей си сложи престижа и ръкавици, преди да премести тленните останки на Джейн Доу номер четири от отделението за съхранение и да ги положи върху масата за оглед. — Особено когато имаш изгорели тела. Пожарите са идеалното средство за унищожаване на доказателства.

— Доказателства за какво?

— За истинската причина за смъртта. — Грей взе една игла за биопсия и я плъзна в най-слабо обгарялата част на торса, в участъка между третото и четвъртото ребро. Той взе внимателно проби от кръв, тъкан и течност, които прехвърли в стерилен контейнер. След това се зае да търси косъм. — Рийз изпрати резултатите от изследванията, според които кръвта й е пълен кошмар. Ниски нива на червени кръвни телца и почти нулев брой бели кръвни клетки. Плюс най-малко две сериозни бактериални инфекции.

— Левкемия?

— Няма абнормени левкоцити. Нито един признак за заболяване на кръвта. — Той постави етикети върху контейнерите с пробите. — От друга страна, pH-анализът показва високо ниво на неидентифициран алкалоид.

— Да не е отрова? — попита Лорънс.

— Повечето отрови имат високо киселинно и алкално pH, така че не е изключено. — Но кръвните проби не съответстваха на профила на класическата жертва на отравяне, а натрупването на несъответствия започваше да изнервя Грей.

— Ако убиецът я е отровил, може да е запалил пожара в бара, за да унищожи тялото. — Сега помощникът, който беше голям фен на мистериите, прозвуча развълнуван.

Записът на гласа на убиеца отекна в главата на Грей.

— Не, почти сме сигурни, че той е имал друг мотив. — Въпреки че не харесваше особено Гембъл, все пак беше невъзможно да не съжалява горкия нещастник. — Отивам да говоря с Рийз. Ти брани крепостта.

Грей отнесе пробата в лабораторията. Когато постъпи на работа като съдебен патолог, той настоя за закупуване на модерни аналитични системи и набави оборудване за измерване на атомна абсорбция, газова хроматография и масова спектрофотометрия, включително неговото „съкровище“ — прототипен свръхчувствителен хроматограф за анализ на течности.

Директорът вдигна шум до небето, когато Глей се отърва от договорите с разни лаборатории, използвани допреди закупуването на оборудването. Спестените средства за външни услуги покриха цената на оборудването за шест месеца.

Грей лично избра шефа на лабораторията Рийз Арсеньо заради неговия опит с новото оборудване. Химикът беше най-добрият играч на скуош, който някога бе срещал на корта, и му помагаше да поддържа добра форма. Двамата мъже играеха рано сутрин два пъти седмично.

— Рийз? — Лабораторията беше празна, с изключение на бръмченето на центрофугата. — Къде си?

Рийз се появи от задната стая. Висок колкото Грей, но по-слаб, той бе наследил рижата коса на своите шотландски предци, като я носеше на опашка, в допълнение с гъста брада и мустаци. Ръкавите му бяха запретнати, показвайки до половина две черни татуировки на дракони близнаци от вътрешната страна на ръцете му.

— Ти ли грачиш?

Грей му подаде стъкленицата за биопсия.

— Повтори анализа или ми кажи защо една жена, която наближава трийсетте, с достатъчно алкалоид в кръвта, за да убие кон, загива при пожар.

— Със сигурност не е лош късмет. — Рийз прочете името, което Грей бе написал върху етикета на контейнера. — Джейн Доу номер четири, да, спомням си. За кога ти трябва анализът?

— За вчера — каза Грей намръщено. — Ти ли зареди първия анализ?

— Паула го зареди. Но ме помоли да погледна пробите — каза той, имайки предвид една от своите лаборантки. — Никога не бе виждала такива резултати, нито пък аз. Мога да ти кажа, че независимо какъв е бил този алкалоид, той присъства в кръвта, тъканите и костите. Но няма следа от него в космените фоликули.

— Така че тя не е била отровена бавно. — В такива случаи следи от отровата почти винаги се появяваха и в косата.

— Казваш, че е наближавала трийсетте? — Когато Грей кимна, той подсвирна. — Тя има адски високи хормонални нива. Виждал съм такива стойности само при някои заболявания на ендокринната система и при жени на 50-60-годишна възраст на естрогенна терапия.

Главоболието на Грей се усили.

— Ако е била отровена с алкалоид, какви симптоми би имала?

— Очевидните — постоянно гадене, повръщане с кръв. Алкалоидните отрови корозират стомашно-чревния тракт и лигавиците. — Рийз остави настрани стъкленицата. — Забеляза ли афти в устата?

Грей се замисли за миг.

— Мембраните бяха доста обгорели, но открих две язвички от вътрешната страна на устните й. Зъбите й също бяха грапави отвътре.

— Доста типични признаци за отравяне — каза Рийз. — Стомашната киселина разяжда устата.

Грей въздъхна.

— Не знам. Тялото носи признаци на продължително недохранване, така че може да е страдала от булимия.

— Е, нали видя кръвната й картина. Но не обяснява хормоналните нива. — Той се почеса по брадата. — А органите в какво състояние са?

— Все още не съм я срязал. Тя беше една от жертвите на пожара в бара и се надявах първо да я идентифицираме. — Грей присви очи. — Какво имаш предвид за органите?

— Мисля си, че трябва да пусна тези проби в хроматографа и да изолирам алкалоида, преди да я срежеш — изрече Рийз. — Ще бъда готов след два часа. Ако междувременно успееш да я идентифицираш, чуй се със семейния лекар и го попитай дали се е оплаквала от някакви алергии или грип. Често случаите на отравяне се диагностицират погрешно като алергии. И се чуй с гинеколога й, ако има такъв. Възможно е да се касае за преждевременна менопауза.

— Ще се отбия в отдел „Безследно изчезнали лица“. Обади ми се веднага щом имаш резултати. — Грей се отправи към кабинета си, но спря да прибере останките на Джейн Доу номер четири.

Когато неговият инструктор за първи път изнесе количка с мъртво тяло, на Грей не му прилоша както на останалите стажанти. Само почувства неизмерима жалост и яростно желание да защити трупа от всички злини. Смъртта не оставяше никакво достойнство зад себе си и като патолог, той единствено можеше да се погрижи.

Единственият жест на уважение, който можеше да засвидетелства на тази Джейн, беше да открие коя е тя, защо е загубила живота си и ако някой друг беше отговорен за нейната смърт, да се постарае той да бъде наказан.

— Ще открия отговорите, моя прекрасна лейди — обеща той и затвори стоманената врата на хладилното отделение, където почиваше тя. — Заклевам се.

Корт завърши разговора си със Сади, която все още беше потресена, но настояваше, че е по-добре да идва на работа, и чу родителите си, които спореха приглушено в коридора пред кабинета му. Вероятно за Тери, чийто мотоциклет той бе чул да пристига преди двадесет минути. Мина му през ума да завърти топката на вратата, но Луи щеше да тропа по нея, докато не излезе и колкото да му се искаше да избяга от Тери, оставяйки я в лапите на родителите си, подобно деяние се квалифицираше като жестоко и необичайно наказание. Наистина трябваше да си намери собствено жилище в най-скоро време, рече си Корт, като тръгна към тях.

— Рефер трябва ли ви?

— Майка ти пак яхна метлата. — Луи метна страшен поглед на жена си. — Но язди с дамско седло, като истинска дама.

— Докато баща ти се прави на задник. — Елизабет кръстоса ръце. — С голям успех, както обикновено.

— Тя е добра жена, Елизабет. — Луи размаха пръст срещу нея. — Ти отказваш да видиш това.

— Първо ми докажи, че тя изобщо е жена — изсумтя Елизабет.

— Ясно, Тери е тук — обади се Корт.

— Да, тук е. Ако искаш да разговаряш с нея, просто следвай шума от мляскане. Аз ще се обадя на родителите на Ашли да разбера в колко часа е панихидата. — Майка му се отдалечи с бойна крачка.

Корт видя погледа в очите на баща си.

— Съветвам те да не дразниш пак мама. При последната свада за малко да се разведе с теб.

— Че то е така, откакто се срещнахме. — Луи направи груб жест. — Ела… Тя много огорчи Тери.

— Как така? — попита Корт и последва баща си.

— Уж се опитваше да й бъде полезна, а нали знаеш как се държи майка ти в такива случаи. На горката Терез ще й трябва транквилант. На мен също. — Луи почти се блъсна в предмета на техния разговор, който ги пресрещна на вратата на трапезарията. — Ах, cherie, ето къде си била!

Корт обхвана смачкания й вид с един поглед. Това отчасти обясняваше защо беше толкова разстроена майка му.

— Детектив.

— Комисар.

Луи забеляза ключовете в ръката й, след това погледна към масата.

— Не можеш да си тръгнеш. Не си изяла палачинките си.

— Това щеше да ми отнеме най-малко месец. — Тери го озари с крива усмивка, преди да погледне към Корт. — Комисар, би ли предал на майка си, че оценявам съветите й? Ще ги използвам, за да убедя моя началник Руел да намери възможно най-скоро някой друг за мисията.

Корт долови поражението в гласа й и това го вбеси.

— Няма да е необходимо.

— Майка ти го каза. — Тери вдигна ръка и я спусна отново. — Виж, тя разбира от светски мадами и ми припомни, че аз съм пълен профан. Дай да сложим край на тая история, преди да са ни изтъпанили в някое гнусно телевизионно риалити шоу.

— Майка ми греши.

Изражението на Тери се промени от изненада на предпазливост.

— Сега пък защо изведнъж взе да ме четкаш?

— Защото ако не го направи, аз лично ще го изхвърля от вкъщи — заяви Луи и я прегърна през раменете. — Разбира се, че можеш да се справиш с това, cherie. Трябва ти само ментор, това е всичко.

— Ментор? — Тя прокара ръка през косата си. — Не мисля, че има учители за такива неща.

Корт видя как на лицето на баща му изгря широка усмивка.

— Има, разбира се.

Глава 10

Тери не искаше да остави мотоциклета си пред дома на Гембъл и определено не желаеше да остане сама с Корт, затова отклони поканата му да я откара и вместо това го последва до офиса на Александър Моро. Паркира по-лесно от него — една от причините да обича мотора си — и го изчака пред входа, докато Корт намери място.

Запали цигара и се зае да разглежда двете големи витрини на „Метаморфозата“ на Моро.

Фотографиите, умело подредени на витрините, показваха сцени от дузина различни светски събития: сватби, рождени дни, кръщенета и балове. Събитията изглеждаха импозантни, а хората на фотографиите — до един като добре платени модели. Никой бе добавил калиграфски цитат в черно и златно над главния вход: „Етикетът изисквала се възхищаваме на човешката раса“, Марк Твен.

— Спукана ми е работата — промърмори Тери. Изправи рамена, когато видя Корт. — Какъв е този човек? Нещо като „нежният довереник“ на фотомоделите и светските мадами?

— Андре не е гей. — Той измъкна цигарата от пръстите й, хвърли я на земята и я смачка с крак. — Но е един от най-старите приятели на майка ми. — Корт й отвори вратата. — Опитай се да не го забравяш.

— Това ме подсеща за една друга стара приятелка на майка ти, която размаза главата на съпруга си с чук за стриди — напомни му Тери, — и направи няколко опита да убие жената на брат ти. Нали си спомняш, това беше точно преди да подпали леглото на Джей Ди и съпругата му. Докато те бяха в него.

— Аз все още не съм убил никого, детектив — изрече протяжно дълбок мъжки глас. — Независимо колко често съм се изкушавал.

Мъжът, който дойде да ги поздрави, не беше млад и красив, но за Тери той олицетворяваше грациозното остаряване. Носеше бледокремав ленен костюм в три части, със светлосиня риза и тъмносиня вратовръзка. Тъмносиня носна кърпа надничаше от джобчето до ревера му. Косата му беше толкова сребриста, че блестеше на слънчевата светлина, а лицето му бе набръчкано точно толкова, че да излъчва мъдрост и доброта, а не слабост и поражение.

Няма да плещя глупости. Ще мисля, преди да си отворя устата.

— Хм, здравейте… Как сте?

Мъжът я погледна така, сякаш бе голяма отровна змия, която се беше шмугнала под вратата.

— Кортланд, би ли ни представил, ако обичаш?

— Разбира се… Андре, това е детектив Тери Винсент. Детектив Винсент, позволете да ви представя Андре Моро, приятел на семейството ни.

— Господин Моро. — Тя протегна ръка, за да стисне неговата, и едва не я отдръпна, когато той я обърна настрани и се поклони. Не целуна ръката й като по филмите, но почувства как той подуши пръстите й. — Благодаря, че се съгласихте да ме приемете.

Андре се изправи и протегна ръка.

— Бихте ли ми дали цигарите си, моля?

— Разбира се. — Тя извади пакета от джоба си и му го подаде. — Огънче трябва ли ви? — Тя опипа джобовете си за запалка.

— Не, благодаря. — Той се обърна и изхвърли пакета в малкото кошче зад бюрото. — Вече не пушите, детектив.

— Моля? — Сигурно не го беше чула правилно.

— Ще ви помоля да не говорите, разсейвате ме. — Той я обиколи бавно, като я изучаваше. — Висока сте 177 см и тежите 56 килограма. Твърде висока за миньон и твърде слаба за дамска конфекция. — Той свали шнолата от косата й.

— Хей! — Тя вдигна ръка към тила си, за да задържи косата си вдигната. — Нося тридесет и шест.

— Боже Господи. — Той подръпна няколко кичура. — С градинарска ножица ли сте се подстригвала? — Андре улови ръцете й и ги обърна. — Аха! Явно и ноктите си поддържате с нея.

— Я чакай малко! — намръщи се тя.

— Шт. — Андре я улови за брадичката. — Затова пък зъбите ви са великолепни. Това е добре, няма да ни трябва зъболекар, а само избелване, за да премахнем петната от пушенето. — Той я пусна. — Къде живеете, детектив?

— Не спя в плевнята, ако това искаш да кажеш.

— Отговорете на въпроса, ако обичате.

— Живяла съм край брега на река Ачафалая, докато учех в Полицейската академия. Сега живея във Френския квартал. — Тя пъхна ръце в джобовете на якето си. Прие някак идеята да се довери на светския ментор, но този човек се отнасяше с нея като с грозен кон. — Какво има? Не харесваш кадиени или какво?

— Родена и израснала край блатата. Това обяснява всичко. — Андре въздъхна и се обърна настрани. — Кортланд, ще се иска невероятно много работа. С колко време разполагам, за да я подготвя?

— Ще я заведа на заупокойната служба на Ашли утре вечер.

— Много добре. — Андре свали сакото си и запретна ръкави, като измери Тери с пронизващ стоманен поглед. — Ще ми трябва шивач, фризьор, маникюрист, кожен консултант, двама лични стилисти и вероятно — той изгледа главата й — изтребител.

— О, я стига! — Тери започнала потропва с крак. — Виж, старче, единственото, което трябва да направиш, е да ме наконтиш с някакви дрехи и грим, чу ли?

— Не, мила моя. Човек не може просто да наплеска нова боя върху разнебитена сграда. Тя трябва да бъде съборена и изградена наново. В твоя случай, обаче, може би разумно нанесената мазилка може да свърши временно работа. — След това той се обърна към Корт: — Мисля, че ще бъде най-добре да ни оставиш сами. Ще ти се обадя, когато тя е в приличен вид, въпреки че те съветвам да кажеш на всички, че има ларингит, докато оправим речника й. Което по всяка вероятност ще се случи някъде около следващия Марди Гра.

Корт кимна.

— Благодаря ти, Андре.

— Приеми го като моята лепта за Ашли, бедното момиче. А сега, детектив — той подхвана Тери за лакътя, — елате с мен. — И я поведе към задната стая.

— Чакай малко. — Обзета от паника, тя погледна зад рамо и видя Корт да излиза през вратата. — Нали няма да ме оставиш сама тук?

Той дори не спря.

— Ще се върна, когато си готова.

Една-единствена кибритена клечка беше достатъчна, за да запали изрязаната вестникарска статия. Подпалвачът я пусна в металния пепелник на микробуса и погледа как пламъкът погълна снимката на Ашли Бушар. Не го изпълни със същото опиянение, но все пак съживи няколко картини и тръпката от гледката как една жива жена изгаря като факла.

Тя пищеше и драскаше с дългите си нокти по прозорците на автомобила, с разкривена от писъците розова уста, с развята прекрасна златиста коса. След това огънят я пое в своята смъртоносна прегръдка, разстла я върху горящата кожена седалка и я претвори по свой образ и подобие.

Ашли Бушар умря с отворени очи, вперени в огледалото за обратно виждане.

За него тя беше едно опрощение и освобождаване. Не в сексуален смисъл — той никога не беше извличал такова удоволствие от работата си, — а в смисъл на въздаване на справедливост.

— Както се казва в „Изход“ — каза той на пепелника, — ако сте увредени, трябва да вземете живот за живот, око за око, зъб за зъб, ръка заръка, нога за нога, изгаряне за изгаряне…

Знаеше, че Гембъл няма да се поучи от този урок. Не и сега, не и при шока от загубата. В този момент комисарят изпитваше само гняв и безсилие, след като беше преминал през огъня, както самият той се бе чувствал. Но скоро щеше да разбере.

Скоро Гембъл щеше да пожъне това, което бе посял.

Пламъкът в пепелника угасна, а изрезките се превърнаха в крехки сиво-черни къдрици от пепел. Когато ги докосна, те се разпаднаха. Усмихна се и запали двигателя на микробуса.

— Изгаряне за изгаряне.

На излизане от Гардън Дистрикт той включи на някаква нова местна радиостанция. Новинарската емисия започна с коментар на поредния конфликт в Близкия изток, което го обърка. Беше оставил касетката на видно място в багажника и Гембъл трябваше да я е преслушал досега, а не казаха нищо.

Може би трябваше да изпрати копия от записа до всички вестници. По този начин полицията не би могла да потули съществуването му. Той натисна спирачки заради един автобус и видя огромната реклама на новинарския екип по канал 8. Най-отпред на красивия екип стоеше една жена, облечена в делови бял ленен костюм. Патриша Браун, спомни си той, беше я видял да предава на живо от „Маскърс“.

Патриша носеше прекалено много грим, а тъмните й очи бяха твърде събрани. Виждаше се, че скалпелът е играл по носа и брадичката й, защото не се вписваха върху лицето й, но дългата, вълниста коса беше с цвета на буен огън. Това несъмнено бе знак от Бога.

Той спря до един уличен телефон и след като прегледа оръфаните страници на телефонния указател, набра номера на новинарския Канал 8.

— Бих искал да разговарям с Патриша Браун — каза той.

— Госпожа Браун не приема лични обаждания, но мога да й предам информацията, която искате да подадете.

Какви вбесяващи неща бе принуден да търпи в името на своята мисия за Бога. Често му се искаше да притежава някаква свръхчовешка власт, та да може да порази всеки, който се изпречи на пътя му.

Търпение. Човек не може да пожъне това, което не е посял.

— Отказвам да разговарям с друг, освен с госпожа Браун. Можете да й кажете, че става въпрос за доказателства, които полицията укрива във връзка със случая с Ашли Бушар. Изявление от самия убиец.

Оставиха го на изчакване в продължение на три минути и той се канеше да затвори, когато един задъхан женски глас заговори.

— На телефона е Патриша Браун. Твърдите, че имате някаква информация за убиеца на Ашли Бушар?

— Да, госпожо Браун. — Той се усмихна. — Аз я убих.

Няколко часа по-късно Тери беше готова. Готова да я прехвърлят в „Пътна полиция“, където да пише наказателни актове за неправилно паркиране, да върне значката си или да застреля в главата Андре Моро, ако е необходимо. Всичко, само и само да сложи край на мъките.

— Не мърдайте, моля — каза китайката, която за пети или шести път й завираше дървени клечки под ноктите.

Тери спря да се гърчи. Андре я беше посадил на един стол преди два часа и изпрати две жени и един мъж, които да я изтезават. Поне такова беше усещането.

— Какво правиш? — попита тя маникюристката, която беше започнала да стърже с шкурка възглавничките на пръстите й.

— Имате мазоли.

— Да, и те ми трябват за… ау! — Мъжът пак я оскуба. Цялата й коса беше наплескана с боя, която смърдеше ужасно, и нашарена с някакви ленти от фолио. — Слушай, престани да ме дърпаш, че…

— Ще престана, когато приключа с кичурите — информира я той с високомерен тон. — Не говорете, маската ви ще се напука. — Той попипа с пръст дебелия пласт кал върху лицето й.

— Ти гледай да не се напука нещо друго, приятел. — Нещо горещо и грубо се допря до пръстите на краката й и Тери дръпна стъпалата си. — Какво, по дяволите, е това?

— Пемза — каза втората жена и улови здраво глезена й. — Краката ви са в кошмарно състояние. Да не би да сте ходила боса цял живот?

Това вече беше прекалено. Тя не можеше да види Андре, но го чу да се препира за някакъв подгъв и корсаж.

— Ехо, Андре — провикна се Тери. — Имам нужда от почивка колкото за една цигара.

Той спря да спори и изсумтя.

— Казах ви, детектив, без паузи и повече никакви цигари.

— Е, тогава трябва поне да се изпикая.

Андре се появи над нея със сгърчена физиономия, като че ли смучеше зелен лимон.

— Една дама никога не обявява физиологичните си нужди на всеослушание. Извинява се любезно за оттеглянето си.

Целият следобед правеше това — разказваше й как се изразява една истинска дама. Всеки път, когато Тери отвореше устата си. Вече й писваше.

— О, съжалявам. Извинете ме, по дяволите. — Тя дръпна ръцете и краката си, освободи се от мъчителите и се надигна. — Къде е кенефът?

Възрастният мъж притисна с пръсти точките между носа и очите си.

— Бихте ли ме упътили до дамската стая, моля?

— Какво, не знаеш ли къде е? — Тя стана от стола и задърпа найлоновата пелерина, в която я бяха увили като в пашкул.

— Това е изисканият начин да се попитата за посоката.

— Не, това е начинът, по който ти питаш за посоката. На мен дамски стаи за пудрене не ми трябват. Къде е?

— Знаете ли кои са отличителните качества на една красива жена, детектив? — попита Андре. — Искреност, непринуденост, съчувствие и спокойствие. Емили Поуст.

Още глупости от тая Емили. Старецът я декламираше, сякаш бе написала Евангелието.

Хубаво, щеше да му влезе в тона.

— Искрено трябва да пикая. Толкова е просто. И въпреки че съжалявам, задето нарушавам спокойствието на всички останали, ако не ми кажеш веднага къде е кенефът, след малко ще трябва да бършете пода.

Андре въздъхна и посочи към другия край на стаята.

— Дамската стая е вляво, зад щендера с балните рокли. Не забравяйте да пуснете водата.

Тери влетя в елегантната дамска тоалетна и затръшна вратата зад себе си. И изпищя.

— Какво има? — Андре дотича в същия миг. — Удари ли се? Падна ли?

— Божичко, майка му стара, какво сте направили с мен? — Очите й щяха да изскочат от орбитите, когато видя отражението си в овалното огледало с позлатена рамка. Косата й беше нашарена с разноцветни станиоли, а лицето й беше намазано със зелена кал, която беше засъхнала и започваше да се напуква. — Нали идеята беше да ме превърнете в светска дама, а не в блатно чудовище!

— За Бога! — Андре се облегна на вратата. — Човек би помислил, че никога не си виждала кичури и маска за лице.

— Какво?

— Не пипай нищо. Просто побързай и се изпи… използвай тоалетната. — Андре се отдалечи.

Тери се загледа в ръцете си. Китайката напълно беше съсипала ноктите й с клечките и шкурката — сега бяха побелели и грапави. Не искаше да погледне краката си. Толкова си ги харесваше.

На всичкото отгоре жените плащаха луди пари, за да им причиняват такива неща. Пушеше й се адски, но резервният пакет беше под седалката на мотоциклета.

Нищо нямаше да излезе от тая работа. Трябваше да се измъкне, преди да са й нанесли някое трайно увреждане.

Когато беше готова, тя излезе и намери Андре в кабинета му. На бюрото му имаше пълна чаша вода и шишенце с аспирин.

Запита се дали да не му поиска една таблетка.

— Имам нужда от малко въздух. Кажете им да измият тези неща от мен, така че да мога да изляза навън, без да причиня масови безредици.

— Няма да излизаш навън и няма да пушиш. — Той извади два аспирина и ги изпи с вода. — Ще стоиш тук, докато не свършим.

— Майната ви.

Той тресна чашата върху бюрото.

— Моля те, престани да използваш този израз, както и думата лайно и всичките й варианти във всяко второ изречение, което излиза от устата ти. Псувните не са синоним за всичко, което не можеш да назовеш или не разбираш извън царството на правоприлагането и силовите операции.

Тери грабна шишенцето и преглътна на сухо два аспирина.

— Виж, старче, оценявам усилията ти.

Той я закова с ироничен поглед.

— Добре, де, изобщо не оценявам усилията ти. — Тя бръкна в якето си. — Но ако не дръпна една цигара през следващите пет минути, може да застрелям някого. — Тя разтвори якето си, където я посрещна празния кобур. — Къде ми е пистолетът, по дяволите?

— Просто предпазна мярка. — Андре се изправи и посочи към стаята, където я очакваха неговите хора. — Ако си добро момиче, ще ти го върна обратно, когато сме готови.

— Предпазна мярка. — Тери излезе от офиса. — След като приключим, ще застрелям първо теб, а след това комисаря.

Андре я последва.

— Когато това приключи, драги ми детективе, може и да ти се наложи.

Екипът на Корт работеше по над десет хиляди случая на палеж всяка година, така че беше невъзможно да преглежда лично всеки един от тях. След като пое поста комисар, той проследи инсталирането на огромна информационна система с база данни, която сега съдържаше архив от над четиридесет години, плюс великолепна програма за търсене по няколко критерия, която можеше да сравнява архиви по конкретни запитвания.

Списъкът на бюрото му беше генериран именно от тази програма и съдържаше имената на всеки един осъден извършител на палеж в района, излязъл от затвора в рамките на последните тридесет и шест месеца. Списъкът указваше местонахождението на всеки осъден, ако беше известно. Много от тях се бяха върнали в затвора — подпалвачите бяха едни от най-тежките рецидивисти, а други се бяха преместили да живеят другаде. Сега оперативните работници привикваха за разпит останалите хора с излежани присъди и всеки ден Корт получаваше маркиран списък за преглед.

Предстоеше разпит на седем души, но едно име и дата събудиха интереса му: Дъглас Саймън, излязъл от „Ангола“ преди две седмици.

Корт помнеше случая твърде добре. Подобно на Подпалвача, Саймън беше замесен в подпалване на бизнес предприятия. В качеството му на следовател в застрахователна компания, той правеше оглед на пораженията, за да прецени дали пожарът е случаен или умишлен, след което предоставяше тази информация на оперативната полицейска група. Поради огромния брой случаи, оперативната група просто не можеше да разследва всеки един инцидент на пожар в града, затова отделът на Корт често разчиташе основно на застрахователните компании за поемане на рутинните случаи.

Саймън се беше възползвал от позицията си за получаване на рушвети за прикриване на фалшивите искове за обезщетения, измамите и злоупотребите. Корт също така подозираше, че Саймън прикриваше престъпленията на Франк Белафини, като фалшифицираше протоколи за умишлени палежи като случайни и премахваше остатъчните улики и доказателства, по които можеше да се направи някаква връзка между пожарите и мафията.

Нямаше конкретни доказателства, свързващи Саймън и Белафини, но Саймън категорично отказа да свидетелства срещу шефа на мафията.

Тъй като беше събота и неговата асистентка не беше на работа, Корт отиде в архива, за да извади папката с досието. На връщане шефът на смяната го попита дали иска да му поръча вечеря.

— Не, благодаря, Уорън. — Той погледна часовника си. — Кой ще води разпита на Дъглас Саймън?

Полицаят прегледа списъка.

— Лоусън Хейзнъл. Трябва да постъпи на смяна в пет.

Корт кимна.

— Кажи ми, когато пристигне. Ако се обадят детектив Винсент или Андре Моро, веднага ме свържете с тях.

— Дадено, шефе.

Препрочитането на делото опресни детайлите в паметта му. Корт беше главен следовател по онова време и бе разкрил участието на Саймън главно заради неговата алчност. Въпреки че си сътрудничеха със застрахователните дружества, те държаха под око техните експерти и оценители, а финансовото положение на Саймън будеше подозрения. Банковите сметки на Дъглас Саймън надхвърляха многократно неговата заплата, затова Корт го проучи и откри, че оценителят живееше далеч над възможностите си.

Корт все още живо си спомняше Саймън. Той самият беше невзрачен, но гневното избухване на съпругата му непосредствено след арестуването му беше паметно. Госпожа Саймън поиска да се види с Корт и му нареди да уреди освобождаването на съпруга й, твърдейки, че цялото обвинение е злонамерен заговор.

Едва когато видя доказателствата за участието на Саймън, тя се обърна срещу съпруга си.

— Идиот! — изкрещя тя. — Как можа да ми причиниш това?

Корт никога нямаше да забрави колко хрисим и кротък бе Саймън, превит от раболепие, докато жена му го ругаеше, но не задето бе вземал рушвети, а защото беше допуснал да го хванат в измама. Съпругата дотолкова се разбесня, че Корт беше принуден да повика две полицайки да я извлекат от стаята за разпити.

Когато я отведоха, Саймън го погледна с кротките си меки очи.

— Няма да бъда в затвора завинаги.

— Не. — След като видя съпругата, Корт почти взе да съжалява осъдения. — При добро поведение ще те пуснат след три до пет години, за да започнеш да изплащаш обезщетението.

Саймън кимна.

— Запомнете това.

— Повече недей да се забъркваш във финансови измами, Саймън. Вече си гърмян заек. — Корт направи знак на охраната да го изведе от стаята.

— Нямах това предвид. — Саймън се изправи и протегна китки, за да му сложат белезниците. Комисарят изтръпна от погледа му. — Вие съсипахте семейството и живота ми. Когато изляза на свобода, ще се разплатим.

— Май ще трябва да наемеш някой да го направи, дребосък. — Охранителният полицай го измъкна навън.

Корт беше чувал стотици заплахи, така че тогава изобщо не му обърна внимание. Сега обаче се запита дали Саймън не бе решил да изпълни дадената дума.

Зае се да прегледа досието, докато Уорън не го информира, че Хейзнъл е пристигнал със Саймън. Тогава Корт отиде в стаята за наблюдение, където можеше да гледа и слуша разпита, без Саймън да подозира за неговото присъствие.

Корт си го спомняше бегло, в затвора беше изгубил част от теглото и косата си, но кроткият мек поглед бе останал непроменен. Преди да започне разпита, детектив Хейзнъл му предложи кафе, което Саймън отказа.

— Освободиха те от затвора преди две седмици, нали така, Дъг? — попита детективът от отдел „Убийства“, като седна срещу бившия затворник.

— Да. — Саймън скръсти ръце в скута си като възпитано дете. — Точно така.

— С какво се занимаваш, откакто си на свобода?

— Явявам се на седмичните срещи с моя надзорник и си търся работа — отговори той с равен глас. — Като заподозрян ли съм призован, детектив?

— Не знам, Дъг. — Лоу закова поглед в него. — Зависи дали си бил добро момче.

— Вече не съм момче. — Той се усмихна. — Но ако ще ми повдигате обвинение, трябва да ми прочетете правата и да ми дадете възможност да се обадя на моя адвокат.

Лоу му се усмихна.

— Нямаш повдигнато обвинение. Това е само приятелски разговор. Къде беше вчера в 14:00 часа?

— Бях в „Блу Примроуз кафе“ в Гардън Дистрикт. — Мъжът издекламира адреса.

Само на една пряка от дома на Ашли. Корт се изправи и се доближи до стъклото на наблюдателния пулт.

От другата страна, Лоу дори не трепна.

— В такъв случай трябва да си видял подпалената кола.

— Да, видях я. Казаха ми, че младата жена вътре не е успяла да се измъкне и е загинала. — Саймън все още не показваше никакви емоции. — Струва ми се, че бях сниман близо до мястото от един от вашите криминалисти.

— Затова ли отиде в Гардън Дистрикт, Дъг? — гласът на детектива омекна и стана предразполагащ. — За да погледаш огъня?

— Не, отидох там да обядвам, но моят сътрапезник не дойде на срещата. Изпих няколко чаши студен чай и тръгнах по посока на пушека и сирените. Така се озовах на местопроизшествието.

Корт беше поразен от самообладанието на Саймън. Като че ли очакваше всеки един от въпросите на Лоу.

— Мина ли покрай резиденцията на Бушар, преди да избухне пожара?

— Не, взех автобуса от моя мотел и оттам отидох пеш до кафенето. Изобщо не съм минавал покрай къщата на Бушар.

— Някой видя ли те да се отправяш към кафенето?

Хилавите рамене на Саймън се повдигнаха.

— Не ми е известно.

— Много слабовато алиби, Дъг.

— Не знаех, че ще ми трябва алиби, детектив. — Върху безцветните му устни се появи лека усмивка. — Това още дълго ли ще продължи?

— Защо, бързаш ли?

— Мразя да пропускам проповедите в събота вечер. — Той се обърна и погледна директно към Корт. — В „Сейнт Уилям“ дават безплатно мляко и бисквитки на всички, които останат до края на службата.

Ашли бе работила като доброволка в „Сейнт Уилям“, носеше дрехи и храна за бездомните. Корт знаеше това, защото го беше уговорила да направи дарение, когато се запознаха.

Корт влетя в стаята за разпит.

— Ти ли я уби, Саймън?

Усмивката на Саймън стана по-широка.

— Я виж ти, здравейте, комисарю. За мен е удоволствие да се видим отново.

Корт го прониза с очи.

— Ти ли я уби?

— Какъв директен въпрос. Колко освежаващо. — Той се подсмихна подигравателно. — Не, не съм убил младата дама. Както знаете, никога не съм бил убиец, а щатът Луизиана ще ви увери, че по отношение на другите ми престъпни деяния ме считат за реабилитиран.

— С кого имаше среща за обяд?

— Джентълменът, който ме покани, не ми каза името си. Тъй като моето положение в момента изисква творчески подход за набавяне на насъщния, на драго сърце приех тайнствената покана. — Той огледа изучаващо Корт. — Виждате ми се изморен, комисар. Изморен и разочарован.

— И?

— Просто наблюдение, нищо повече. Четох, че срещате трудности да задържите онзи пироман, известен като Подпалвача. — Саймън поглади оплешивяващото си теме. — Някои вестници ви искат оставката.

Лоу се наведе към него.

— Какво знаеш за Подпалвача?

— Знам, че комисарят не е в състояние да го спре. — Саймън погледна самодоволно. — Чудя се защо. Той разследва този случай от шест месеца. В моя случай му трябваха три месеца, за да събере достатъчно доказателства да ме осъдят. — Той се обърна към Корт. — Защо, комисарю? Да нямате някакъв конфликт на интереси?

— Задръж го тук — нареди Корт на Лоу и пое към вратата.

— Пазете се — подвикна след него Саймън.

Корт отиде в кабинета си, за да се обади на помощник областния прокурор и завари Пелерин да го чака. След като го запозна с фактите около Саймън, той попита:

— Можете ли да му повдигнете обвинение?

— Не и ако нямаме свидетел или доказателства, че е бил в гаража на Бушар или в бара.

— Той знае нещо за Подпалвача.

— Възложи го на Хейзнъл. — Пелерин извади една ролка с таблетки антиацид. — Накарай го да следи Саймън. Ще му се лепне като кучешко лайно на обувка.

— Добре. Какво мога да направя за теб?

— Отбих се да ти дам едно приятелско предупреждение. — Той запрати две таблетки в устата си. — Себастиен Руел се кани да ти отнесе главата.

Корт си спомни, че шефът на БОП не свали поглед от него по време на срещата. И макар да се държеше дружески, очите му говореха друго. В действителност, той изглеждаше като ченге, чийто най-амбициозен случай току-що се бе разбил на пух и прах. Може би Белафини все пак има пръст в тая работа.

— По какво съдиш?

— Полицейски инстинкт. Плюс това беше прекалено навит да ти навре Винсент в джоба.

Инстинктите на Пелерин бяха ошлайфани за трийсетте години, прекарани в разследване на убийства, така че Корт не ги постави под въпрос.

— Защо мен? — Дали не бе направил нещо, с което да осуети разследването на Белафини, което явно беше делото на живота на Руел? Как така, когато именно Корт се беше превърнал в мишена на Подпалвача?

— Не знам, пък и той нищо не казва. Мълчи като пън. — По-възрастният мъж се изправи на крака. — Просто си пази гърба, Гембъл. Ако някой ти забие нож отзад, това ще бъде Руел.

— Когато се обади, бихте ли му предали да ми върне спешно обаждането — каза Грей, оставяйки трето съобщение на телефонния оператор наличния лекар на Стивън Белафини. — Благодаря ви.

Той затвори телефона.

— Какво е необходимо да направи човек, за да откъсне джипито от игрището за голф и да отговори на обажданията си?

— Повече пари, отколкото имаш — отговори Рийз Арсеньо от вратата. Той размаха едно тесте с лабораторни резултати. — Нося няколко добри и няколко лоши новини.

— Дай ги тук.

Рийз му подаде листовете, преди самият той да се домогне до кафето на Грей.

— Първо лошата новина: твоята жертва е била отровена. Добрата новина е, че не е била убита. Някой се е опитвал да спаси живота й.

— Добре, де, как се вписва отровата в този животоспасяващ сценарий?

— Просветна ми, когато разгледах пробата от косъма. Нямаше фоликул, а петно от акрил в единия край. Освен това не съответстваше на дължината и дебелината на косъма, който ти ми изпрати в първата проба. — Рийз отпи глътка кафе и въздъхна. — Ще направя сравнение на ДНК-то, ако искаш, но аз предполагам, че е носела перука, изработена от човешка коса.

— Перука?

— Налагало се е, защото почти цялата й коса е била окапала. Вече подозирах — ниският брой на белите кръвни клетките и афтите в устата са показателни, но опадалата коса затвърди убеждението ми. Направих сравнителен анализ и изолирах алкалоида като антрациклин аминогликозид.

Грей се намръщи.

— Антибиотик?

— Това е компонент на медикамента Adriamycin или доксорубицин, за да бъдем точни. — Рийз остави чашата и запрелиства изследванията. — Приема се в комбинация с Cytoxan или циклофосфамид — той извади второто листче, — а в кръвта на жертвата има високи нива и от него. Той причинява пълно окапване на косата, а понякога уврежда сърцето и други органи.

Неговата Джейн Доу не е била отровена. Била е подложена на токсично лечение, защото е била много, много болна.

— Защо е била на химиотерапия?

— Обадих се на един мой приятел онколог. Препаратите Adriamycin и Cytoxan са стандартна схема на лечение при рак на гърдата в напреднал стадий с разсейки в лимфните възли. Можеш да я отвориш, за да си сигурен. — Гласът на Рийз омекна от жалост. — Вероятно е имала разсейки навсякъде.

Грей се опита да осмисли чутото, но то нямаше логика.

— Ако тя е била на умиране, защо му е било на Подпалвача да я убива? Защо просто не я е изчакал да си отиде?

Рийз сви рамене.

— Може да си има план-график, но по-вероятно да не е знаел. Перуката е прикривала опадалата коса и тя е изглеждала доста слаба, но иначе относително нормално. Успя ли да я идентифицираш?

— Все още не.

Шефът на лабораторията седна отново.

— Този тип химиотерапия причинява тежки странични ефекти и съсипва имунната система. Сигурно е влизала в болница за вливанията.

— Ще се обадя в онкологичните клиники към местните болници, за да проверя дали някоя тяхна пациентка не се е явила за вливане.

Рийз кимна и стана.

— Провери и по хосписите. Ако си е останала вкъщи, е имала нужда от постоянните грижи на медицинска сестра.

— Защо никой не съобщава за липсата й? — попита Грей. — Толкова красива жена, толкова болна? Ако беше моя жена, сестра или дъщеря, щях да я търся под дърво и камък. Щях да направя изявление по телевизията, умолявайки хората да ми кажат къде е тя.

— Аз също. — Шефът на лабораторията се намръщи. — Но може би нейните близки искат нещо друго.

— Какво например?

— Може би са искали тя да изчезне.

Глава 11

Корт накара Лоусън Хейзнъл да освободи Дъглас Саймън, но да го държи под наблюдение и тръгна да вземе Тери от „Метаморфозата“ на Андре. Но когато пристигна там, тя вече беше изчезнала.

— Детектив Винсент си тръгна преди тридесет минути — информира го Андре, отпивайки от някаква кехлибарена течност. — Спомена, че трябва да вземе някакви документи от полицейското управление.

Корт погледна богато украсената сребърна джобна бутилка, която възрастният мъж бе оставил върху бюрото.

— Не е ли малко рано за коктейл, Андре?

— Кортланд, знаеш колко много обичам теб и братята ти и как обожавам майка ти. — Андре пресуши чашата. — Ако не беше обичта ми към вас, не бих издържал този следобед. — Той го погледна. — За нищо на света.

— Предупредихте, че Тери е костелив орех. — Корт се закани наум да я скастри.

— В сравнение с нея костеливите орехи са деликатес. — Андре притисна ръка към гърдите си. Тази жена ми нанесе трайно сърдечно увреждане — съобщи той с потрес.

— Тери не е чак толкова лоша.

— Тя е питбул. С мъртва захапка. — Андре се наведе напред. — Личният й стил на обличане не надхвърля визуалното изкушение на чувал за картофи, препасан с канап от юта. Знаеш ли как си избира дрехите? По миризмата.

Корт потисна усмивката си.

— Тери никога не е била особено женствена.

— Искам да видя ДНК тест. — Възрастният мъж въздъхна. — Ами речникът й. Мили Боже, тя може да засрами търговците на риба на кея. Каквото и да правиш, не й позволявай да говори — давай й да яде, да пие, дай й дъвка — не, това в никакъв случай, че ще вземе да я залепи зад ухото си, важното е да не си отваря устата.

— Какво друго й трябва?

— Списъкът е безкраен. — Андре помисли за миг. — Следващата седмица ще трябва да се храниш и танцуваш с нея, нали? Елизабет вече ми разказа за нейните обноски на масата. Сигурно умее да танцува. — Той опря чело на ръката си. — Дори пещерните хора са умеели да танцуват.

— Би ли дошъл у нас тази вечер? — помоли Корт. — Няма да имаме време за репетиции през седмицата, така че трябва да я запознаем с етикета на масата и танците.

Възрастният мъж въздъхна.

— Не знам защо обичам майка ти толкова много.

По пътя от „Метаморфозата“ към полицейския участък, мобилният му телефон иззвъня.

— Гембъл.

— Разнасяш се по всички телевизии, а аз все още не съм видял нито един арест — процеди Франк Белафини. — Да не си забравил какво ти казах?

— Не съм забравил. — Заплахите не излизаха от ума на Корт. — Да нямаш проблеми с отдела за борба с организираната престъпност?

— Имам само един проблем. — Белафини издаде засмукващ звук, типичен за паленето на скъпа пура. — Къде е обесникът, който уби сина ми?

— Ще го намерим и ще получи смъртно наказание. Гарантирам това.

— Вярвам ти. Аз лично ще се погрижа.

Корт спря на паркинга за посетители на полицейското управление.

— Разбирам как се чувстваш, но дори ти не можеш да вземеш закона в свои ръце. Дори да убиеш Подпалвача, няма да се отървеш от БОП.

— Нищо не разбираш, Гембъл. Ако не ми доведеш Подпалвача, ще те мотивирам допълнително. Много харесвам големите стари къщи в Гардън Дистрикт. Старото дърво гори лесно, знаеш това.

— Казах ти го и преди, не ме заплашвай.

— Ти ми трябваш, Гембъл. Теб не те заплашвам. Но какво да кажем за твоите приятели и съседи? За майка ти и баща ти? Те не са ми необходими, нали? — Връзката прекъсна.

Корт изключи телефона и го набута в джоба си на влизане в полицейското управление. Не му стигаха ужасяващите заплахи на Подпалвача, ами сега трябваше да се притеснява и за заканата на Белафини срещу родителите му. Не можеше да се довери на Руел дотолкова, че да му каже за заплахите, които му отправяше шефът на мафията. Руел си имаше своя игра и вероятно не би се поколебал да използва родителите на Корт, ако смяташе, че така ще постигне целите си.

Щеше да накара Тери Винсент да му каже какво ставаше в БОП, по дяволите.

Само че сержантът на пропуска не можа да му каже къде е Тери.

— Не съм я виждал да влиза, комисар. Мога да й оставя бележка в старата й кутия, ако искате, но сега тя работи в БОП. Най-добре е да я потърсите там.

— Ако се появи, кажете й, че съм я търсил. — На път към вратата Корт чу крясъците на някакъв здравеняк, явно сводник, наконтен в цикламен костюм, когото двама полицаи вкараха в участъка. Загледан в тях, Корт се сблъска с човека, който слизаше от асансьора.

Корт се обърна да се извини, но жената мина покрай него, оставяйки следа от лек съблазнителен парфюм.

— Искам моя адвокат! — извика сводникът. — Никъде ня’а да ходя, докат’ не дойде тук моят адвокат!

Корт вече не гледаше сводника. Въпреки че никога не я беше виждал преди, жената от асансьора прикова цялото му внимание.

Гледана в гръб, тя беше прекрасна — висока и стройна, с гъста лъскава кестенява грива с русоляви проблясъци, носеше семпла тъмночервена рокля без ръкави, която обгръщаше елегантно тялото й. Краката й бяха безкрайни, с тънки бедра и тесни прасци над тъничките каишки на пурпурните сандали на висок ток. Около единия мургав глезен проблясваше тънка верижка от златни пеперуди.

Този образ зашемети Корт като удар с бейзболна бухалка в корема и той неволно тръгна след нея.

— Нищо не съм направил, каз’ам ти — изкрещя сводникът, като се опита да се измъкна от хватката. — Тая Аника изобщо не я познаам. Ако ви е казала, че съм я ударил, ’начи ви е излъгала!

Сигурно в лицето прилича на кон, каза си Корт, но не му пукаше. Той беше хипнотизиран от лекото поклащане на бедрата й и от малкия и най-прелестен задник в целия щат Луизиана.

Разнесоха се още викове, този път от полицаите, понеже сводникът се изтръгна от хватката им и хукна към вратата, покрай жената в червената рокля. Корт се затича, но в следващия момент се закова на място, когато жената пусна чантата си на земята, запретна полата си и нанесе красив страничен удар в коленете на сводника, който залитна и се стовари по очи на земята.

— Е, хубава работа — каза тя с ужасно познат глас, обкрачи кандидат беглеца и го сграбчи за тила. — Доведохме те чак тук, а ти бързаш да си тръгнеш, преди да е свършило партито. — Когато мъжагата се замята под нея, тя заби коляно в гръбначния му стълб и го прикова на място.

Корт ги заобиколи и погледна надолу към лицето на жената. Копринената грива обграждаше лице с нежна кожа, големи зелени очи и сочни червени устни. Тя приличаше на котка. Чувствена, опасна тигрица.

Красотата й го зашемети, но чертите й му се сториха познати. До болка познати.

— Тери?

— Да. — Тя погледна нагоре и се намръщи. — Какво?

Сега вече Корт се зашемети.

— Това си ти.

— А ти кой искаш да е? — Тя се погледна. — Уф, да бе. Роклята беше идея на твоя приятел Андре. Нямах време да се преоблека.

Сводникът извъртя глава, за да я погледне с едно око.

— Ти ме ритна!

— Днес отказах цигарите — подхвърли небрежно тя. — Ако си отвориш устата още веднъж, ще ти откъсна главата. — Тя оправи каишката на глезена си. — Тези идиотски обувки ме убиват.

— Ела да работиш за мен, сладурче — подметна сводникът и се ухили. — Ще ти купя по-хубави.

— Сладурчето е детектив, глупако. — Тя заби коляното си още по-силно, с което го накара да заскимти, и обърна глава да погледне зяпналите полицаи. — Добре… цял ден ли ще трябва да седя върху него? Размърдайте се, по дяволите.

Корт подаде ръка да й помогне да се изправи.

— Добре ли си?

— Просто чудесно. — Тери не пое ръката му и с рязко дръпване вдигна сводника на крака. Държеше го за врата и ръката, докато го предаде на двамата полицейски служители, които я бяха зяпнали с широко отворени очи, също както всяко друго ченге във фоайето. — Този път го дръжте по-здраво, чухте ли?

— Да — изломоти единият, като не откъсваше поглед от гърдите й. — Благодаря!

Тери най-накрая забеляза погледите на околните и се завъртя, за да сканира стаята.

— Какво, бе, момчета, никога ли не сте виждали жена офицер в рокля? Я си затворете плювалниците и се залавяйте на работа. — Тя вдигна чантичката си от земята.

Някой подсвирна с възхищение.

— О, я млъквай. — После се обърна към Корт: — Престани и ти.

— Съжалявам. — Той не можа да потисне усмивката си. — Боже, това е невероятно.

— Кое, роклята ли? — Тя изсумтя и подръпна подгъва. — Прекалено е къса, по дяволите. Половината град видя бикините ми, докато пътувах с мотора насам.

Корт си я представи яхнала харлито в тази рокля и почти простена.

— Изглеждаш като друг човек.

— Нищо чудно. Хората на Андре ми смъкнаха най-малко три кожи и ми оскубаха половината коса. Я виж това! — Тя вдигна ръка, за да му покаже дългите си пръсти с перфектно оформени тъмночервени нокти. — За малко да си извадя окото с тези щипци? Как мога да се отърва от тях?

Тя можеше да пресече опита на някакъв побеснял сводник да избяга от ареста, но не можеше да се справи с маникюра си.

Корт поклати глава.

— Не можеш да ги махнеш.

— Мам… искаш ли да ти кажа защо изрази като „мамка му, шибано лайно“ и т.н. нямат заместители? Защото лайното си е лайно. Затова. — Тя се опита да прокара ръка през косата си, след което направи гримаса. — Като всичките тези неща, които наклепаха по косата ми. Никога няма да се измият. Единият даже май сложи крем за бръснене или нещо подобно. И трябва да разкарам тези шибани обувки. — Тя се олюля леко, когато се наведе, за да оправи другата каишка.

Как я беше нарекъл Андре? Питбул с желязна захапка.

— Хайде! — Той я улови под ръка и я поведе към изхода. — Чака ни още много работа за вършене преди утре вечер.

Тери беше красива едва от два часа, а вече бе уморена от тази работа. Болеше я главата, боляха я краката и беше сигурна, че някои от мазилата, които Андре и козметичната Инквизиция бяха наплескали върху лицето й, нямаше да се измият. Никога.

Ами правилата. Боже Господи, Исусе и Богородице, какво да кажем за всички онези неща, които трябваше да прави. Или да не прави. Да приглажда полата си, когато сяда, но да не се почесва там, където я сърби. Да поставя шал върху косата си навън, но да не я реши с четка, а само да я набухва с пръсти. Всъщност, тя не можеше да направи с ръцете си абсолютно нищо, защото рискуваше да си счупи маникюра, а вече се бе заклела, че повече никога няма да попадне в лапите на китайката.

Миришеше на освежител за въздух и трябваше да носи пистолета си в глупава малка чантичка. И на всичкото отгоре да мъкне въпросната чантичка.

Освен че болеше, красотата я правеше и безполезна. Явно това беше смисълът, предполагаше Тери.

Сега тя седеше отново в къщата на Гембъл и чакаше поредната серия от мъчения. Като че ли не й стигаха разкрасителните процедури, ами сега трябваше да взема уроци по добри маниери и танци на официална вечеря. Когато в същото време можеше да се върне в участъка и да прегледа записите от охранителните камери в банката, за да види кой бе подхвърлил петдесетте хиляди долара в сметката на Корт.

— Не може ли да оставим това за утре? — попита тя. — Имам нужда да се прибера вкъщи и в продължение на няколко часа да пуша като комин. — Нищо чудно да й се наложеше да прибегне до шкурка, за да почисти лицето си.

— Утре трябва да присъстваме на панихидата. — Корт погледна над бара, докато забъркваше коктейли. — Не каза ли, че днес си отказала цигарите?

На Тери толкова много й се пушеше, че сякаш белите й дробове се бяха обърнали наопаки.

— Няма опасност сводникът да дойде и да подуши дъха ми.

— Но Андре може да го направи.

— Аз съм въоръжена. — Тя отвори чантичката си, за да покаже оръжието си. — Ще го застрелям.

— Не, няма! — Корт се приближи и й подаде красива чаша със зеленикава течност. — Заповядай. Това би трябвало да успокои болката.

Единствените зелени неща, които тя консумираше бяха салати, ябълкови тарти и ейл в Деня на Свети Патрик.

— Какво е това?

— Дайкири. Изпий го.

— Пий си го ти! — Тя му върна чашата. — Аз искам една бира.

— Няма да пиеш бира. Изтънчените дами пият коктейли. Бавно — добави той, когато Тери отпи за дегустация. — Не си хапвала нищо.

— Добре. — Не беше чак толкова ужасно, така че тя гаврътна по-смело, оставяйки топлината да се разнесе в стомаха й. — Забъркай още няколко. Ще се нацепя преди вечерята. Така ще спасим живота на Андре и ще съумея да изтърпя майка ти.

— Никакво пиене. — Корт седна до нея. — Трябваш ми трезва и бдителна.

Тя го погледна с крайчеца на очите си.

— Мислиш, че той ще нанесе удара утре?

— Не правя никакви предположения. — Той отново се взря в лицето й. — Още не мога да свикна с разликата. — Пресегна се и повдигна брадичката й.

Въпреки че процедурите бяха мъчителни, Тери не можеше да отрече, че крайният резултат беше доста впечатляващ.

— Яко, нали? — Тя завъртя главата си. — Виждаш ли сенките за очи? Имат звездички. Върху устните също. Ако ме окачиш на верига от тавана и ме завъртиш, мога да мина за диско топка.

Той поклати глава.

— Не мога да го разбера. Сякаш през всичките тези години си крила нарочно истинската си същност.

— Така е. — Стана й приятно, когато видя изненадата върху лицето му. — Стига, Корт, нали не смяташ, че никога не съм се гримирала? Е, не съм се цапотила чак така, но слагах това-онова като всяка друга жена. — Много отдавна, в един щастлив безгрижен период от живота й. Преди Кортланд да се появи в него.

Той стана подозрителен.

— Никога не съм те виждал гримирана. Нито веднъж.

— Ти ме познаваш, след като станах ченге. Но в гимназията носех дълга коса, токчета, рокли, бижута и грим. — Тя се усмихна, като си спомни как двете с майка й ходеха на пазар. По онова време тя и Жанин бяха доста по-близки. Онази последна година, преди да постъпи в Академията.

— Какво се промени, Тери?

Изплуваха не толкова щастливи спомени. Ограниченията, заяждането, плоските шеги и откровени обиди в лицето. Тери ги прехвърли наум, опитвайки се да си спомни първите, най-лошите.

— Това беше нещо, което един от моите инструктори в академията каза по мой адрес през първата седмица от обучението. Имах известни проблеми с физическата издръжливост и той каза: „Ще те вкараме във форма, Винсент. Ще ти бъде от полза, когато разнасяш матрака.“ Всички, освен брат ти, избухнаха в див смях.

Корт присви очи.

— И другите курсантки ли бяха подложени на такъв тормоз?

— Никога не се заяждаха с външния вид на момчетата, ако това искаш да кажеш. — Тя обхвана кристалната чаша с длани и се зае да изучава своето миниатюрно прозрачно отражение върху повърхността на течността. — След една седмица непрестанни майтапи със сексуален подтекст престанах да се гримирам.

— Можела си да носиш грим след дипломирането си.

Типичен мъж, който дори не можеше да си представи какво е за една жена да работи в доминирана от мъже професия.

— Едва ли. Дори когато бях в униформа, момчетата в отделението постоянно подхвърляха разни неща. — Тя докосна блестящата грива около лицето си. — Отрязах я къса, когато един задник, шеф на смяна в Седмо, каза нещо, в смисъл че Джей Ди можел да ме хваща за косата, за да държи главата ми под точния ъгъл.

— Защо си е позволил да… — Корт млъкна и изруга тихичко.

— Точно така. — Тя сви устни. — Затова наказаха дисциплинарно Джей Ди на втората ни година като патрулиращи полицаи. Той удари въпросния гадняр с едно красиво кроше. Счупи му носа. Целият беше в кръв. — Тя направи жест с ръка. — Беше страхотно.

— Джей Ди отнесе глоба и принудителен запор за три дни, но никога не ми каза защо. — В думите на Корт не прозвуча негодувание.

— Според мен той знаеше, че това е моя битка, а не негова. Но постъпваше мъжки, когато ме подкрепяше в най-гадните моменти. — Тя остави настрани чашата с дайкири. — Знаеш ли, всичко, което някога съм искала, е да бъда ченге. Знаех, че ще бъда малцинство, но не се страхувах да се боря за мечтата си.

— И се бореше.

Тя сви рамене.

— Само когато се налагаше. Тоест, през по-голямата част от времето. Просто се опитвах да се нагодя към изискванията. През годините свикнах с нещата, които направих, за да накарам момчетата да забравят, че съм жена. — Тя приглади полата си с длан. — Наистина не съм носила рокля от гимназията. Чувствам се странно. Забравила съм, че трябва да помниш да си държиш коленете събрани и да не се навеждаш много.

— Справяш се добре. — Мей дойде да ги търси, затова Корт се изправи и протегна ръка. — Време е за вечеря.

След кратко колебание Тери го улови заръката и внимателно сви пръсти около неговите.

— Не съм отговорна, ако те пробода с тези нокти. Само за твоя информация.

— Ще го запомня. — Той я погледна особено.

Андре и съпрузите Гембъл вече бяха на масата. Спомняйки си ужасите на брънча, Тери спря на вратата.

Старецът беше страховит, но при вида на Елизабет бузите й пламнаха. Не искаше да изслуша още една лекция на тема „защо маймуните нямат място на масата“.

— Не мога да го направя.

Корт се наведе към нея.

— Играла ли си на куклено гости като малка? — попита той, а топлият му дъх погъделичка ухото й.

— Да, моята братовчедка Олимпия ме караше да си играем на кукли и чаени партита. — Олимпия вече имаше четири деца и работеше върху петото. Братовчедката, която Жанин и Кон мечтаеха да се бе родила като тяхна дъщеря вместо Тери.

— Това е същото, само че с възрастни.

Тя обърна глава, но видя само спокойствие в хладните му очи.

— Не се дръж мило с мен. Това ме изнервя.

— Не се тревожи. — Той я поведе към един стол и го придърпа, настани я и след това седна до нея.

Добре, втори рунд. Тери погледна начело на масата, където седеше Луи, вперил очи в нея.

— Добър вечер, Луи… — ястребовият взор на Андре я накара да се поправи. — Господин Гембъл.

Бащата на Корт я озари с широка усмивка.

— Ти винаги си била прекрасна, cherie. Но тази вечер си… сияйна.

Луи беше такъв чаровник. Винаги знаеше как да накара една жена да се чувства като богиня. Може би трябваше да се отърве от Корт и да се помотае с баща му по светските сбирки идната седмица.

Тери се стегна и се обърна към Елизабет.

— Благодаря за ценните съвети по-рано днес, госпожо Гембъл. — Тя прегледа приборите, сред които се бяха появили няколко нови попълнения. — Ще се старая повече.

Елизабет се смути за миг, преди да се усмихне малко сковано.

— Уверена съм в това, Тери.

Накрая Тери се обърна към Андре.

— Господин Моро, след вечеря трябва да поговорим за тези обувки. Те са… — тя замлъкна, търсейки точното описание.

— Да, детектив? Какви са?

— Полека. — Корт постави ръка върху нейната.

Полека друг път, нали не ги носиш ти. Тери обмисли думите си още веднъж и най-сетне каза.

— Аз съм дама, Андре. — После стрелна поглед към Елизабет. — Казано ми е, че истинските дами не си служат с такъв език.

Андре заръкопляска, а Луи се разсмя.

— Това ще бъде чудесно.

Вечерята беше неловка, но не заради маниерите на Тери. Концентрацията, с която учтиво се хранеше, пиеше и разговаряше, беше непоколебима и на моменти изтощителна. Задаваше тихичко разни въпроси на Андре, когато не беше сигурна в нещо, и той, след известна първоначална изненада, й отговаряше с внимателно формулирани предложения. Елизабет остана мълчалива и бдителна, докато Луи се наслаждаваше на храната, хвалеше Тери или й се усмихваше лъчезарно.

Не, вечерята вървеше много добре.

Но усилието да седи до Тери и да я наблюдава, държеше Корт на нокти. Разделяше ги само една тясна ивица между двата стола и ако той преместеше бедрото си леко вляво, щеше да го притисне до нейното. Не се опита да я докосне, но когато тя посегна за нещо, ръката й се опря до него. Въпреки парфюма, грима, косата и роклята, той все още можеше да долови аромата на кожата й.

Но докато всичко това се случваше, тя изглеждаше напълно забравила за него и за факта, че го побъркваше.

— Ти не хапна почти нищо, Кортланд — каза Елизабет, когато Мей вдигна чиниите и поднесе кафе и десерт. — Да не ти е лошо?

— Добре съм. — Предстоеше му урокът по танци. — С Тери ще те чакаме в музикалния салон, когато си готов, Андре. Хайде, Тери.

— Може ли да събуя тези обувки? — попита тя. Той я поведе надолу по коридора. — Пръстите на краката ми са изтръпнали.

— Не. — Слабините му бяха образували стегнат възел, така че малко накуцване нямаше да й навреди.

Тери подтичваше, за да върви успоредно с него.

— Добре, но не нося отговорност, ако се препъна, падна или ти счупя някой пръст на крака.

Корт я хвана за китката и смени посоката.

— Хайде да излезем за малко на чист въздух. — Той я дръпна на мраморната веранда, където майка му отглеждаше огромни розови храсти. Навън беше влажно и топло, за разлика от прохладата вътре в къщата, но ароматът на рози заличи всичко останало.

— Какви красиви цветя. — Тери се наведе да помирише една разцъфнала „американска красавица“, като му предостави още една превъзходна гледка към стегнатия си малък задник. — Майка ти ли ги отглежда?

— Да. — Той закрачи насам-натам. — И ги кръстосва.

— Като кученца, искаш да кажеш? — Тя се засмя на собствената си шега и зарови лице в друга роза. — И мама обича цветя. Тя обича всички момичешки неща. Аз се оказах голямо разочарование, повярвай ми.

Корт спря и я проследи с поглед.

— Ами баща ти?

— За него също. — Вече не звучеше толкова щастлива.

Бащата на Тери беше деликатна тема. Джей Ди му бе казал веднъж, че Кон Винсент е съсипал репутацията на Тери със своята присъда по обвинение за подкуп. Брат му отказа да каже нещо повече, а когато Корт се опита да го притисне, той заяви, че не може да предаде доверието й.

Но той знаеше, че Тери изпитва нещо повече от доверие към Джей Ди. Тя го обичаше. Начинът, по който се бе тревожила за брат му по време на случая Леклер, убеди Корт, че Джей Ди спи с нея. Убеди го дотолкова, че той излезе, опита да се напие и след това отиде да я търси.

— Трябва да се връщаме вътре — каза Тери, като погали за последен път меките листенца на розата. — На Андре сигурно му е време за лягане.

— Андре ще почака. — Корт застана зад нея. — Защо винаги избягваш да разговаряш с мен?

— Непрекъснато говоря с теб по работа. — Гласът й стана предпазлив. — Хайде да влезем вътре.

— Чакай. — Той допря ръце върху раменете й. Спомни си как я бе сграбчил в стаята с копирната машина и колко експлозивна беше срещата на телата им. — Сега не сме на работа.

— Ти не си, но аз съм. — Тя се изплъзна изпод ръцете му. — Искаш ли да забравим за урока по танци? Можеш да кажеш, че съм срамежлива или че имам вода в коляното. Предай на вашите, че им благодаря за всичко.

— Ето, отново бягаш. — Той застана между нея и вратата. Изражението върху лицето й го изпълни с желание да я разтърси с всичка сила.

— Кога ще ми се довериш, Терез?

Облаците забулиха луната и хвърлиха сенки върху лицето й.

— Последния път, когато ти се доверих, Кортланд, се събудих сама.

Не беше сексът, който я безпокоеше, а споменът за следващата сутрин. Корт се стъписа, когато осъзна, че тя разглеждаше тяхната среща като въпрос на доверие. Разбира се, тя имаше пълното право. Той я бе взел и после я беше оставил, без изобщо да помисли за чувствата й.

— Не трябваше да постъпвам така. Не трябваше да идвам при теб. — Той взе ръката й в своята. — Прости ми, Тери.

— Съжаляваш сега, когато изглеждам така. — Тя отдръпна ръка. — Не позволявай на скъпите финтифлюшки и лустрото да те заблудят, комисар. Отдолу, аз съм все същата жена.

Беше уморен постоянно да го отблъсква — всеки път, когато се опитваше да говори с нея, особено когато се опитваше да се извини.

— Знам коя си.

— Така ли? Може би имаш нужда от очила. — Тя се пресегна и дръпна една роза от храста, а след това я размаха под носа му. — Това цвете е красиво и елегантно и вероятно има родословие дълго една миля.

Нейният глас го разтърси и извади нещо тъмно вътре в него.

— Е, и?

— А аз нямам.

Трябваше да я целуне отново, реши Корт. Без да бърза, както бе правил преди. Щеше да го направи малко по-късно, когато лежеше гола под него.

— Това ли е всичко?

— Не. — Тя направи гримаса и пусна розата. — Сега имам тръни в ръката. Мамка му.

Той хвана китката й и я обърна така, че светлината от прозорците да освети кървавите следи по дланта й. Три зеленикавочерни тръна се бяха забили дълбоко в дланта й.

Когато тя се опита да я издърпа, той затегна хватката си около китката й.

— Не мърдай.

— Тече ми кръв. Ти не мърдай.

Той се наведе и извади първия трън със зъби и завъртя глава, за да го изплюе.

— Ох! — Тя притихна, докато той извади и другите два. — Трябваше ли да правиш това?

— Да. — Ваденето на тръните от дланта й с уста раздвижи някои от неговите демони, а възелът в слабините му стана още по-твърд. — А ти защо се нарани, за да ме впечатлиш с това колко си жилава?

— Не, но се надявам да ме удари някоя кола на път за вкъщи — заяви Тери с равен глас. — Поне ще се спася от всички усложнения и най-сетне ще мога да си използвам отпуската, пък макар и в гипс и екстензии.

Отново му се приискала я разтърси.

— Това не е смешно.

— Не се шегувам.

— Деца — обади се Андре от прага. — Престанете да се заяждате и влизайте вътре.

Тери въздъхна, преди да се обърне към стареца и да го озари с блестяща усмивка.

— Андре, претърпях малка злополука. Би ли ме упътил към дамската стая, ако обичаш?

Глава 12

— Тъмносиният костюм? — Крепейки телефона между бузата и рамото си, Тери се зарови сред калъфите с тоалети, които Андре бе изпратил в нейния апартамент. За щастие калъфите бяха прозрачни, иначе цял ден щеше да сваля и вдига ципове. — Раираният или другият, дето е дюс?

— Дюс.

— Намерих го. — Тя извади костюма от гардероба и го разгледа. — Кои обувки?

— Тъмносиньо и черно на висок ток, намират се в червената кутия — отговори Андре. — Поставих аксесоарите в черна кадифена кутийка в десния долен джоб на якето ти.

Тери изрита въпросната червена кутия от килера и обувките изпаднаха от нея. Токчетата обещаваха изкривяване на гръбнака, но поне нямаха каишки.

— Тъмносиньо и черно на висок ток, отметнати. — Извади с една ръка кутийката от якето и я отвори, за да намери плоско златно колие и кръгли обеци. — Накити, отметнати. — Тежката блестяща верижка я накара да се намръщи. — Изглеждат като истински.

— Ние не купуваме аксесоарите си от магазина „Всичко по един долар“, детектив. Възможно ли е да пушите?

Тя се пресегна и загаси цигарата, която бе забравила да дими.

— Не.

— Чух потракване на пепелник. — Андре въздъхна: — Измий си зъбите, използвай вода за уста, почисти ръцете си и не пали друга, иначе ще те набия.

Тери се наежи.

— Нападението над полицай е углавно престъпление, старче.

— Затворът ще ми се види като почивна станция. Сега, гримирай се, преди да се облечеш и използвай само лек фон дьо тен, полупрозрачна пудра и тъмното червило в цвят мока. И накрая сложи съвсем мъничко руж в цвят „канела“ върху скулите.

— Чакай, чакай. — Тери взе безжичния телефон в банята и се зарови в козметичната чанта, която той й беше дал предишната вечер.

Когато едно телефонно обаждане от кмета отложи урока по танци, Тери прекара един час в една от баните на фамилия Гембъл, където Андре й показа как се сваля и поставя грима. Препирнята със стареца я разведри малко, но не достатъчно, за да се изправи отново пред Корт. Веднага щом Андре я остави, Тери се измъкна от къщата и отпраши.

— Боже, гледай колко много лай… неща. — Тя прегледа етикетите.

— Защо тук пише „бузи, устни и очи“? Откога са взаимозаменяеми?

— Това е продукт със светлоотразяващи частици, използва се навсякъде.

Тя спря да рови в несесера.

— Не мога да направя това. — Тя пусна ружа вътре. — Ще приличам на клоун. Не може ли да се видим един час по-рано и ти да ме гримираш?

— Нямаме време. Ще се справиш, просто не забравяй свещената мантра: „Аз съм искрена, семпла, състрадателна и ведра.“ Ще се видим в църквата, детектив. И бъди красива.

Красива… как ли пък не. Тя затвори телефона и прегледа разпръснатите козметични продукти със същата подозрителност, с която би изучавала тиктакаща бомба.

— Боже, как се прецаках.

Един час по-късно някой почука на входната врата и Тери излезе на куц крак от банята, като се опитваше да обуе обувките си.

— Задръж! — провикна се тя. Обу се и се погледна.

Бижута и часовник, рапорт приет. Бримки на чорапите и гънки по полата няма, рапорт приет. Коса, рапорт приет. За малко да си прехапе долната устна, когато си спомни зачервилото. Нещо липсваше.

На вратата се почука по-силно.

— Добре, добре, идвам. — Тя отвори и видя Корт да стои на вратата — висок и красив в тъмносивия си костюм. — Не съм готова.

Погледът му я обходи от носа до пръстите на краката.

— Виждаш ми се готова.

От начина, по който го каза, я присви стомахът. За последен път се появяваше на прага й… Не, сега нямаше да мисли за това. Трябваше да се съсредоточи.

— Забравих да направя нещо. Сигурна съм. — Тя го хвана заръката и го дръпна вътре, след това се завъртя. — Виждаш ли нещо, което не е наред?

— Не. — Каза го така, сякаш точно там беше проблемът.

Тери закрачи насам-натам.

— Гримирах се. Е, само фон дьо тен и червило. — Отказа се да си пипа очите, след като едва не се ослепи с четката на спиралата. — Обух чорапите, сложих си лак за коса, обеци…

Устата му се изви в крива усмивка.

— Успокой се. Това не е протокол за изключване на заподозрян.

— Това щеше да е фасулска работа. — Корт беше сложил любимия си афтършейв, който ухаеше на океански бриз и подправки. Тери започнала диша през устата си, така че да може да се концентрира, след което замръзна. — Парфюмът. — Трябваше да отиде до тоалетката. — Имам нужда от пет минути. Трябва да се съблека и тогава да се напръскам.

— Тери. — Той я хвана за ръката. — Нямаш нужда от него.

— Но Андре каза…

— Андре няма да седи до теб в църквата. — Един мускул на челюстта му потръпна. — А аз.

— Аха. — Да не би вчера да беше прекалила с парфюма? — Добре. — Тя взе чантичката си и провери дали оръжието й е вътре. — Да вървим!

Пътуването премина в мълчание. Тери знаеше колко разстроен бе Корт от убийството на Ашли и си позволи да не говори. Седеше мирно, за да не намачка костюма, и преговаряше наум всичко, което Андре й бе казал снощи.

— Гледай на входовете и изходите — рече Корт, когато спря на паркинга на църквата. — Пусни ме да вървя малко по-напред на излизане от службата.

— Само аз съм въоръжена — напомни му тя.

— Не, не си. — Той паркира и изключи двигателя. Тери проследи извивката на сакото му и видя издутината на кобура.

— Носиш го скрит? Откога?

— От 1995-а насам — каза той, като си сложи слънчеви очила. — Имам разрешително и знам как да го използвам.

Тери въздъхна.

— Добре, тогава няма да се наложи да те арестувам.

Поменът за Ашли Бушар се проведе в църквата „Света Екатерина“, построена през деветнайсети век в покрайнините на Гардън Дистрикт. Имаше безброй букети и венци, изпратени от всички краища на страната, затова старата църква миришеше на парник. Тери седна до Корт между неговите родители на един от предните редове и се загледа в родителите на Ашли, които се взираха покрусени в снимката на тяхната красива мъртва дъщеря, заобиколена от венец редки бели орхидеи.

Нямаше ковчег, както вече й беше казал Корт, тъй като бяха решили да направят погребението в тесен семеен кръг.

Няколко души прочетоха кратки похвални слова за младата жена, включително Андре Моро. Фактът, че Ашли бе принадлежала към най-привилегированите кръгове на креолското общество, не се споменаваше. Вместо това приятелите й разказваха анекдоти за детските й лудории, за нейната любов към пътешествията и житейските радости, за нейната щедрост и доброта.

Тери се изненада, когато види Мория Навара да се качва на подиума. Младата блондинка се появи бледа и изтерзана, сякаш нямаше нищо общо с уверената привилегирована млада жена, която навремето използваше всяка възможност, за да се заяде с Тери.

— Ашли беше една от най-добрите ми приятелки — започна Мория с треперещ глас. — Споделяхме една стая в колежа Тулейн, и двете бяхме мажоретки, така че си разменяхме дрехите, ходехме по срещи и спортувахме. Трябваше да се науча да се примирявам с чудатостите на Аш, както и с нейните обещания. Всяка нейна приятелка ще ви каже, че Ашли Бушар държеше на думата си.

Понесе се тих одобрителен смях от редовете с опечалени млади жени.

— Последният път, когато видях Ашли, беше у тях онзи ден. Тя пробваше един нов тоалет и се допита до моето мнение. — Мория погледна Корт за миг, преди да извърне очи. — Аз бях в лошо настроение и не й бях много полезна. Ашли ме покани на обяд, но аз се измъкнах. Ако не бях тръгнала толкова бързо, сигурно щях да видя дима в огледалото за обратно виждане.

Тери тихо извади бележника си и прегледа записките си. Никой от дома на Бушар не бе споменал, че Мория е била там същия ден. Трябваше да поговори с нея, може би беше забелязала нещо.

— Не днес — прошепна Корт, поглеждайки от бележника към Мория.

Нима наистина я смяташе за толкова безчувствена? Тери потисна емоциите си и му кимна. Мория слезе от подиума и се доближи до снимката на Ашли.

— Ако бях останала, щях да бъда в колата с теб, Аш. Нямаше да си сама. Щях да те измъкна по някакъв начин. — Гласът й затрепери, когато тя долепи кутрето си до снимката. — Обещавам.

Госпожа Бушар склони глава на рамото на съпруга си и захлипа.

Корт стана и отиде до Мория, която го погледна с невиждащите очи на жена в шок. Той се наведе, прошепна й нещо и я поведе полека към мястото, където седеше семейството й.

Раздразнението на Тери избледня, когато го видя как седна до Мория и обгърна превитите й рамене. Никога не беше харесвала бившата приятелка на Джей Ди, особено имайки предвид, че Мория беше ходила с Корт преди него. Но старата ревност се превърна в болезнен копнеж. Тя знаеше, че каквото и да направеше и както и да изглеждаше, Корт никога не би се отнесъл към нея с такава нежност.

Толкова по-добре, помисли си тя, докато се взираше в яката на човека пред нея. Защото ако го направеше, тя щеше да покаже на Мория как една жена може да се разпадне на части.

Дъглас слезе от трамвая и изчака на тревната алея да преминат колите, преди да пресече улицата и да тръгне към „Света Екатерина“. Новинарски микробуси бяха паркирани по цялата улица, затова той седна на автобусната спирка, откъдето можеше да наблюдава как опечалените излизат от църквата, без да привлича внимание.

Следеше цяла седмица от телевизора в стаята си историята на убийството на Бушар. Когато съобщиха за поклонението, той реши да отиде, пък дори и само за да погледа Гембъл да плаче за онова, което беше загубил. Това не беше в разрез на правилата, а ако успееше по някакъв начин да се покаже на Кортланд след службата, би могъл да подтикне комисаря към безразсъдство.

Той искаше Корт Гембъл да го удари. И възнамеряваше да го провокира.

Семейство Гембъл бяха богати и един удар на публично място щеше да бъде достатъчно основание за голям съдебен процес или за уволнението на комисаря. В края на краищата, кой кмет иска шеф на пожарната, който бие с юмруци невинен човек?

Не се чувстваше виновен затова, което правеше. Гембъл имаше всичко. Дъглас е загубил всичко, включително и семейството си. Никой нямаше право да откъсва човек от семейството му.

Някаква малка тежест тупна до него на пейката.

— Какво правиш тук?

В първия момент той не разпозна лицето на момичето, дотолкова беше погълнат от фантазията за своето тържество над Гембъл. После позна Кейтлин, момичето от хотела.

— Бих могъл да ти задам същия въпрос.

— Проследих те — каза хлапето без заобикалки. — Също както момичетата от „Тотални шпионки“ по телевизията.

— Това е анимационно филмче. — Той погледна от другата страна на улицата до църквата. — Вече си достатъчно голяма, за да знаеш, че филмчетата не са истина. Не бива да си тук сама. Не е редно момиче на твоята възраст да се разхожда само из града.

— Аз не съм сама. Нали съм тук с теб. — Тя придърпа коленете си, като опря мръсните си маратонки на ръба на пейката. — Ти си в беда, господине, нали?

— Вече не, и се казвам Дъглас. — Той видя Корт Гембъл да излиза прегърнал някаква дребничка руса жена, и се замисли за мъжа, който бе дошъл да посети с щедри празни обещания. — Сега трябва да се прибереш вкъщи. Говоря сериозно, Кейтлин, тук не е безопасно за теб.

— Аз съм на сигурно място. Теб те следят, а не мен.

Това откъсна вниманието му от комисаря.

— Какво?

— Има един човек, който те следи. В кафява кола, над дясното ми рамо. Не поглеждай директно към него — прошепна ядосана тя. — Веднага ще разбере, че знаеш.

Дъглас се престори, че разглежда една туфа бурени, растящи около автобусната спирка, и стрелна бърз поглед надясно. Кафяв шевролет седан стоеше на празен ход до тротоара, там, където той беше слязъл от трамвая. Зад волана седеше невзрачен мъж с тъмни очила.

— Той беше пред мотела тази сутрин и си тръгна чак когато ти излезе. — Кейтлин подпря брадичка на коленете си. — И е ченге.

Значи беше под наблюдение. Очакваше го. Но това момиченце бе открило опашката му преди него самия.

— Откъде знаеш, че е полицай?

— Има един от онези подвижни буркани с червени светлини, дето се закрепват към покрива, когато искат да стигнат някъде супер бързо. Видях го, когато минах покрай колата. — Тя се взря в него. — Да не си убил някого?

Дъглас не се изненада, когато Гембъл му беше задал този въпрос, но едно малко дете като Кейтлин не биваше дори да си мисли за подобни неща.

— Не.

— Но си бил в затвора за известно време, нали?

Известно време. Той си представи привидно безкрайното шествие на дните, преминали в работа над книгите, и нощите, прекарани в мерене с крачки на тясната килия.

— Три години.

— И аз така си помислих — тя кимна. — Татко гледаше като теб последния път, когато излезе навън. Лежа осемнадесет месеца по обвинение в незаконно притежание на оръжие. — Тя го каза толкова небрежно и естествено, сякаш бе нещо незначително като глоба за неправилно паркиране. — Добре, какво смяташ да правиш?

— Нищо няма да правя. Само си седя тук.

— Аз мога да пазя тайна, нали знаеш. Никога не издавам татко, когато той носи вкъщи разни неща от магазина без касова бележка — увери го тя.

Дъглас погледна към църквата и се опита да даде разумен отговор. В този миг видя тъмен микробус, паркиран на ъгъла. Значи не съм единственият под наблюдение. Дали не беше онзи, който дава на драго сърце? Дали щеше да види Дъглас? Щеше ли да види Кейтлин?

— Наистина мисля, че трябва да се прибереш вкъщи.

— О, стига, мистър. Кажи ми какво става — примоли се момиченцето.

— Нищо няма да ти кажа. Аз нямам работа, нямам семейство, нямам пари, нямам приятели. — След няколко дни нямаше да има и стая в мотела.

— Стига, де. — Кейтлин го побутна с лакът. — Искаш ли да ти кажа как да се отървеш от ченгетата? Клавър го направи страхотно с онзи лошия, в последния епизод.

— Клавър?

Тя кимна с ентусиазъм.

— Виж, трябва ни нещо, което да го разсее. — Тя се наведе и изтръгна един гекон свит в тревата. — Виждал ли си какво прави човек, когато му пуснеш гущер под ризата?

— Не мисля, че полицаят ще ми позволи да направя това.

— Не, няма. — Кейтлин сви малката си ръка около гекона, който се скри напълно, и го озари с ангелска усмивка. — Аз ще го направя.

Корт остана с Мория до края на службата и съпроводи нея и семейството й навън, където ги очакваха частните лимузини. Семейство Навара му благодариха за помощта, преди да се качат в колата си, но Мория изостана назад.

— Майка ми помогна да напиша прощална реч — промълви с усилие тя и погледна свитите си треперещи ръце. — Беше красиво и уместно, но когато се качих там, не можах да си спомня думите. Не можех да говоря за нея по този начин. — Пълните й с болка очи се зареяха в редицата от автомобили. — Трябваше да бъда с нея. И аз трябваше да умра с нея.

— Ашли никога не би поискала това, миличка. — Той обхвана с длани лицето й и избърса сълзите по бузите й. — Тя те обичаше.

— Не! — Мория се отдръпна. — Тя обичаше теб, Кортланд. Онзи ден, когато тя… тя изпробваше разни тоалети за теб. Искаше да те впечатли. Вярваше, че всичко ще се нареди, вие ще се съберете отново, ще се ожените, ще си народите деца и ще живеете щастливо завинаги.

Той погледна към улицата и видя тъмен микробус, паркиран на ъгъла.

— Никога не съм й давал повод да смята, че…

— Знам! Аз бях там, помниш ли? — Мория се надигна на пръсти и го целуна по бузата. Устните й бяха студени. — Тя също знаеше, и все пак щеше да опита. Такава бе Аш. Нищо не я спираше. — Тя се усмихна печално, преди да се качи в лимузината.

Корт проследи с поглед отдалечаването на колата. Не бе имал никаква представа за намеренията на Ашли или за чувствата й, а сега бремето на смъртта й сякаш се удвои. Това не беше предположение на луд убиец. Ашли е била влюбена в него.

Тери се доближи и застанало него.

— Тя ще се оправи ли?

— Ще й трябва известно време. — На него също, но не можеше да стои тук цял ден и да жали за любов, която не бе искал, търсил или заслужил.

— Службата беше хубава — Една топла ръка се уви около неговата. — Искаш ли да се поразходим?

Той тръгна с нея. Зад „Св. Екатерина“ имаше малко частно гробище, където бяха положени в своя последен сън много от свещениците, служили в енорията. Поради високите подпочвени води беше невъзможно да се погребват мъртвите, затова техните останки почиваха в мраморни гробници с каменни сводове, върху които бяха гравирани имената на покойниците. Върби виеха клони около портата от ковано желязо, а за посетителите имаше сенчести дървени пейки за молитва.

— Спомням си едно стихотворение, което веднъж трябваше да прочетем в училище — каза тя, докато вървяха по каменната пътека. — Нещо за смъртта, която все едно е кораб, който отплава надалеч.

— Не знаех, че харесваш поезия. — Той не знаеше нищо за нещата, които Тери харесваше, извън работата в полицията и оръжието. Почувства се неспокоен и ядосан, както когато научи защо бе отрязала косата си.

— Не харесвам поезията, но тази поема… беше тъжна и истинска. Знаеш ли… — тя го погледна, след това сви рамене, някак смутена. — Няма значение, предполагам. И без това не си спомням всичките думи.

— „И точно в момента, когато някой до мен казва: «Ето, тя си отиде.» и други очи я гледат как идва, и други гласове се готвят за радостен вик: «Ето я!».“ Хенри Ван Дайк.

— Да, това е стихотворението. — Тя спря до портата и погледна към една гробница с изрисувано изображение на ангел. — Да не са ви карали да учите поезия наизуст в частното училище?

— Прочетох го на погребението на баба ми миналото лято. — Тогава Елизабет искаше той да прочете един псалм от Библията, но стиховете на Ван Дайк изразяваха чувствата му по-вярно. Като обещанието с кутрето на Мория. — Аз не съм учил в частно училище.

— Не си ли?

Той поклати глава.

— Баща ми настоя аз и братята ми да учим в държавно училище. Заяви, че това ще ни опази от разхайтване, и беше прав. — Корт я погледна. — Ти беше доста мълчалива миналото лято, ако си спомням правилно.

— С Джей Ди работехме върху случай на едно прегазено тригодишно момченце на име Брайън Кудей. Шофьорът беше избягал. Ние поехме сигнала. Когато пристигнахме на местопроизшествието, Брайън изглеждаше така, сякаш току-що бе полегнал да си подремне на пътя. — Гласът й заглъхна. — Беше толкова мъничък, по дяволите.

Той вплете разсеяно пръсти в нейните.

— Успяхте ли да заловите водача?

Тери кимна.

— Беше един бизнесмен, твърдеше, че изобщо не е видял хлапето да излиза на улицата. Но беше разказал малко по-различна история на своя механик и на приятелчетата си за голф. Осъдиха го на десет години за непредумишлено убийство. — Тя погледна към Корт. — Ще заловим този психопат и ще въздадем справедливост за. Ашли.

Да седи до Тери в църквата се оказа истинско изпитание, затова отчасти той отиде при Мория, за да се отдалечи от нея. Не можеше да се отърси от чувството за вина заради смъртта на Ашли, което се усили след това, което му каза Мория.

Въпреки това му олекна, когато погледна в очите на Тери.

— Изглеждаш толкова сигурна в това.

— Двамата с теб сме добър отбор. — Тя продължи да изучава фасадата на гробницата. — Когато не се заяждаме един с друг или когато… не правим разни други неща.

Тя имаше право.

— Не бях помислил колко неловко може да бъде за теб. — Въпреки че той не се чувстваше неловко. Точно обратното, което беше и причината да я остави сама в църквата. — Ще направя каквото мога, за да не те притеснявам.

— Дай просто да си вършим работата. — Тя стисна ръката му. — Заради Ашли и хората, които загинаха в бара. Дължим им го.

Той сведе поглед към лицето й. Върху него се четеше неподозирана упоритост и сила. Сила, обуздана от онова, което я беше тласнало да преследва убийци и да ги предава в ръцете на правосъдието. Тери излъчваше решителност, каквато само най-лошите преживявания можеха да изковат.

Джей Ди винаги казваше, че има безрезервно доверие в Тери, и беше спокоен, когато тя му пазеше гърба. Сега Корт започваше да разбира защо.

— Извинете, комисар — рече Лоусън Хейзнъл, приближавайки се към тях.

Тери се намръщи.

— Хейз? Какво правиш тук? — Тя погледна колегата си. Цялата предница на ризата и панталона му беше изцапана с някаква карамелена на цвят течност. — И защо си наквасен с лате?

— Ако някога ме чуеш да казвам, че искам да имам деца, припомни ми този случай, чу ли? — Той се обърна към Корт. — Проследих Саймън дотук. Той седеше на онази пейка и наблюдаваше входа на църквата. Изглеждаше много заинтригуван от вас и блондинката, с която излязохте.

Корт се обърна. Тъмният микробус, който бе паркиран на ъгъла, беше изчезнал.

— Къде е той?

— Точно това казвам. Някакво момиче се приближи до колата и ме попита дали съм виждал малкото й братче. Когато се огледах наоколо, тя ми пусна гущер във врата. Крайният резултат е това. — Лоу посочи пропития с кафе лате плат, който беше прилепнал на гърдите му. — Хлапето избяга, а когато потърсих Саймън, той беше изчезнал. Загубих го.

Секретарката на Грей надзърна зад открехнатата врата в кабинета му.

— Свалих онези файлове, които поискахте. — Тя донесе диска и му го подаде. — На четвърта линия ви чака Пол Таравей, казва, че вие сте му се обадили?

— Да, така е. Благодаря ти, Джен. — Той натисна мигащия бутон на телефона. — Доктор Таравей, благодаря, че връщате обаждането ми.

Най-накрая.

— Доктор Хюит — отговори дълбок, дрезгав глас. — Казаха ми, че било спешно.

— Опитвам се да идентифицирам една жертва от пожара в „Маскърс“. — Той вдигна списъка на повикванията и провери името на Таравей. — Вие сте бил личният лекар на Стивън Белафини.

— Точно така.

— Моята Джейн Доу е била в последен стадий на рак на гърдата и е била подложена на курс радикална химиотерапия. На възраст около 28, висока 1,70 м и около петдесет килограма. Загубила е по-голямата част от косата си.

— Не мога да идентифицирам със сигурност жена по толкова общо описание, докторе.

Общо описание ли? Та той му даде всичко друго, освен пръстови отпечатъци.

— Разбирам, но дали това описание пасва на някой член на семейството на Стивън Белафини? Съпруга, може би, или сестра?

Гласът на другия стана равен.

— Това е поверителна информация за пациентка.

— Вашата пациентка е мъртва, сър. Така че вече е моя пациентка, но все още си няма име. Помогнете ми да й дам име.

Последва дълго мълчание в другия край на линията. Най-сетне Таравей каза:

— Аз диагностицирах рак на гърдата на съпругата на господин Белафини Лусиана миналата година. Вашата Джейн Доу може да бъде тя.

— Лусиана Белафини — повтори Грей и си записа името. — Насочихте ли я към онколог?

— Разбира се, незабавно. — Таравей му даде координатите на другия лекар.

— Благодаря. — Грей прегледа списъка на липсващите лица. — Но госпожа Белафини не е обявена за издирване от семейството. Защо?

— Не знам. Ако сме приключили, трябва да…

Грей се замисли за слабото изтощено тяло.

— Защо Стивън Белафини я е взел със себе си в този бар? Нима не е знаел колко е болна? Нима не го е било грижа?

— Аз бях личен лекар на господин Белафини, доктор Хюит, а не негов психотерапевт. Дочуване. — Линията прекъсна.

Затръшването на телефона му донесе известно удовлетворение. Той погледна диска на Джен и го постави в компютъра си. Файловете бяха изтеглени от базата данни на Харвардския колеж по медицина и обхващаха най-новите методи за лечение на напреднал рак на гърдата.

Докато прехвърляше информацията, той набра номера на онколога на Лусиана Белафини.

— Аз лично се обадих на Стивън Белафини преди две седмици, когато тя не дойде за химиотерапия — каза специалистът. — Той ми каза, че се е разделил със съпругата си и не знае къде е тя.

— Видяхте ли я след това?

— Нека да проверя в книгата си. — Последва кратка пауза. — Не, доктор Хюит, според архива ми, тя повече не е идвала. Искате ли да ви изпратя рентгеновите снимки? По тях ще можете да потвърдите самоличността й.

— Да, ще ви бъда благодарен. — Той се облегна и разтърка очите си. — Тя нямаше шанс да живее, нали?

— Не, тя си отиваше. Планирах да я хоспитализирам след последното вливане. — Онкологът въздъхна. — Тя беше прекрасна жена, но не съжалявам, че е мъртва. Болките бяха ужасни, но тя отказваше да взема морфин, а аз нямах с какво друго да й помогна.

— Тогава защо сте й назначили химиотерапия?

— Това всъщност беше нейна идея. Опитах се да я разубедя — когато дойде при мен, тя вече имаше разсейки в черния дроб, белите дробове и бъбреците, но тя настоя. — Докторът се подсмихна с горчивина. — Каза ми, че има за какво да живее и няма да се предаде без бой.

Грей се намръщи.

— Не звучи като жена, която се готви да напусне съпруга си.

— Да го напусне ли? — повтори невярващо онкологът. — Доктор Хюит, Лусиана Белафини беше напълно отдадена на съпруга си. Тя вярваше, че химиотерапията ще й спечели няколко месеца живот и провеждаше лечението амбулаторно, за да може да си остане у дома с него. Ако питате мен, любовта й към господин Белафини беше единственото нещо, което я поддържаше жива.

Глава 13

В деня след погребението на Ашли Бушар, Тери прегледа записите от охранителните камери до банкомата пред банката. Никъде не се виждаше ясен образ на клиентите, които бяха използвали пощенската кутия, която попадаше извън полезрението на обектива на камерата. В най-добрия случай се виждаха обувките и краката на клиента, при това от коляното надолу. Не забеляза обувки, които би носил Корт Гембъл, но това не означаваше нищо.

Това, което й трябваше, бяха депозираните банкноти, каза си Тери, докато прибираше записите. Които вече бяха преминали през банковата система и насочени към други клиенти. Или пък…

Тери грабна телефона и позвъни на управителя на клона, който й беше предоставил извлеченията от авоарите на Корт.

— Колко дълго пазите пликовете, използвани за депозити?

— Изхвърляме ги на всеки тридесет дни — каза той.

— Страхотно! Трябва ми пликът, в който е била депозирана сумата от петдесет хиляди долара по сметката на Корт Гембъл.

— Съжалявам, но пликовете се изхвърлят в един контейнер за хартиени отпадъци, детектив. Ще трябва да преровим буквално хиляди пощенски пликове, за да намерим този, който искате.

На Тери й мина през ума да му каже в колко бунища и сметища бяха ровили тя и Джей Ди в търсене на улики, но реши вместо това да закачи малко стръв на въдицата.

— Лицето, направило този депозит, може да е убиец, а вие знаете колко важни са пръстовите отпечатъци като доказателствен материал в хода на съдебния процес. Ще станете герой, задето ни помагате да заловим този човек.

— Може дори да ме покажат по телевизията — промълви управителят с нужната доза ентусиазъм.

— Именно. — Тя не го изчака да се съгласи, а го притисна. — Накарайте вашите хора да сложат ръкавици и да пипат пликовете внимателно. Иначе ще трябва да взема пръстовите отпечатъци на всеки един служител, който би могъл да е докоснал плика. Много ви благодаря за съдействието.

След като даде указания за връщането на касетките от охранителните камери в банката, Тери излезе от полицейското управление и се отби в Италиано-американския клуб в центъра. Мениджърът Карло Манчети, бивш играч на „Ню Йоркър“, погледна значката й без никаква изненада. За разлика от управителя на банката, Манчети не гореше от желание да съдейства на разследването.

— Няма как да знам имената на гостите на господин Белафини — заяви той. — Като член на клуба, той има право да води, когото си иска тук.

— Какво ще кажеш за останалата част от вашия персонал?

Той оправи карамфила на ревера си.

— Няма причина да знаят подобна информация.

— Сериозно? — Един от вашите хора е съобщил за среща между Франк Белафини и комисар Корт Гембъл. Човек на име… — тя прегледа записките си — Сантино. Искам да говоря с него.

— Сантино вече не работи тук.

Напредвам като хрътка, която си гони опашката, каза си Тери.

— Имаш ли домашния му адрес?

— Той се премести в Неапол.

— Във Флорида?

— В Италия. — Манчети навири камбестия си нос. — Това ли е всичко, детектив?

— Не, не е. — Тя разгледа различните врати в края на лобито. Върху всяка от тях имаше различна табелка: кухня, зала за събрания, трапезария и бизнес офис. На една от вратите имаше надпис „служебна“.

— Какво има там? — попита Тери и кимна към нея.

Управителят се подсмихна с насмешка.

— Донеси заповед за обиск и ще те разведа лично.

Тери погледна часовника си и видя, че оставаха само пет минути до срещата й с дамския садистически кръжец. — Считай го за уредено. — Тя изрови една визитка и му я подаде. — Междувременно, ако някой тук случайно се съвземе от пристъпа на масова амнезия, нека ми се обади.

Тери излезе от клуба и едва не се сблъска с Грей Хюит, който изникна иззад ъгъла.

— Хей, какво правиш тук? Следиш ли ме?

— Това и не само. — Той разпери шеговито-заплашително ръце над нея. — Дебна те.

— Недей, че съм раздразнителна. — Тя потупа чантата си. — И нося заредено оръжие.

— Добре, тогава ще бъдем само приятели. — Той отпусна ръцете си. — Защо си ядосана?

— Трябва да се явя за проверка в къщата на изтезанията на Андре след четири минути. — Тя огледа преценяващо костюма му. — Изглеждаш добре. Какъв е поводът?

— Боже, какво си шило понякога! — Грей се засмя. — Дойдох тук, за да уведомя близките на жертвата. Опитвам се да изглеждам като длъжностно лице. — Той на свой ред огледа нейните намачкани панталони и кожено яке. — Ами ти?

— Трябваше да проверя един информатор. А той пък се преместил да живее в Италия. — Тери сви рамене. — Трябва да изчезвам. Доскоро, Грей.

Той се поколеба, след това кимна.

— Звънни ми по-късно.

Грей я проследи как се метна на мотора си и отпраши с ръмжене. Искаше му се да й разкаже за Лусиана Белафини, но Тери бързаше, а той искаше да й изложи фактите на спокойствие.

Затлъстелият здравеняк в черен италиански костюм го посрещна във фоайето. Дискретна златна значка на ревера му твърдеше, че се казва Манчети и е управителят на клуба.

— С какво мога да ви помогна?

— Казвам се доктор Хюит. Тук съм, за да се видя с Франк Белафини.

Физиономията на Манчети се вкисна.

— Имате ли уговорена среща?

— Снаха му лежи мъртва на масата в моргата ми — отвърна учтиво Грей. — Това отговаря ли на изискванията за уговаряне на среща?

— Изчакайте тук. — Манчети хлътна в стаята с табела „служебна“.

Грей изчака десет секунди и го последва. Стаята беше нещо средно между бар и коктейлна зала с пространство за най-малко двеста души. Четирима мъже седяха на една маса в ъгъла, тримата несъмнено горили. Манчети разговаряше с четвъртия, слаб оплешивяващ мъж с дебели очила и гъст сив мустак.

Грей тръгна към тях, без да обръща внимание на протестите на управителя — и се насочи към възрастния мъж.

— Вие ли сте господин Франк Белафини?

— Да — Белафини отпрати с ръка Манчети. — Ти ли направи аутопсията на сина ми Стивън?

— Да. — Грей небрежно придърпа един стол и седна. — Но не съм тук, за да говорим за него, а за жена му.

Белафини се засмя.

— Каква жена? Те се разведоха. — Той вдигна чашата с вино и отпи. — Какво иска сега, още пари, за да си оправи циците? Започва да ми идва в повече, докторе.

Другите мъже се засмяха.

— Вашата снаха се е лекувала от рак. — Грей изчака някаква реакция, но на стареца не му мигна окото. — Вие знаехте това, нали?

Белафини произнесе няколко думи на италиански и тримата му сътрапезници станаха и отидоха на бара. Тогава той каза:

— Знаех. И какво от това?

— Тя е загинала при пожара в „Маскърс“.

Новината имаше изключителен ефект върху Белафини. Той стисна кристалната чаша с такава сила, че тя се пръсна и виното се разля по покривката.

— Какво, по дяволите, е търсела там?

— Аз дойдох да ви попитам точно това.

— Изхвърлих тая кучка от дома си преди две седмици, защото пълнеше главата на Стивън с нейните глупости.

— Имала е рак на гърдата. Разбираемо е.

— Тя и без това беше обречена, но се опита да побърка сина ми, който обърна света, за да я излекува. Отрязаха й циците, не можеше да има деца, така че дори да беше успял, каква полза би имал от нея? — Той изсумтя с отвращение. — Стивън е по-добре без тази никаквица да му виси на врата и да циври. — Той погледна Грей с присвити очи.

— Тя ли е била причината синът ми да отиде в бара? Тая побъркана кучка ли е виновна за смъртта му?

Грей подозираше, че ако фрасне Белафини с едно право кроше, неговите горили щяха да го застрелят и да изхвърлят тялото му в реката.

— Не знам. — Не възнамеряваше да пита Белафини какво да прави с тленните останки на Лусиана. — Тя има ли близки, с които трябва да се свържа?

— Не, всичките измряха. Сигурно се чудите какво да правите с тялото, нали? За онова, което причини на момчето ми, тя заслужавала гори в ада до края на вечността. — Белафини разсеяно избърса виното от ръката си. — Защо е отишъл при нея след всичко, което му казах?

— Какво казахте на сина си, господин Белафини?

— Не ти влиза в работата, по дяволите. — Той кимна на един от неговите хора, който моментално дойде до Грей. — Сега си върви и повече да не те виждам.

— Нямам намерение да се върна. — Ако го направеше, щеше да провери своята теория за това какво би станало, ако цапардосаше стареца. Хрумна му нещо по-добро. — Трябва да знаете още нещо.

— Какво? — Той отпи глътка вода.

— Открихме телата им заедно. Прегърнати — излъга той и се усмихна в лицето на стареца. — Вашият син е издъхнал в ръцете й.

Грей не можеше да каже от кое изпита по-голямо удовлетворение — че си тръгна или че чу Белафини да се задавя и да кашля неудържимо.

— Да не възнамеряваш да прекараш останалата част от лятото в стаята си? — подвикна Клер Навара през вратата. — Защото в такъв случай мога да поръчам да инсталират слот, през който да ти сервират таблата с вечерята. Така поне ще облекчим прислугата.

— Нищо недей да правиш. Не съм гладна. — При мисълта за храна Мория отново зарови лице във възглавницата.

— О, миличка. — Гласът на Клер омекна. — Знам, че си разстроена заради горкичката Ашли, но не можеш да се изолираш от света по този начин.

Светът се беше превърнал в ужасяващо място, където подпалваха коли с приятелите ти вътре в тях. О, да, мога.

— Семейство Полстън ще идват за вечеря — продължи майка й. — Нали си спомняш синът им, Люис? Той си е загубил ума по теб.

Люис Полстън беше нисък астматичен перверзник, който се бе опитал да плъзне запотената си ръка под полата й последния път, когато беше седял до Мория в трапезарията на семейство Навара. Ашли го наричаше „лепкав пинчер“ и двете често се надсмиваха над напразните му опити да ги опипва по време на разни светски прояви.

— Мория, моля те, отговори ми.

— Не ми е до пинче… не ми е до никого, мамо.

— Поне слез и виж цветята, които пристигнаха току-що — настоя Клер. — Подозирам, че са от Кортланд Гембъл. Той се държа толкова мило с теб на поклонението, нали? Можеш да му се обадиш и да му благодариш.

Чувството за вина я накара да се обърне на другата страна и да забие поглед в тавана. Корт беше прекрасен, но я караше да мисли единствено за амбицията на Ашли да го улови в примката си.

— Е, скъпа, аз трябва да изляза и да си направя косата за вечеря. Помисли си да се присъединиш към нас довечера. Люис ще бъде толкова разочарован, ако не си там.

Стъпките на Клер постепенно заглъхнаха.

Мория отметна завивките и седна. Затрепери, когато климатикът я облъхна в лицето. Не си беше направила труда да свали остатъците размазан грим след службата, а вкусът в устата й беше ужасен. Измиването на зъбите и лицето в нейната лична баня запълни пет минути, след което трябваше да се облече. Не можеше да отвори гардероба, без да си помисли за Ашли, затова пое надолу по стълбите по халат и чехли.

— Мис Мория. — Една от прислужниците я посрещна на долния етаж. — Какво ще обичате за закуска?

— Нищо, благодаря. — Мория погледна огромния букет екзотични цветя, разположен на централната маса във вестибюла. Подобни жестове не бяха в стила на Корт, но тя си беше изплакала душата на рамото му вчера. — Бил искала само чаша кафе и вестник на терасата, ако обичаш. — Смяташе, че е длъжна да следи подробностите около разследването на убийството заради Ашли, но нямаше сили да гледа телевизия. Тукашните канали повтаряха кадрите от горящата кола отново и отново.

Статията за възпоменателната служба заемаше цялата светска страница, но обръщаше повече внимание на присъстващите, отколкото на Ашли. Докато я четеше, Мория заби пръсти в страницата. Статията беше любезно написана, но клюкарският й тон я изпълваше с желание да я накъса на парченца.

Да, Ашли беше млада и красива и беше излизала с прекрасни мъже, но животът й не се свеждаше само до това. Тя имаше толкова голям потенциал. Можеше да направи велики неща с живота си, ала вече нямаше такъв шанс.

Но дали наистина беше така? Мория остави вестника настрана. И аз не съм по-различна. До преди няколко месеца мислех единствено как щях да се обличам, когато се омъжа за Джей Ди.

Прислужницата й донесе телефона.

— Обажда се детектив Винсънт, мис Мория.

Мория не приемаше каквито и да е обаждания от деня, когато загина Ашли, но партньорката на Джей Ди не би се обадила, ако не беше важно. Тери Винсент нямаше търпение за нищо друго, освен за своята работа.

Винаги бе смятала Тери Винсент за груба и прекалено пряма. Ашли я бе видяла веднъж с Джей Ди и се бе удивила от ужасяващия й стил на обличане.

— Бездомниците се носят с повече стил — бе отбелязала приятелката й.

Мория всъщност никога не беше обръщала внимание на външността на Тери. Обикновено бе твърде заета да се чувства повърхностна и глупава в компанията на тази жена с проницателен поглед. Негодуваше заради времето, което Джей Ди прекарваше с нея и задето я смяташе за своя най-добър приятел, каквото и да означаваше това.

Тери Винсент може и да не умееше да се облича, но като че ли изобщо не я беше грижа затова. Тя беше умна, проницателна и според бившия годеник на Мория най-доброто ченге сред криминалистите. До нея Мория се чувстваше като пълна глупачка.

Тя взе телефона от прислужницата. Сега ще изпия до дъно чашата на моето унижение.

— Здравейте, детектив Винсънт.

— Госпожице Навара, извинете, че ви притеснявам у дома.

— И без това си седя по халат и се чувствам безполезна. — Това прозвуча достойно за съжаление, затова тя се помъчи да разведри тона. — Какво мога да направя за вас?

— Бих искала да се отбия у вас днес и да ви задам някои въпроси за Ашли Бушар. Сега имам ангажимент, но по кое време ще ви бъде удобно?

Мория се зачуди какъв ли беше този „ангажимент“, който от устата на Тери прозвуча като нещо отвратително. Може би не е „нещо“, а просто съм аз.

— По всяко време, наистина, няма да излизам. — Тя погледна вестника. — Нещо не е наред ли?

— Не, искам да ви задам някои рутинни въпроси. В три часа дали ще бъде удобно?

— Да.

— Има и нещо друго. Човекът, който уби Ашли, отправи известни заплахи, така че не е изключено и вие да сте в опасност. Сигурно комисар Гембъл ви е споменал за това?

Мория се намръщи, опитвайки се да си спомни. Но събитията от онзи ден насам бяха потънали в мъгла.

— Корт наистина ми се обади и каза нещо, но нали знаете, двамата с него сме излизали само няколко пъти преди връзката ми с Джей Ди. Казах му, че хората отдавна са забравили, че сме били заедно.

— Въпреки това трябва да бъдете много предпазлива, госпожице Навара. Проверявайте колите и ако получите някакви странни обаждания или пакети, трябва да ни уведомите незабавно. Ще се видим в три часа.

Мория затвори телефона и допи кафето си, опитвайки се да си припомни разговора си с Корт. Убиецът очевидно се целеше в жените, с които Корт бе имал връзка. Но идеята, че убиецът щеше да се насочи към нея, беше абсурдна. Тя и Корт бяха излизали пет-шест пъти, при това, без да са били влюбени.

По онова време Мория го намираше за прекалено строг и дистанциран за нейния вкус, макар че сега й се струваше, че го разбира малко по-добре. Убийството на Ашли беше само поредния случай. Корт сигурно всеки ден трябваше да се разправя с хора, които подпалваха разни неща и убиваха невинни хора.

Мория взе телефона със себе си и влезе във вестибюла, като се спря да разгледа цветята. Букетът беше скъп, но тя не обичаше орхидеи и тигрови лилии. Те нямаха аромат, освен това изглеждаха неестествено големи и почти пластмасови. Мория предпочиташе червените чаени рози, които Корт й беше изпратил след първата им среща.

— Имаш ужасна памет — каза си тя, остави телефона и посегна към картичката. Отпред беше написано нейното име, но беше изписано неправилно: Марая вместо Мория.

Сигурно беше грешка на цветарите. Кортланд знаеше как се пише името й.

Ако получите някакви странни обаждания или пакети, трябва да ни уведомите незабавно.

Ръката й се поколеба и тя отстъпи малко встрани, оглеждайки стъблата на голямата туфа от цветове. Цветарят беше използвал странно дебела сребърна тел вместо обичайната зелена и водата във вазата беше почти жълта.

Сърцето й заби учестено и тя пое дълбоко дъх.

— Просто им е свършила зелената тел, а водата е стара.

Но букетът наистина миришеше странно, сякаш беше напоен с някакъв изкуствен ароматизатор.

Мория посегна да извади картинката и почувства леко съпротивление. Дръпна я по-силно и видя две златни обеци във формата на халки, залепени на гърба на картинката и прихванати с тънка червена телчица, която се спускаше под нещо като печат.

Светът беше ужасяващо място.

— О, Боже. — Тя се отдръпна от букета, след това си спомни за телефона и внимателно го взе от масата. Набра 911 и когато операторът отговори, тя заотстъпва назад.

— Това сигурно ще ви прозвучи много глупаво, но мисля, че… изчакайте за момент. — Мория видя прислужницата да се задава зад ъгъла, затова направи крачка и я изблъска с гръб обратно в коридора.

— Не, Лизет, бягай оттук.

— Какво има, госпожице Мория?

Нещо изсъска и изплющя, след което последва ударна върна, която изхвърли Мория в другия край на стаята.

След напрегнатото съобщение от Тери, която настояваше той да дойде в „Метаморфозата“ на Андре, Корт отмени следобедните си срещи и тръгна натам. От вратата ги чу да си крещят един на друг.

— Този тоалет е подходящ за случая.

— Хич не ми пука. Няма да го облека.

— Напротив, ще облечеш роклята.

— Не, няма. — Нещо тупна на пода. — Какви са тези простотии… дето сте ми ги залепили в…

— Не пипай косата си!

— Това си е моята коса и ще си я пипам колкото искам, по дяволите!

— Не, не — не прави това, ще извадиш цветята!

— Ама той цветя ли е сложил? Върху главата ми?

Корт влезе в задната стаичка, където Тери и Андре стояха един срещу друг, сграбчили един прозрачен калъф за дрехи, в който проблясваха мъниста с цвят на слонова кост.

— Някакъв проблем ли има?

— Да. — Тери ровеше в косата си с едната ръка и държеше калъфа с роклята сякаш бе заловен пакет хероин. — Професор Хигинс иска да ме наконти като зайче на Playboy — тя тикна тоалета към Андре, — а аз оказвам съпротива.

— Това е вечерна рокля на „Версаче“ — каза Андре като набута тоалета обратно в ръцете й, — а не костюм на зайче. Престани, за Бога! Съсипваш прическата си!

— Нямам нужда от проклетата прическа. И няма да облека рокля, която е толкова къса, че ако се наведа, така ще ми лъсне задника, та целият град да го види.

— Една дама не се навежда! — сопна й се Андре.

— Тери! — Корт се доближи до нея и взе тоалета от ръцете й. — Излез навън и изпуши една цигара.

— Отказах цигарите, дявол да го вземе. — Тя прокара ръка през косата си, изскубна останалите брокатени цветя и ги хвърли на пода. — Ще ми лепят цветя в косата! Писна ми. Чули ме, старче? Писна ми. — Тя излезе от стаята.

— Виждаш ли какво съм принуден да понасям? — Андре размаха ръка. — Цапната в устата, вулгарна, простовата — видя ли я как нарочно съсипа косата си? Псува, държи се просташки, върви и се облича като бараба! Не спря да се оплаква през цялото време, докато Пиер работеше върху нея, а когато започнала нанася кола маската, тя едва не му счупи китката.

— Каква маска?

Андре въздъхна.

— За Бога, Кортланд. Това е вид депилация за кожата и бикини зоната. Пиер просто се опита да я почисти малко по-нагоре.

Корт можеше да си представи реакцията на Тери.

— Андре, тя наистина се старае.

— Да ме подлуди ли? Отдава й се! — Старецът се тръшна на фризьорския стол и притисна ръка до челото си. — Ако прекарам още един час с тази жена, ще завърша златните си години в старчески дом, ще ям киселец и ще плета тръстикови кошници, докато гледам повторения на латиносериали и пускам лиги в компанията на другите старци.

— Ще говоря с нея.

— Говори колкото искаш. Бог ми е свидетел колко приказки изприказвах. — Андре извади сребърната си манерка, отви капачката и отпи смело, преди да се отпусне на стола. — Не мога да превърна чувал в копринена кесия, Кортланд. А под тази хубава, но напълно занемарена кожа, момичето е стопроцентов чул.

— Стой тук. — Корт излезе навън, където намери Тери, преметнала крак през мотоциклета си. — Чакай малко.

— Ти знаеш ли какво ми направиха? Един садист ми сложи горещ восък върху…

— Знам. — Вече си представяше сцената образно, а в момента нямаше нужда от това.

— След това го изчака да се втвърди и го дръпна!

Корт прочисти гърлото си.

— Чувал съм, че може да бъде болезнено, особено първия път.

— Болезнено? Защо не се опиташ да си направиш кола маска на топките, та да видиш колко е хубаво? — Тя нахлузи каската на главата си. — Трябва да се радва, че няма да повдигна обвинения срещу него и Моро.

Корт се пресегна и взе ключовете на мотора.

— Отиди да се извиниш на Андре.

Тери го зяпна смаяна.

— Абе, ти в каква вселена живееш? Защото това със сигурност не е моят ад. Дай си ми ключовете. — В този момент мобилният й телефон започнала звъни, както и този на Корт. Тери извади своя.

— Винсент.

Корт пусна ключовете в якето си и се обади.

— Гембъл. — Изслуша диспечера на телефон 911 да описва атентата и видя как очите на Тери се разширяват. — Идвам веднага.

Щом затвори, тя попита:

— Мория?

Явно беше получила същия сигнал като него.

— Все още е жива.

Той й върна ключовете и се метна зад нея върху мотоциклета.

— Тръгвай!

Тери стартира двигателя и включи аварийните светлини, преди да спусне визьора си. Гласът й долетя приглушено:

— Дръж се.

Пое към Гардън Дистрикт с главоломна скорост, провирайки се между колите в задръстването. Корт държеше ръцете си върху ханша й и преместваше тежестта си заедно с нея, за да не се нарушава балансът.

Той пръв видя димната колона и посочи:

— Натам.

Тери забеляза, че пораженията върху триетажната къща на семейство Навара се ограничаваха предимно до предните стаи. Нямаше пламъци, но пожарникарите стояха в очакване, докато сапьорите обхождаха къщата, търсейки други взривни устройства.

Тя се доближи и паркира отстрани до алеята. Корт слезе от мотора и я изчака, преди да се отправи към шефа на противопожарния отряд.

— Всички се измъкнаха живи, но имаме две пострадали жени при първия взрив — съобщи той и посочи двама медици, приведени над носилката. — Едната е добре, но другата е зле обгорена.

Тери последва Корт към мястото, където медиците оказваха първа помощ на жертвата. Те тъкмо помагаха на жената с превързана ръка, облечена в униформа на прислужница, да се качи в едната линейка, но другата лежеше по очи върху носилката на тревната площ.

Тери си пое дъх, тъй като разбра, че това беше Мория Навара.

— О, не.

Прекрасната златисторуса коса на Мория вече я нямаше. Сажди и останки от изгорелия почернял плат бяха полепнали по жестоко обгорения й гръб. Някой я беше залял с вода, най-вероятно пожарникарите, а на главата й имаше превръзка.

Тери направи знак на двама полицаи и ги инструктира да оградят периметъра на местопроизшествието. Огледа улицата нагоре и надолу, питайки се дали подпалвачът не ги наблюдаваше и в момента. Сигурно изглежда като всички останали. Симпатичен и нормален.

Отиде отново при Корт, който следеше усилията на медиците да помогнат на Мория. Беше притихнал като вкаменен.

— Какво друго мога да направя?

Той сложи ръка върху рамото й за момент.

— Остани с мен.

Един от медиците говореше по портативна радиостанция с лекаря.

— Имаме каротидни и радиални импулси, и ясни, равномерни белодробни тонове с отворени дихателни пътища с леки хрипове само при издишането. Подготвихме я за системи. — Той постави на лицето й назална канола и започна подаването на кислород.

— Има ли наранявания на респираторните органи? — попита го Тери.

— Вдишала е горещ пушек, но уврежданията не са толкова сериозни колкото тези изгаряния. — Вторият медик свали стетоскопа и се наведе. — Госпожо Навара, чувате ли ме?

Клепачите на Мория запърхаха и тя издаде нисък звук.

Другият медик съобщи по радиостанцията:

— Жена на възраст около двадесет и пет години, 55 килограма, извадена в безсъзнание от домашен пожар вследствие на експлозия, в момента полуконтактна. Пациентката е претърпяла изгаряния втора степен по гърба и крайниците, петнайсетсантиметрово плитко разкъсване начелото, значително количество парчета стъкло забити в гърба и краката. Едно парче се е забило близо до бедрената артерия. Боб, извади водното одеяло. — Той постави голяма хлабава превръзка върху задната част на лявото й бедро, преди да сложи внимателно абокат върху здравата част на ръката й.

Тери беше виждала достатъчно жертви с изгаряния, за да знае, че Мория беше загазила сериозно.

— Разговарях с нея само преди един час. Щях да се отбия у тях този следобед, за да поговорим за Ашли.

Корт клекна до носилката.

— Мория? — Пострадалата едва отвори очите си и се опита да го погледне.

— Не, скъпа, не мърдай. Сега ще те отведат в болницата. Всичко ще бъде наред.

— Цветята — прошепна тя. — Беше в… цветята.

— Бомбата беше в цветята?

Тя успя да кимне.

— Лизет?

Корт погледна нагоре към медика.

— Как е другата жена?

— Ръката й е счупена и има някои повърхностни изгаряния, но ще се оправи. Инжектирахме морфин в системата. — Тя ми каза, че госпожица Навара я измъкнала от стаята точно преди да избухне бомбата.

— Fleur D Amour. — Клепачите на Мория бавно се затвориха. — Злато. На… картичката.

Тери извади телефона си и проведе един бърз разговор.

— Има един цветарски магазин на „Лонт Стрийт“, който се казва Fleur d’Amour — съобщи тя на Корт. — Може би буквите са били в златно.

— Мория? — изпищя някаква жена.

Корт хвана госпожа Навара, която се завтече и за малко да се хвърли върху раненото момиче.

— Клер, не бива да я докосваш.

Медикът внимателно подхвана Мория, системата и кислородната помпа, преди да вдигне носилката.

— Сега трябва да я откараме в болницата, госпожо.

— Аз трябва да дойда с нея — изхлипа Клер. — Това е дъщеря ми.

— Можете да се качите в линейката с нас — каза медикът.

— Тя е силна, Клер — каза Корт, пристъпвайки към майката. — Мория ще се справи.

— Цялата е обгорена. — Клер се отдръпна от него и избърса сълзите си, преди да го погледне. В очите й блестеше омраза. — Ти си виновен.

— Грешите, госпожо. — Тери направи крачка напред към жената. — Комисарят не е отговорен за случилото се. Човекът, който причини това на дъщеря ви, е психопат.

Майката на Мория се нахвърли срещу Тери, опитвайки се да я удари, но Корт я хвана за ръцете.

— Клер, успокой се.

— Не ме докосвай, Кортланд Гембъл. — Жената се отдръпна далеч от него. — Ти си виновен за това.

Той кимна.

— Да, така е, вината е моя.

— И го казваш просто ей така, безсърдечно копеле! — Клер го зашлеви през лицето. — Дано ти да си следващият! Чуваш ли ме? Дано да изгориш в пламъци.

Медикът подхвана през рамената изпадналата в истерия жена и й помогнала се качи в линейката.

Корт проследи отдалечаването на колата, преди да огледа изгорялата къща на семейство Навара. Червеният отпечатък от шамара на Клер продължаваше да пламти върху лицето му.

Тери не можеше да го прегърне и не можеше да притисне устни до болезнената следа. Все пак тя положи ръка върху неговата.

— Госпожа Навара е разстроена, Корт. Тя не знае какво говори.

— Той трябва да ни е видял — отвърна той с глух глас. — Мория ме целуна пред църквата, преди да си тръгне. — Погледът му се насочи към нея. — Ако не беше го направила, ти щеше да бъдеш следващата.

Когато получи доклада на Пелерин за бомбения атентат срещу Мория Навара, Руел отиде направо в отделението по изгаряния в болница „Мърси“. Не се изненадала види Тери Винсънт в чакалнята с Гембъл и Пелерин, но остана извън полезрението им за няколко минути, за да ги наблюдава.

Гембъл изглеждаше мрачен както обикновено. Тери обсъждаше с Пелерин някои подробности от случая. Гембъл не вземаше участие в разговора, но когато Тери стана, за да си вземе кафе от автомата в залата, той не откъсна очи от нея нито за миг.

Нещата се развиват добре, каза си Руел и се доближи до автомата.

— Дойдох веднага щом чух за инцидента. Как е тя?

— Госпожица Навара има изгаряния втора степен по гърба и парченца стъкло по целия гръб и краката — каза Тери. — Ще оперират крака й утре сутрин, но лекарят каза, че тя е в стабилно състояние.

— Ще оживее ли?

— Така изглежда. — Тя взе чаша кафе от машината.

Руел извади няколко монети от джоба си и ги пусна в автомата.

— Госпожица Навара е негова бивша любовница, нали?

— Не, излизали са няколко пъти преди години. Корт смята, че Подпалвачът я е видял да го целува в църквата след панихидата на Ашли Бушар и е направил грешно предположение. — Тери отпи от чашата си и направи гримаса. — Ще трябва да се движа плътно до него на публични места.

— Какво е използвал за бомбата?

— При предварителния оглед откриха същите съставки както при убийството на Бушар. Смятаме, че е заложил бомбата вътре в къщата и я е взривил дистанционно. — Тя погледна към чакалнята. — Комисар Гембъл беше с мен в центъра на града, когато ни съобщиха за пожара. — Тя го погледна право в очите. — Така че имаме доказателство: той не е замесен.

— Не е задължително. И двамата знаем, че Гембъл може да е платил на някой да натисне копчето. Или може би това е идея на Белафини, за да държи Гембъл в подчинение. — Имайки предвид театралната заплаха от записа, Руел все повече клонеше към тази теория. — Той каза ли ти нещо за това?

— Не е обелил нито една дума на никого, откакто напуснахме местопроизшествието — процеди Тери през зъби. — Той се самообвинява за случилото се и не е единственият. Майката на жертвата откачи и го удари.

— В такъв случай това е идеалното време да го подработиш за информация — заяви Руел. — Разстроен е, така че няма да е толкова предпазлив.

— Така ли мислиш? — Тя се завъртя на пета и се върна в чакалнята.

Руел я последва и поздрави другите мъже.

— Тери ми разказа за госпожица Навара. Съжалявам, комисар.

Корт отиде до прозореца и зарея поглед към паркинга.

— Трябва да осигурим защита за Мория. Когато той разбере, че е останала жива, ще се опита да я довърши.

— Откъде знаеш? — попита тихо Руел.

Корт се обърна.

— Той е рецидивист, който действа по план. Подпалвачи като този не оставят нещата недовършени. Не е успял да я убие от първия път, така че ще опита отново.

Руел отбеляза лека промяна в гласа на Корт.

Знаеш, че съм по петите ти, но не знаеш колко далеч съм стигнал. Тери трябваше да действа бързо сега и Руел възнамеряваше да упражнява натиск върху нея, докато получеше онова, което му беше необходимо.

— Този психопат обича мащабните операции — добави намръщено Пелерин. — Ако тя остане тук, ще изложим на опасност цялата болница.

— Не и ако го накараме да смята, че е успял — заяви Тери, доближавайки се до Корт. — Ако Подпалвачът вярва, че Мория е мъртва, той ще премине към следващата си цел. А ние ще направим така, че тази мишена да съм аз.

Руел видя как Гембъл се поколеба. Той искаше да защити Мория и Тери. Тогава това е работа на Белафини. Гембъл ще се пречупи под натиска съвсем скоро.

Началникът на отдел „Убийства“ кимна.

— И преди сме премествали застрашени свидетели. Ако тя е в достатъчно стабилно състояние, мога да организирам да я транспортират в болницата в Атланта още тази вечер. Мога да преместя и семейството, за да не се раздуха историята.

— Всички останали трябва да я смятат за мъртва — каза Тери.

— Да, това е единственият начин да успеем. Комисар, ще трябва да дадете пресконференция и да съобщите за трагичния инцидент — предложи Руел.

— Обадете се на кмета — каза Корт. — Не ставам за актьорски изяви.

Комисарят си го биваше, призна си Руел. Умееше да прехвърля отговорността за действията си върху някой друг. Само че Руел не беше вчерашен.

— Подпалвачът ще повярва само ако го чуе от вас. Освен ако нямате други средства, с които да спрете атентатите.

Гембъл му хвърли убийствен поглед.

— Какви други средства?

— Ами, нали имаш Винсент — заяви Пелерин.

— Точно така — усмихна се Руел.

Глава 14

Корт остави Тери в болницата и се върна на местопрестъплението. Неговата оперативна група претърсваше развалините, в които се беше превърнал вестибюлът на семейство Навара.

— Този път имаме останки от керосин и барут, както и пластичен експлозив — каза Тил. — Определено я е задействал дистанционно.

— Трябвала му е малка, но мощна бомба — каза Корт, оглеждайки щетите. — Така е можел да използва едно-единствено устройство.

— Вписва се. Според икономката, единствената доставка в къщата е била букет за госпожица Навара — рече следователят. — Тридесет минути по-късно бомбата избухва. Добре, че са били подпорните стени на сградата, иначе цялата фасада щеше да изгори.

Източникът на пластичния експлозив можеше да бъде проследен, освен ако Подпалвачът се беше сдобил незаконно с него.

— Мория Навара каза, че бомбата е била в цветята. Детектив Винсънт записа името на магазина.

— Знам, тя се обади от болницата и аз вече го проверих — каза Тил. — Букетът не е доставен от магазина, но собственичката си спомни, че е продала голям букет вчера.

— Значи го е купил, поставил е експлозива и го е доставил лично. — Корт мина през отворената предна врата, която беше избита от пантите. — Имаме ли описание на купувача или на човека направил доставката?

— Собственичката на магазина е възрастна дама и не си го спомня добре. — Гил направи гримаса. — Бял човек, наближаващ четирийсетте, с бейзболна шапка и слънчеви очила. Икономката пък ми каза, че някой позвънил на вратата, но когато отворила намерила букета на прага.

Корт разгледа подредбата на залата, която беше оградена от трите страни със стени и нямаше прозорци.

— Как е знаел кога да предизвика експлозията? Няма как да е наблюдавал какво става вътре в къщата.

— Едно от момчетата от оперативната група смята, че бомбата може да е била с предварително програмиран час или гласово активирана.

— Гил се почеса по главата. — Но не би могъл да знае кога Мария ще бъде близо до бомбата и всеки глас би могъл да я активира.

— Не, той е искал точно Мория. Държал е да бъде сигурен, че е тя. — Корт прекоси салона, оглеждайки всеки сантиметър от подгизналия изгорен паркет. Забеляза нещо, което стърчеше изпод рухналата маса.

— Гил, имаш ли найлонова торбичка и щипци?

Когато следователят му подаде чисти пластмасови щипци, Корт се наведе и повдигна внимателно покривката. След това с помощта на щипците извади едно късо парче стопен черен кабел и две бучили почернял усукан метал. Пуснати в пликчето за доказателства, което Гил му поднесе.

Следователят го вдигна към светлината.

— Телта е малко дебела за дистанционно управление. Металът може да бъде месинг.

— Това е аудио кабел. — Той отмести част от отломките и откри останки от миниатюрен микрофон. — Ето как е знаел, че е тя. Чувал е какво става в стаята. — Корт взе найлоновата торбичка и разгледа метала. — Месингът не изглежда така, когато се стопи. Това е злато.

— Предавателят е имал ограничен обхват. — Гил очерта място със специален маркер. — Никога не съм чувал за пироман, който да използва злато за направа на бомба, освен по филмите.

— Кой сне показания от свидетелите?

— Аз, комисар. — Лоу Хейзнъл си проправяше внимателно път покрай криминалистите, които обработваха мястото. — Един от съседите е видял някакъв мъж да се разхожда в квартала рано тази сутрин. Описанието отговаря на Дъглас Саймън, но когато се обадих в мотела, където е отседнал, управителят каза, че е напуснал. Надзорникът му не знае къде се подвизава.

— Обявете го за издирване.

Спомни си как Руел бе придърпал Тери в болницата. Не можа да чуе разговора им, но очевидно шефът на БОП й оказваше натиск. Не че това имаше значение. Вече беше решил какво да прави с Тери.

— Не замесвайте детектив Винсънт в този случай.

Лоу се намръщи.

— Но аз копирам всичко от Тери.

— Повече не го прави! — Корт възнамеряваше да издейства оттеглянето на Тери от случая до края на деня и преразпределянето й в друг отдел.

Мория Навара беше транспортирана до Атланта заедно със семейството й и тъй като Корт изчезна и не можеше да бъде открит, Пелерин направи изявлението пред медиите.

Руел нареди на Тери да стои настрана от импровизираната пресконференция.

— Ти не си ченге, а приятелката на Гембъл. Върви да го намериш и стой с него. — Той я огледа критично. — И направи нещо със себе си. Изглеждаш ужасно.

Дългите изтощителни часове прекарани в болницата наред с фалшивата пресконференция накараха Тери да се подчини на заповедта на новия си шеф и да се прибере у дома. Копнееше само за един дълъг горещ душ и няколко часа спокойствие и тишина, за да се съвземе, преди отново да види Корт.

Телефонът започнала звъни две минути, след като Тери влезе под душа. Влезе й шампоан в очите, докато се опитваше да измие косата си, и се подхлъзна на мокрия под на излизане от банята.

— Винсънт — отсече в телефона тя.

— Синът ми там ли е? — попита Елизабет Гембъл.

— Не. — Тери разтърка с юмрук очите си. — Ъ, съжалявам, госпожо Гембъл, не знам къде е той. Опитахте ли да го потърсите на мобилния?

— Да, но не отговаря. Луи и аз току-що научихме за трагедията с Мория по телевизията. — Тя прочисти гърлото си. — Защо Кортланд не ни съобщи за това?

Тери се изкуши да й каже за тайното преместване на семейство Навара, но се сдържа, защото не знаеше дали Елизабет щеше да съумее да запази тайната. Освен това не беше нейно решение.

— Трябва да попитате него, госпожо Гембъл. — Тя грабна хавлиената кърпа. — Ъ-ъ, съжалявам за загубата ви.

— Не ти вярвам! — Гласът на Елизабет се повиши с една октава. — Никога не си харесвала Мория.

Вярно, така беше. Всяко едно от момичетата, които беше ухажвал Корт, й беше засядало в гърлото и никога не бе смятала Мория подходяща за Джей Ди. Несъмнено неприязънта й беше примесена с немалко завист, както Тери призна пред себе си днес.

Мория Навара сигурно щеше да се съвземе от нападението, но повече никога нямаше да бъде същото красиво момиче.

— Ти трябваше да предотвратиш този инцидент! — Без да знае, че на практика четеше мислите на Тери, Елизабет прозвуча съкрушена и разплакана. — Защо не го направи?

Тери се замисли за телефонния разговор с Мория точно преди експлозията. Беше го преповторила наум хиляди пъти, докато чакаше в болницата. Ако й беше казала повече, ако я беше предупредила да бъде по-предпазлива, това нямаше да се случи.

— Ако можех да го спра, щях да го направя.

— Кой друг ще пострада заради твоето невежество? Още колко хора трябва да загинат? — възрастната жена се задави в ридания. — Ако си беше свършила работата както трябва, Мория все още щеше да е жива.

Дали щеше да плачеш така и за мен? Ако знаеше какво изпитвам към сина ти, дали изобщо щеше да съжаляваш?

— Права сте. Мория щеше да бъде жива, а аз щях да съм мъртва.

— Не исках да кажа това… — Елизабет млъкна.

— Ако се чуя с комисаря, ще му предам да ви се обади. Дочуване, госпожо Гембъл. — Тери затвори телефона внимателно.

Върна се обратно под душа, движейки се механично, сякаш всичките й нерви бяха изключени. Чу телефона да звъни няколко пъти, но го пренебрегна и остави гласовата пощада приеме съобщението. Беше поела достатъчно чувство за вина за един ден.

Посегна към един чифт дънки и тениска, но се поколеба и вместо това извади един от калъфите с тоалетите на Андре. Вътре имаше черна копринена рокля, съвсем семпла, без нито едно цвете, пайета или мънисто. Тери я извади и я вдигна, за да провери дължината. Стигаше й точно над коляното.

— Хм, защо да не облека нещо такова? — попита тя отражението си. Сложи един черен сутиен, но нямаше подходящи пликчета. Вместо бельо Андре й беше изпратил прашки, затова Тери порови сред тях, докато намери чифт черни изрязани бикини. Имаха връзки от двете страни и дори й се сториха по-удобни от обичайните й памучни бикини.

— Нищо чудно, че стриптийзьорките носят такива неща. — Тя нахлузи роклята и се завъртя настрани пред огледалото, за да се огледа. — Да, това определено е моят стил.

Дали Корт би помислил същото? Дали наистина дрехите правеха жената? Част от нея изпита желание да свали роклята и да я накъса на парченца. Друга част обаче, която бе стояла заключена в някакъв тъмен ъгъл на главата й много дълго време, я убеди да си поиграе с гримовете на Андре и да види какво може да направи с лицето си.

Ако той беше тук, бих могла да го накарам да ме пожелае отново. Почукването на входната си врата стресна Тери и я накара да вдигне поглед към тавана.

— Не си прави шеги с мен, Господи.

Бързият поглед през тесния прозорец на вратата я успокои.

— Грейсън — каза тя и отвори вратата. — Какво правиш тук?

— Трябва да говоря с теб. Опитах се да ти се обадя по телефона, но все попадах на гласова поща. — Очите му се разходиха по нея. — Излизаш ли някъде?

— Не, просто се занимавах с женски работи. Влизай.

Патологът никога не бе стъпвал в апартамента на Тери и се огледа с интерес.

— Приятно местенце за килер. Освен това няма течове. — Грей постоянно кърпеше пробойните по корпуса на своята лодка, където живееше.

— Не ми трябва много, аз и без това не се задържам много тук. — Тя наметна хавлиената кърпа около раменете си. — Искаш ли нещо разхладително?

— Не, но ти донесох подарък. Идентифицирах нашата Джейн Доу номер четири и й направих аутопсия. — Той й подаде папката. — Рентгеновите снимки потвърдиха, че това е Лусиана Белафини, съпруга на една от жертвите.

— Лусиана. — Тери се завъртя на пети, като си спомни високата красива брюнетка, която Корт бе довел на церемонията, на която Джей Ди и Тери получиха значките си. Тогава тя беше дразнила брата на Корт безмилостно. Беше една от малкото приятелки на Корт, която беше харесвала. — Днес си отишъл в италиано-американския клуб, за да се видиш с Белафини. Да не си полудял?

— Общо взето, да. Знаеш ли дали тя е била приятелка на Корт?

— Да, имаха връзка. — Тери седна на ръба на дивана и отвори папката. — Каза ли му?

— Оставих съобщение на гласовата му поща, но без никакви подробности. Предположих, че може да са имали връзка.

— Да, по-добре изчакай до утре. — Тя остави папката върху масичка за кафе. — Ще бъде по-отзивчив.

— Значи затова изглеждаш толкова бледа. — Грей седна до нея. — Тормози ли те?

— Не, добре съм.

Корт беше този, който страдаше, точно както беше предсказал Подпалвачът. На нея й оставаше само да гледа и да се чувства напълно безполезна.

— Щом е така, искаш ли да съблечем тази рокля и да се отдадем на див животински секс? — Той й хвърли прелъстителен поглед през пърхащи мигли.

Тери се разсмя неволно.

— Не тази вечер, Тарзан.

Той я прегърна през раменете.

— Тогава хайде да излезем да хапнем нещо и да поговорим.

Цял ден беше карала на блудкаво кафе, така че при споменаването на думата „храна“ стомахът й се събуди с ръмжене.

— Добре, само чакай да нахлузя някакви обувки.

Тя отиде в спалнята и понечи да обуе любимите си маратонки, след което изгледа наредените кутии с обувки.

— О, да. — Тя извади чифт черни кожени обувки с голи пети и напъха краката си в тях. — Ходи бавно. Не се спъвай.

Спря се в банята да си сложи малко грим. Ако го направеше много бързо и използваше съвсем малко, се получаваше добре. Устата й разцъфна с яркочервеното червило, което не се изтриваше дори когато ядеше и пиеше, както твърдеше Андре, докато не го отстранеше със специалната течност за тази цел.

— По дяволите, отново се превръщам в момиче — отбеляза пред огледалото над мивката. Направи отвратена физиономия и се засмя.

— Какво е толкова смешно? — подвикна Грей от хола.

Тери обърна гръб на отражението.

— Аз.

Тя яхна мотора си и последва Грей до ресторанта, упражнявайки отново шофиране с рокля. Ако държеше коленете си прибрани и подпъхнеше полата под бедрата си, тя не се вдигаше.

Ресторантът беше малък и претъпкан, но морските дарове бяха пресни, а бирата тъмна и плътна. Двамата си разменяха и опитваха омарите и раците от чиниите си, докато Грей й разказваше какво беше научил за Лусиана Белафини.

— Това, което все още ме притеснява, е разминаването в различните истории — каза Грей. — Онкологът твърди, че тя е била лудо влюбена в съпруга си, но икономката казва, че го е напуснала… Белафини пък каза, че той я е изхвърлил.

— Смятам, че Белафини е напълно способен да направи това. — Тери разчупи една рачешка щипка и измъкна уханното бяло месо.

— От друга страна, тя може би е знаела, че е пътник и е искала да пощади Стивън.

— Не мисля така. — Грей си взе един пържен картоф от чинията й.

— Правела е химиотерапията амбулаторно, така че да може да си бъде у дома с него. Заради дозата на вливанията е имала много тежки странични ефекти. Той е бил свидетел на опадането на косата й, ежедневното повръщане и всичко останало. Защо да се мъчи толкова и да позволи на стареца да я изпъди накрая?

Грей се замисли за Корт и вдигна чашата си.

— Може би е искала да я помни приживе, вместо да бъде свидетел на края й. Понякога правим неща, които не искаме, само за да защитим хората, които обичаме.

— Като теб в задачата на Руел.

Тери се задави с бирата си.

— Какво?

— Говори се, че Руел е разнищил всички папки и случаи, по които е работил комисарят. Стари случаи, персонал, обучения, всичко чак до времето, когато е бил пожарникар. След това те взима в отдела и ти възлага разследването на пожара в „Маскърс“. Ти ме караш да си играем на гаджета, но внезапно Руел ти възлага да се правиш на новата приятелка на комисаря. Споменавам Лусиана Белафини, съпруга на сина на шефа на мафията и бивша приятелка на Гембъл, и ти едва не припадаш. — Той я прикова с поглед. — Аз не съм гений, Тери, но мога да събера две и две.

В първия момент й хрумна да го излъже. Но Грей вече знаеше, пък и тя наистина имаше нужда от приятелски съвет.

— Ако ти кажа, трябва да мълчиш като гроб.

Той вдигна три пръста.

— Честна скаутска.

— Провеждам независимо разследване за Руел. Той си мисли, че Корт работи за Франк Белафини. — Тери му каза за анонимния депозит и за срещата между Белафини и Корт. — Руел греши, но аз съм единственият човек, който може да го докаже.

— Гембъл знае ли?

Тя поклати глава.

— Трябва да му кажеш или поне да ме повикаш наблизо, когато той разбере. — Нещо изписука и Грей извади пейджъра от джоба си. — Тази вечер съм дежурен на повикване. Съжалявам, но трябва да вървя. — Той махна на сервитьорката и поиска сметката.

Мисълта да се прибере сама изведнъж загуби своята привлекателност. Не искаше да остава сама, а тъй като не можеше да бъде с Корт, Грей беше следващият логичен избор. — Нещо против да дойда с теб?

— Ни най-малко. — Той й се ухили. — Скоро не съм полирал бюрото си. Може да поръчам една от онези подложки.

Тя се засмя и поклати глава.

— Продължавай да си мечтаеш, приятелю.

Корт прекара два мъчителни часа, опитвайки се да уреди отстраняването на Тери Винсънт от случая с Подпалвача. Пелерин предпочете да го нахока, задето не се бе явил на пресконференцията, след което заяви, че не знае къде е тя. След пет лаконични съобщения на гласовата поща, Руел върна обаждането на Корт и вежливо му каза същото.

За негова изненада, не друг, а кметът най-накрая се съгласи да се застъпи пред Руел, но само ако Тери е склонна да бъде отстранена от случая.

— Ти каза, че тя не е направила нищо нередно — рече Жарден. — Така че ако не й повдигнеш обвинение, тя трябва да се оттегли по собствена воля.

Корт беше убеден, че след случилото се с Мория, той щеше да убеди Тери да си вземе годишния отпуск. След което установи, че не може да я открие нито на мобилния й телефон, нито на пейджъра.

Сега той седеше пред апартамента й и се опитваше да измисли къде можеше да бъде. Прозорците на гарсониерата й бяха тъмни, харлито го нямаше и Корт чуваше звъна на мобилния й телефон и пейджъра вътре. Вече беше проверил любимото й място край езерото, но и там я нямаше. Джей Ди винаги казваше, че тя няма приятели и посещава семейството си от дъжд на вятър. Оставаха само нейният приятел Хюит и Подпалвачът.

Тя не е в опасност, каза си Корт, качи се в колата и подкара към моргата.

Дежурният техник не знаеше адреса на Хюит.

— Той живее на лодка, комисар, но постоянно е в движение. Казва, че се уморява от съседите си.

Нима трябваше да пусне хрътките, за да намери проклетата жена?

— Трябва да се свържа с него тази вечер.

Ако Тери не беше с него, щеше да впрегне цялата оперативна група в издирването й.

— Докторът идва насам в момента — обясни техникът. — Искате ли да го изчакате в кабинета му?

Корт влезе и закрачи из кабинета на патолога. Върху бюрото имаше цял куп папки, лабораторни изследвания и контейнери с проби. На стената се виждаше плакат на Брус Огоингстийн, наред с дисекционни схеми. Анонимно парче от някакъв неразпознаваем орган плуваше в стъклен буркан, пълен с прозрачна течност. Десетина керамични кутийки бяха наредени върху шкафа и Корт видя нещо черно в едната, която бе оставена отворена. Мястото приличаше на кръстоска между колумбийска кафеена плантация и лабораторията на доктор Франкенщайн. Той отмести стъкления буркан, за да вземе списанието. На корицата се мъдреше не друг, а Хюит, стъпил върху дъската за сърф и понесъл се върху перфектната вълна. Ето по какви мъже си пада. Отвратен, той захвърли списанието обратно на бюрото. Златното момче. Смехът на Тери го накара да се запита дали не бе изгубил разсъдъка си, докато не я видя да влиза заедно с Хюит.

Корт не се беше молил от години, но сега го направи. Тя е в безопасност. Благодаря ти, Боже. Всъщност, беше в нещо повече от безопасност. Ръка за ръка с русия доктор, усмихната и загледана в него така, сякаш нямаше никакви грижи на света.

Корт не се ядоса, когато видя Тери с Хюит. Не се подразни от лъскавите червени устни или от разрошената й коса. Тясната черна рокля и обувките на високи токчета обаче го изпълниха с желание да забие юмрук в стената.

Той не отвори вратата с ритник и не се разкрещя, докато излизаше да я посрещне.

— Детектив Винсънт, от няколко часа се опитвам да те открия.

Усмивката на Тери изчезна и тя пусна ръката на Хюит.

— Мория? Тя добре ли е?

— Състоянието й се стабилизира. Преместиха я заедно със семейството й в Атланта. — Корт кимна към коридора. — Искам да поговорим.

Хюит изглеждаше озадачен.

— Да не се е случило нещо с госпожица Навара?

— По-сложно е — каза тя на патолога. — Ще дойда след малко.

Веднага щом останаха насаме Корт попита:

— Излязла си навън в този вид?

— Ами, да, двамата с Грей отидохме да хапнем нещо. — Тя се погледна. — Тази рокля ми харесва. Може ли да я облека следващия път, когато играя приятелката на комисаря?

Да не беше пияна?

— Ще бъде трудно да убедиш Подпалвача, че си с мен, ако се разкарваш навън с доктор Хюит.

— Но това беше едно съвсем малко морско ресторантче — каза тя. — Никой не ни видя.

— Може да те е проследил. — Той се стараеше да не поглежда към роклята, защото му се вдигаше кръвното. — Моля те, опитай се да запомниш, че трябва да носиш дрехите на Андре само за мисията, а не да сваляш гаджета.

— Надлежно отбелязано. — Гневът проблесна в очите й. — Ще се преоблека веднага след като се прибера вкъщи.

Сега щеше да й каже, че тя трябва да се оттегли от случая, за да не свърши като Мория. Но от устата му излезе друго:

— Не искам да те виждам повече с Хюит.

Тъмните й вежди се вдигнаха във високи дъги.

— Моля?

— Личният ти живот пречи на разследването. — Това поне прозвуча по-разумно.

— Така ли смятате, комисарю? — Тя скръсти ръце.

— Не започвай с мен — предупреди я той. — Не съм в настроение.

— Ти никога не си в настроение. По-добре върви да се напиеш. Поносим си само когато си пиян. — Тя се отдръпна от него. — Но после не идвай у нас. — Погледна го през рамо. — Няма да съм свободна.

Корт остана в коридора няколко минути след като Тери се върна в моргата. Той нямаше права над нея, нито можеше да й държи сметка какво прави в свободното си време. Можеше да й се обади утре сутрин и да й каже всичко по телефона. Надзърна през квадратния прозорец в залата, където Тери стоеше до Хюит и разговаряше с техника. Патологът вдигна небрежно ръката й и я положи на врата си.

По дяволите.

Тери погледна Корт, когато той влезе в залата.

— Има ли нещо друго, комисар?

— Утре имаме брифинг в седем часа сутринта — излъга той. — Ще те отведа у дома.

Тя се обърна към него.

— Имам си собствен превоз, благодаря.

— Може би трябва да вървиш, Тер — каза Хюит. — Ще обсъдим доклада от аутопсията утре.

— Утре тя няма да бъде свободна — уведоми го Корт и я хвана за китката. — Да вървим!

— Ще си тръгна, когато реша аз. — Тери издърпа ръката си.

Той затегна хватката около ръката й и му стана добре. Ако я метнеше на рамото си, щеше да се почувства още по-добре, а малко му оставаше да го направи.

— Ще си тръгнеш, когато аз кажа, детектив. Сега пожелай лека нощ. Хюит пристъпи напред.

— Достатъчно, Гембъл.

Значи Златното момче имало гръбнак.

— Слушай, имах тежък ден. — Корт освободи Тери и пристъпи към доктора. — Не ме предизвиквай.

Патологът се усмихна.

— Но на мен ще ми бъде приятно.

— Хей! — Тери се опита да застане между тях. — Да не започнете да се млатите. Ще ви арестувам и двамата.

— Нямаш белезници. — Корт не откъсваше очи от съперника си.

Хюит измести поглед.

— Запази ги за по-късно, скъпа.

Корт понечи да нанесе първия удар, но Тери пристъпи пред него и постави двете си ръце на гърдите му.

— Престани.

— Не е нужно да му се подчиняваш, Тери — каза патологът. — Ти не си негова собственост.

Оказа се невъзможно да я отмести.

— Нито пък ти, Хюит. — Корт улови китките й и я погледна. — Решавай.

Тя пое рязко дъх.

— Добре, де, тръгвам. Ще се чуем по-късно, Грей.

— Лека нощ, докторе. — Корт я изтегли от кабинета.

Тери почти падна на два пъти, опитвайки се да подтичва заедно с Корт на излизане от моргата. Той не я пускаше, а опитите й да се измъкне от хватката му се оказаха напразни. Обувките й поднасяха по хлъзгавия под.

— Би ли забавил крачка?

— Не.

Навън токчетата й затънаха в мократа трева и тя отново залитна.

— Щях да си счупя глезена!

— Чудесно.

Този път той наистина беше бесен. Изведнъж Тери се почувства страшно уморена, уморена да прикрива разследването на Руел ида използва Грей като буфер между нея и Корт. Ако искаше да разреши този случай, тя трябваше да му каже.

— Виж, трябва да изясним някои неща между теб и мен.

— Съгласен съм.

Тери видя, че той я води към колата си и погледна към харлито.

— Не мога да оставя мотора тук през нощта. Няма да го намеря на сутринта.

Корт смени посоката и се отправиха към мотоциклета.

Тери потърси ключовете в малката си чанта и ги извади.

— Слушай, съжалявам, че не бях на линия, когато си имал нужда от мен. Знам, че си разстроен заради Мория. Но недей да си го изкарваш на мен. И двамата сме подложени на твърде голям стрес, за да се очаква да действаме като разумни човешки същества.

Той я погледна със странен израз.

— Качвай се.

Тери обкрачи мотора и почувства как гумите се огънаха миг по-късно, когато той седна зад нея. Значи идваше с нея. Къде? В нейния апартамент ли?

— Какво ще стане с колата ти?

Той постави големите си ръце върху ханша й.

— Ще ме чака тук утре сутрин.

— Къде да те откарам? — Не и в нейния апартамент, не и предвид неговото държание и начина, по който тя се чувстваше. Потръпна само от докосването на пръстите му.

— Просто карай.

Глава 15

Тери включи двигателя и потегли. Щеше да откара Корт до дома му. Пътуването беше кратко и докато пристигнат, двамата щяха да са се успокоили. Той вероятно щеше да я покани да изпият по едно питие и да си възвърнат цивилизованите маниери. Нямаше да й налети в къщата на родителите си.

Поне така се надяваше Тери.

Въпреки че Корт едва я докосваше, тя усещаше топлината на тялото му по цялото протежение на гърба си. Вятърът подхвана подгъва на полата й и я запретна над бедрата й. Спомняйки си за бикините, Тери изруга тихичко и посегнала я оправи. Корт обаче я изпревари и постави длан върху крака й, за да не позволи на полата да се вдигне още по-нагоре.

Когато почувства загрубялата му длан върху голото си бедро, мускулите в стомаха й се стегнаха на възел. Пресягането да задържи полата й наклони тялото му напред и го залепи за гърба й. Тънката черна коприна на нейната рокля и финият памук на неговата риза не бяха кой знае каква бариера. Усещаше всяко негово дихание и всеки удар на сърцето му.

Подобна близост с него не й беше за първи път, но невъзможността да вижда лицето му я смущаваше. Не можеше да каже дали емоциите му се бяха охладили или разгорещили.

Погледна надолу към дългите му стегнати бедра и видя как се притискат към нейните, опита се да се изтегли напред. Корт просто измести тежестта си, за да компенсира луфта, вследствие на което чаталът му се намести точно срещу таза й.

Сега на нея взе да й става горещо.

Това наистина беше лоша идея. Тя се фокусира върху безлюдните пътища и се зае да избира най-краткия маршрут, който знаеше от центъра към Гардън Дистрикт.

Наложи се да набие спирачки, когато попаднаха на червен светофар. Изведнъж осъзна, че беше забравила да си сложи каската. Дотолкова я беше ядосал в моргата.

Тя потупа неловко ръката, с която той придържаше полата й.

— Оправих се, благодаря.

Пръстите му се забиха за миг, преди дланта му да се плъзне по полата и да се спре върху извивката на кръста й. Но той не отлепи гърди от гърба й и Тери усети погледа му над рамото й, докато подпъхваше роклята под бедрата си. След като се огледа, Тери отпусна педала на спирачката и превключи на първа.

Веднага щом харлито потегли, Корт долепи уста до ухото й.

— Не спирай повече.

Значи все още беше ядосан.

— Защо?

Корт не отговори. Ръката му се плъзна отново по бедрото й, но вместо да придържа полата й той освободи роклята под дясното й бедро и плъзна пръстите си отдолу.

Тери бе сигурна, че имаше някаква приемлива причина той да пъхне ръка под роклята й. Може би бе видял някаква буболечка да пълзи по крака й и се опитваше да я хване, без да я стряска. Затова плъзгаше пръсти по нежната кожа от вътрешната страна на бедрото й. Явно се опитваше да улови насекомото.

Само че теорията за буболечката отиде на вятъра, когато пръстите му се преместиха върху тясната лента на бикините й.

Той не ме опипва. Никога не би го направил. Тери погледна надолу към ръката, която се движеше под черната коприна и почувства как пръстите му притиснаха предницата на бикините й. О, Боже, той наистина я опипваше.

Тери обичаше да кара мотора си, защото се чувстваше силна, секси и господарка на живота си. Нищо не можеше да се сравни с удоволствието да възседнеш мотора, да усещаш силните вибрации на двигателя и да знаеш колко бързо ще те отведе, където си поискаш. Тя обожаваше да направлява лъскавата, красива машина.

Понякога дори се отдаваше на чувствени фантазии, представяйки си какво би било да се отдаде на нещо греховно и безсрамно, като да се люби на гърба на своя мотоциклет. Не в движение, разбира се, но може би докато е паркиран под някое вековно дърво край езерото. На открито, където можеше да чувства вятъра и слънцето по тялото си. Всеки път, когато тя си представяше това еротично видение, не друг, а Корт я събличаше и Корт правеше секс с нея.

Но това, което истинският Корт правеше с нея в момента, разби на пух и прах нейния малък греховен блян.

Ръката му вече беше между краката й. Тя трябваше да удари спирачка, да спре мотора, да го накара да слезе или да му попречи да я докосва по този начин. Той нямаше право да я докосва, не и след начина, по който се беше отнесъл с нея и когато тя беше толкова емоционално нестабилна. Тери понечи да натисне спирачката, но почувства как пръстите му се плъзнаха по-навътре. Той каза нещо, но твърде тихо, за да го чуе.

Дали иска да спра? Беше й казал да не спира повече, пък и тя не искаше да спира. Не искаше и той да спира.

Пътят пред тях беше празен и Тери превключи от първа на втора. Същевременно наклони ханша си, позволявайки му да плъзне пръстите си в нея, като се стегна около тях.

Стори й се, че крайниците й ще се разтопят. Той я галеше толкова нежно, толкова опияняващо. Можеше да се вози така цяла нощ.

— Харесва ли ти? — попита Корт, долепил уста до ухото й, без да спира да движи ръката си, прониквайки по-дълбоко.

Дано „мммммм“ да е приемлив отговор, каза си Тери. Това беше единственият звук, който можа да откъсне от себе си.

Корт премести възглавничката на палеца си върху клитора й и го притисна.

— Изчука ли го?

Суровият въпрос я изтръгна от унеса й. Той говореше за Грей. За нея и Грей.

— Не.

— Не ме лъжи. — Ръката му я докосна по-грубо и по-настойчиво. — Чукала ли си го някога?

Корт не беше ядосан. Той ревнуваше. Нея. Шокът от това откритие я принуди да си признае истината.

— Не.

Но той не беше приключил е разпита.

— Не си била с никой след мен, нали?

Затова ли си играеше с нея? Само защото гордостта му бе наранена? А тя му позволяваше. Беше жалка.

— С дузина момчета. Може би повече.

— Казах ти да не ме лъжеш. — Странно, ръката му отново стана нежна и сладостта се върна. — Толкова си стегната. Както в онази нощ. Не си била с друг. Мога да го усетя.

Тери потръпна. Трябваше да завие зад ъгъла, затова Тери превключи на по-ниска предавка. Щяха да пристигнат пред дома му след две минути. Тя можеше да изтърпи това още две минути.

Устата на Корт я парна под лявото й ухо.

— Завий наляво.

Трябваше да свърне надясно, за да го отведе у дома. Щеше да го закара, да го остави там и да се прибере в гарсониерата, където да се наплаче на воля, а утре вселената щеше да се подреди сама.

Тери зави наляво.

Пръстите му се усукаха вътре в нея, докосвайки една точка, която я накара да изстене.

— Качи се на магистралата.

На магистралата, където нямаше да има светофари и завои. Тери намали скоростта.

— Корт.

Той сложи свободната си ръка върху нейната върху газта и увеличи скоростта. Тери трябваше да се концентрира върху шофирането и пътя, за да не загуби контрол над мотора, но присви бедрата си, за да задържи ръката му вътре в себе си. Вятърът облъхна поруменялото й лице и голите й бедра. Хлъзгавата плът, обхваната от дланта му и стегната около пръстите му, пулсираше с болезнена наслада.

Ако спреше да я докосва, тя щеше да изкрещи.

Тя се насочи към отбивката за магистралата и автоматично превключи на трета. Имаше само няколко коли на пътя и Тери се изнесе в крайната лява лента, далеч от ярките светлини на магистралата. Корт отлепи ръката си от газта и я притисна под лявата й гърда. Обхвана зърното й между пръстите си и го притисна, като в същото време погали клитора й.

Двойното усещане разтърси Тери.

— За Бога, Корт, ще катастрофираме. — Гласът й трепереше от страх и вълнение.

— Не, няма. — Той полека отдели пръсти от тялото й и развърза връзчиците на бикините й. — Повдигни се нагоре.

Дъхът й се накъса, когато се надигна леко и почувства как Корт издърпа бикините. Не повярва, че ги е свалил, докато не го видя да измъква малкото черно нещо изпод полата й и да го захвърля на вятъра. Тери не можеше да се обърне и да види лицето му, не можеше да говори, защото почувства как ръката му се отдръпна назад и се премести между нейния гръб и чатала му.

Сваляше ципа на панталона си. Тя потръпна, когато почувства пениса му, твърд и изправен, с глава притисната в черната коприна. Една кола профуча покрай тях и Тери инстинктивно се дръпна назад, опитвайки се да го прикрие. Усети как ръцете му се плъзнаха под извивките на хълбоците й.

— Надигни се — прошепна той дрезгаво в ухото й.

Те не можеха да направят това. Не и на гърба на харлито, не и докато летяха със сто километра в час по магистралата. Нито един от тях нямаше каска. Една грешка и щяха да се размажат върху стената, която разделяше северното и южното платно. Беше глупаво, безразсъдно и опасно.

Адреналинът във вените й се повиши. Беше толкова диво и еротично, че си заслужаваше риска, а Тери бе уморена да бъде добро момиче. Нуждаеше се от това.

Нуждаеше се от него.

Сърцето й заби лудо в гърдите, когато той я надигна и се намести под пърхащата пола между бедрата й. Почувства как се притисна до тесния отвор, който беше по-достъпен предвид позата, и пропусна едно вдишване, изненадана от тъмното непознато усещане.

Това ли искаше той?

Тери имаше опит, но не чак толкова. Да го чувства по този начин беше вълнуващо също толкова, колкото да язди харлито, тоест скандално и рисковано, и тя искаше още.

Тя искаше всичко.

За момент той я притисна достатъчно, за да я накара да си поеме рязко и дълбоко дъх. После със свободната си ръка сграбчи болезнено бедрата й и се плъзна под нея, изтласка се по-напред и се озова точно под нея, прониквайки в мокрите набъбнали гънки, докато стегнатият пръстен на вагината й започна да го поема.

— О, Боже. — Тери почувства как се разтърси. Оргазмът, който я порази, беше бърз, силен и дивашки. Свари я напълно неподготвена и в този миг на екстаз моторът се олюля.

— Леко. — Топлият поток му позволи да потъне още по-навътре в нея, а ръцете му я обгърнаха и й дадоха опора, поемайки кормилото на мотора. — Притисни се към мен. Поеми ме вътре в теб.

Сега той й отстъпи контрола. Трябваше, просто нямаше друг начин.

Тери не можеше да го поеме наведнъж, той бе твърде голям и всеки мускул между краката й беше изопнат и напрегнат. Парещата болка, която й причини, вече отшумяваше, но тя не можеше да остане така. Трябваше да го има — целият, заровен дълбоко в нея.

Тя се плъзна напред, после се тласна назад, поемайки го още малко по-навътре. От оргазма се бе овлажнила още повече, което улесни проникването.

Стегнатата хватка на телата им и управлението на мотора затрудняваха движенията й.

— Не мога да го направя — прошепна тя. — Помогни ми.

Той притисна устата си до врата й и я захапа достатъчно силно, за да й причини сладостна божа.

— Отмести си краката.

Носовете на обувките му побутнаха петите й и когато тя се отмести от педалите, той плъзна крака под нейните, поемайки контрол върху спирачката и скоростите на мотора. Тери мушна крака в стремената.

Залюля се и започна да го поема лека-полека. Цялото й тяло се разтресе от усилието, докато телата им се сляха и от гърлото й се изтръгна дълбок, протяжен звук. Почувства как бедрата му се притиснаха, повдигнаха я и я наместиха, така че да се отпусне с цялата си тежест върху него. Той се измести вътре в нея, правейки проникването по-лесно дори когато той продължи да набъбва и да се втвърдява.

— Хайде, Терез — прошепна в косата й той. — Обязди ме.

Моторът летеше надолу по магистралата, обирайки сенките по подпорната стена, а двигателят мъркаше гладко, когато Корт сменяше скоростите. Тери се опря с ръце на кормилото и се надигна, усещайки изплъзването му, почти докрай, преди да посегне между краката си и да обхване с пръсти члена му. Без да го изпуска, тя се спусна полека, пронизвайки тялото си с неговото.

Докато го стискаше с ръката и тялото си, тя почувства гърба си мокър. Потта блестеше по изопнатите мускули на ръцете му, а горещият му дъх я пареше по врата.

Тя също се изпоти от ездата, а вятърът залепваше роклята към ручеите между гърдите й. Но плъзгането беше бавно и сладостно, мелодия от дълги, дълбоки прониквания, които я държаха в здравата хватка на непоносимо напрежение.

Удоволствието се върна, толкова горещо, тежко и плътно, че замъгли сетивата й и я накара да се стегне около върха му. Но това не беше достатъчно. Не и за нея.

— По-бързо — каза Корт с дрезгав глас. — По-силно.

Тери напрегна мускули и направи онова, което искаше от самото начало, стоварвайки се върху него, изплаквайки от шока на внезапния почти електрически удар, който порази утробата й. Бедрата на Корт се повдигнаха и той се тласна навътре в нея, опитвайки се да проникне още по-дълбоко.

Тя продължи да го люби, силно и страстно. Бедрата й горяха, а пенисът му беше толкова твърд и набъбнал, че я изпълваше болезнено, но Тери не можеше и не искаше да забави ритъма.

— Да, точно така — призова той, дълбокият му красив глас пресекна до дрезгаво ръмжене. — Накарай ме да свърша, Терез. Искам да свърша заедно с теб.

Тя беше толкова близо, толкова готова, но това вече не й бе достатъчно. Искаше да го целуне, искаше да вижда очите му.

— Не мога.

Корт обърна мотора, прекоси трите платна и премина в банкета, далеч от светлините, после продължи по инерция и спря под сянката на едно огромно дърво. Спусна спирачката и вдигна Тери, освобождавайки телата им от любовната прегръдка, преди да се завърти.

— Какво правиш?

Дезориентирана, тя се вкопчи в него. Ръцете му я наведоха назад.

— Пътуването не е свършило.

И блянът стана реалност. Тери се озова по гръб, прикована като пеперуда върху седалката на мотора. Корт обкрачи харлито и застана между бедрата й. В същия миг той плъзна ръце под бедрата й и я вдигна, прониквайки дълбоко в нея.

— О, да — тя се чу да проплаква тези две думи, отново и отново, вкопчена в ръцете му и обвила крака около кръста му.

Покрай тях минаваха автомобили и някъде в съзнанието й премина мисълта, че някой щеше да ги види. Но Корт явно нехаеше и не спираше нито за миг.

— Дай ми го, сега — заповяда той и се зарови толкова дълбоко в нея, че на Тери не й оставаше нищо друго, освен да го погледне в очите и да потъне в разтърсващата вълна от невероятно блажения взрив вътре в себе си.

Корт остана в нея, продължавайки да я прегръща и гали. Едва когато усети разливането на топлина в утробата си и конвулсивното стягане на ръцете му, тя осъзна, че беше свършил с такава сила, че пялото му тяло се разтърси.

Той я притегли към себе си, но не каза нищо. И двамата бяха без дъх. По тялото й все още преминаваха леки тръпки. И да искаше не можеше да говори.

Не че имаше какво да каже. Беше останала без думи.

Тери затвори очи в обятията му. Беше му дала това, което той искаше, както преди. Той я беше пожелал и тя му се беше отдала, край на историята.

Корт бутна нещо в ръката й — носна кърпичка — и я положи да стъпи на земята. Не я пусна, докато Тери не се изправи на крака, а след това се обърна.

Тери го чу да вдига ципа на панталона си, докато тя използваше кърпичката. Бяха встрани от пътя, където всеки можеше да ги види. Корт Гембъл я беше любил върху летящ мотоциклет на магистралата и я беше довършил край пътя само защото ревнуваше.

Дали? Не й беше за първи път. Утре той отново щеше да се държи с нея така сякаш беше невидима. Или по-лошо, сякаш му беше лепнала някаква болест.

Мили Боже, какво направих?

Той се приближи към нея и протегна ръка да докосне косата й.

Тери се отдръпна.

— Недей.

Краката й трепереха, когато се изкачи на харлито. Сложи си каската, затъкна полата си и стартира двигателя. Корт я изгледа продължително, преди да пристъпи към мотора. Тя го изчака да постави ръце на кръста й и се насочи към празната дясна лента.

Кажи нещо. Кажи ми, че беше забавно. Каквото и да е.

Корт не продума през цялото пътуване до Гардън Дистрикт, а ръцете му бяха отпуснати и незаинтересовани. Тери се зарадва при вида на имението на Гембъл, но черно-бялата полицейска кола, паркирана на тротоара, я накара да спре в края на улицата.

Не искаше да рискува няколко униформени да я видят по голо дупе. Моторът олекна, когато Корт слезе и се обърна да я погледне. В тъмнината изражението му беше неразгадаемо, но несъмнено напрегнато.

Съжаляваше. Щеше да й каже, че съжалява, и след това тя щеше да му строши челюстта.

Тери освободи крачната спирачка и изхвърча, преди той да успее да каже дума.

Грей остави едната чаша върху бюрото на асистентката на комисаря.

— Кафе с мляко и две бучки захар, нали?

— О, доктор Хюит, не трябваше. — Сади му се усмихна плахо, после заразлиства някакви документи на бюрото си. — Да няма брифинг тази сутрин? Бях в отпуск и малко съм изостанала с дневния ред.

— Не, донесох кафето като официален подкуп. — Той забеляза леките сенки под очите й и видимата загуба на тегло и си спомни, че асистентката на комисаря беше приела обаждането на Ашли Бушар. — Как си?

— По-добре — призна Сади. — Детектив Винсент ми се обади преди няколко дни и разговаряхме с часове. Наистина ми помогна.

— Тук съм заради Тери. — Той погледна към затворената врата на комисаря. — Но официалната причина за посещението е, че идентифицирах Джейн Доу от пожара в „Маскърс“.

— Сега ще проверя дали е свободен. — Сади вдигна телефона. След като съобщи за Грей, тя изслуша отговора, после затвори. — Комисарят е зает. Може ли той да ви се обади, когато се освободи?

Грей знаеше, че Гембъл не разговаряше по телефона, защото не светеше нито една линия.

— Има ли някой при него? — Сади поклати глава. — Ако това беше филм, щях да нахлуя през вратата, докато ти тичаш след мен и викаш, че не мога да вляза там. Искаш ли да го направим така?

Сади взе няколко запечатани плика.

— Отивам на долния етаж да изпратя пощата. — Тя го възнагради с мимолетна усмивка и излезе от помещението.

Грей влезе в кабинета на Гембъл и затвори вратата зад себе си.

— Обожавам асистентката ти, която отиде да пусне пощата, между другото. И понеже моята Джен се връща в колежа през есента, ще ти отмъкна Сади.

Корт затвори пашата, която четеше, и го изгледа определено враждебно.

— Много съм зает, докторе. Казвай бързо.

Може, но друг път.

— Ще получиш копие от доклада, но Джейн Доу от „Маскърс“ беше идентифицирана като Лусиана Белафини, съпругата на Стивън Белафини, който също загина в пожара. — Забеляза проблясването в студения поглед на Гембъл. — Както чувам, навремето си имал връзка с нея.

— Така е.

— Открих физическо доказателство, което свързва убийствата на Бушар и Навара. И от двете места бяха възстановени две мажи бучки злато. И двете проби са идентични — италианско двайсет и четири каратово злато, много високо качество. Може би от някакви бижута.

— Жертвени дарове за отдаване на почит. — Когато Грей вдигна въпросително вежди, комисарят добави: — Той оставя дарове на местопрестъплението. Изгарянето на важни предмети е ритуал при някои подпалвачи.

— Много интересно. Вероятно не е Франк Белафини, въпреки че той е мразел Лусиана и я е прогонил от сина си. Има само още едно нещо. — Грей извади сгънатата разпечатка от джоба си. — От БОИ те разследват за възможни връзки с мафията на Белафини.

— Какво?

Грей се усмихна.

— Можеш да благодариш на началник Руел следващия път, когато го видиш. Той е твърдо решен да те тикне зад решетките.

— Как се сдоби с тази информация?

— Тери ми каза. Тя е натоварена с разследването. — Той хвърли сгънатата разпечатка на бюрото между тях. — Освен това хакнах компютъра на Руел. Разполага с някакъв анонимен депозит по твоята сметка, както и със свидетелски показания. Не е достатъчно за обвинителен акт, но може да те натопи пред кмета и да те уволни.

Комисарят разгъна листа и прочете информацията.

— Защо ми казваш това?

— Не умея да пазя тайни. Освен това не ми пука за теб, Гембъл, но Тери е моя приятелка. — Той проследи как комисарят смачка листа. — Тя залага кариерата си на карта заради теб.

— Като ме разследва…

— Тя вярва, че си невинен и иска да изчисти името ти. Руел я използва, за да се докопа до теб. Ако тя прави всичко възможно, за да те защити, а ти и аз знаем, че тя прави точно това, той рано или късно ще я накисне — каза с равен тон Грей. — Тя ще загуби значката си.

Комисарят избута стола назад от бюрото си и се изправи.

— По-добре не се бъркай в оперативната работа, а си гледай аутопсиите, докторе.

— Франк Белафини държеше на къс повод бащата на Тери в продължение на години. Използваше го, за да се отървава от неудобните доказателства и да подхвърля фалшиви там, където беше необходимо. — Грей се зарадва, когато видя изумлението върху лицето на другия. — Как според теб се е почувствала, когато е чула да те обвиняват, че работиш за същия човек, комисар?

Гембъл поклати бавно глава.

— Никога не ми е казала това — промърмори той тихо.

— А защо да го прави? — Грей се наведе над бюрото. — Трябва да се опиташ да разговаряш с нея от време на време. Може би в моментите на тиха отмала, след като си я изчукал. Жените обичат това, нали знаеш?

Комисарят го срази с убийствен поглед.

— Забрави за нея, Хюит. Тя е моя.

Грей се изправи.

— В такъв случай те съветвам да не я изпускаш, Гембъл. Защото ако дойде при мен, повече няма да ти я върна. — Той отиде до вратата. — Приятен ден.

Руел свали слушалките и ги подаде на агента, който контролираше специалните разузнавателни средства.

— Къде поставихте микрофона?

— Обработихме телефона на бюрото на комисаря — каза агентът. — Освен телефонните разговори, предавателят улавя всички разговори в района на офиса.

— Записвайте всичко.

Руел изчака да се прибере в кабинета си, преди да позволи на гнева да го завладее. Знаеше за приятелството на Тери с Грейсън Хюит, но изобщо не подозираше, че тя ще открие в него довереник или че патологът ще се опита да я защити, като изтропа всичко на Гембъл. Можеше да уволни патолога, задето беше проникнал в компютъра му, но вредата вече беше нанесена. Сега, когато Гембъл знаеше за разследването, той щеше да прикрие следите си и да се помири с Белафини.

Това не беше непременно нещо лошо. Поне нямаше да умрат други жени.

Аудиотехникът му беше оставил копията от записа на Подпалвача в плик най-отгоре на входящата поща. Руел извади един от дисковете и го завъртя в ръцете си.

Патриша Браун му се беше обадила по-рано днес, твърдейки, че Подпалвачът лично я е потърсил. Руел я разкара, но сега съзря нова възможност.

Професионалният натиск беше едно нещо, личният беше друго. Тери не беше единствената жена, която той можеше да използва, за да спипа Гембъл. Патриша щеше да бъде толкова благодарна за извънредното интервю, че щеше да представи нещата точно така, както той искаше.

Когато репортерката приключеше със свалянето на записа, Гембъл щеше да е съсипан и дискредитиран.

Той вдигна телефона и набра частен номер.

— Патриша, обажда се Себастиен Руел. Имам нещо интересно за теб. Какво ще правиш днес по обяд?

Глава 16

— Онова ченге дойде тук — каза Кейтлин на Дъглас, влизайки под навеса на помощните помещения.

Той се надигна и седна.

— Този, който ме преследваше?

— А-ха. Аз трябваше да се измъкна от офиса много бързо, преди той да ме е видял. — Тя му подаде фенерчето си и постави подноса върху газовата бутилка, която той използваше като маса. Върху подноса имаше картонена чиния с два сандвича и голяма чаша мляко. — Мисля, че баща ми започва да става подозрителен заради храната. Ще трябва да ти намерим друго скривалище.

Кейтлин укриваше и хранеше Дъглас от убийството на Мория Навара насам.

— Ще отида в приюта за бездомни — каза й той. С радост установи, че сандвичите бяха с фъстъчено масло и желе, нещо, което не бе вкусвал от малък. Лагеруването в навеса на Кейтлин и ползването на нейния спален чувал с надпис „Абсолютни шпиони!“ беше приключение, което го връщаше назад към детството, но той не искаше да я излага на опасност. — Полицията няма да ме потърси там.

— Ще те потърсят и още как! — Кейтлин взе отново фенерчето и го вдигна, за да му свети, докато се храни. — Ченгетата попитаха баща ми и той им разказа как си ходил там. Сигурно са разлепили плакати навсякъде.

Той си представяше плакат с неговия образ — „ДЪГЛАС САЙМЪН, ТЪРСИ СЕ ЖИВ ИЛИ МЪРТЪВ“. Имаше известна романтика, въпреки че никой никога нямаше да го вземе на сериозно.

Кейтлин измъкна хартиена салфетка от джоба на дънките си и му я подаде.

— Май ще трябва да забравиш за разплатата с оня комисар и да изчезнеш от града.

След като научи от Кейтлин, която подслушваше всички телефонни разговори на баща си, че е обявен за издирване, Дъглас преосмисли плана си.

— Нямам пари да напусна града.

— Бих взела назаем от касата, но баща ми ги брои всяка вечер. — Момиченцето направи физиономия. — Веднъж изпадна в истерия, понеже си бях взела петдесет цента за кока-кола. — Лицето й засия. — Хей, знам какво ще направим. Можеш да ни ограбиш. Ще ти направя маска и имам един воден пистолет, дето прилича на истински.

Малкото момиче очевидно не знаеше, че баща й държеше една рязана пушка в касата под щанда.

— Не, мила моя. Затворих тази страница. — Както и страницата на човек със семейство. Защото вече нямаше такова.

Те се умълчаха, Кейтлин потънала в размисъл, а Дъглас вглъбен в сандвичите. Когато се нахрани, той разтреби и събра скромния си багаж.

— Време е да вървя. Благодаря ти, че се погрижи за мен.

— Не искам да се върнеш в затвора, Дъглас. — Малкото момиче го прегърна пред кръста и заплака. — Не е честно, ти не си направил нищо лошо.

— Не се тревожи, Кейтлин. — Беше й показал нищожно внимание, а тя вече плачеше за него. — Не забравяй, че не съм направил нищо лошо.

— Това е без значение за ченгетата — каза тя, хлипайки. — Този гадняр комисарят, той трябва да отиде в затвора, а не ти.

— Ако е виновен, точно там ще отиде. — Дъглас щеше дори да заеме съседната килия. Той клекна и погледна окъпаните в сълзи очи на детето. — Кейтлин, чуй ме. Искам да продължиш да се занимаваш по математика и да ходиш на училище всеки ден. Ти си много умна и можеш да постигнеш всичко в живота.

— Мога ли да стана шпионин?

Той кимна.

— Ами ти? Комисарят мисли, че ти си подпалил пожарите, а по телевизията казаха, че виновникът може да получи смъртно наказание.

Той се намръщи.

— Кой каза това?

— Червенокосата журналистка по Канал осем. Говори затова всяка вечер. — Кейтлин избърса лицето си. — Гледам я, понеже само тя казва лоши неща за оня гадняр комисаря.

— Така ли? — Дъглас се облегна назад. Беше гледал Патриша Браун, естествено. В нея имаше нещо специално, въпреки че той не можеше да определи точно какво. — Баща ти тук ли е?

Детето поклати глава.

— Отиде да се напие. Няма да се прибере преди полунощ.

Той прокара ръка по наболата си брада.

— Имам една идея, но ще трябва да използвам душа и неговите принадлежности за бръснене.

— Разбира се, но защо?

Той се усмихна.

— Искам да изглеждам добре. Трябва да съм във форма, щом искам да ме покажат по телевизията.

Откровението на Грейсън Хюит не излезе от главата на Корт през целия ден. Докато преглеждаше текущите доклади и пускаше няколко бюлетини към местните полицейски управления за Подпалвача и Дъглас Саймън, разговорът не спираше да се върти в главата му, осеян със спомени от дивото препускане с мотора на Тери.

Тя залага кариерата си на карта заради теб.

Тери склонила глава на рамото му, докато той проникваше дълбоко в нея. Самата мисъл, че бе вътре в нея, го отвеждаше на ръба на оргазма.

Тя ще загуби значката си.

Беше загубил контрол. Единствената мисъл в главата му беше да я отведе и да разруши връзката й с Хюит, но нейното тяло му разказа съвсем друга история. После тя призна, че никога не е правила любов с патолога и че не е била с никого от Марди Гра насам. Откакто е била с него.

Тя преживява този кошмар отново.

Усещаше я толкова влажна и коприненонежна. Тя взриви съзнанието му и изтри всяка мисъл за сдържаност. Единственото, което можеше да направи, след като слязоха от магистралата, беше да я обладава отново и отново. Без да спира, никога вече.

Ако тя дойде при мен, няма да ти я върна.

Но Корт беше прекалил. Тери не искаше да го погледне след случилото се. Когато понечи да я докосне, тя се сви, сякаш се срамуваше от онова, което бе направила. Той не изпитваше същото, но не можеше да я вини. Този път бе отишъл твърде далеч, беше направил неща, които не беше правил с никоя друга жена. Беше прекалено груб, твърде взискателен и я беше отблъснал от себе си.

Трябваше да каже нещо, да намери подходящите думи, но тя беше потеглила сякаш я преследваха демони.

Или сякаш бе обладана от демон.

Корт не смееше да й се обади и му хрумна да забрави да я заведе на благотворителната вечеря и търга, които щяха да се проведат в ресторанта на баща му. След снощи, тя не би искала да го види отново. Сигурно с радост щеше да се съгласи да я отстранят от случая.

Единственото нещо, което го безпокоеше, бяха думите й на излизане от моргата. Трябва да изясним някои неща между теб и мен. Аз също. Тери искаше да говори с него, но той беше твърде ядосан и я беше отрязал.

Трябва да се опиташ да разговаряш с нея от време на време. Не искаше да го признае, но Хюит бе прав.

Беше направил всичко друго, но не и да разговаря с Тери. И независимо дали тя искаше да го изслуша, те наистина трябваше да се изяснят. Този път той нямаше да си тръгне и да се преструва, че нищо не се е случило, пък и тя му дължеше някои отговори.

— Сади, обади се на детектив Винсент и я подсети, че довечера ще ходим на вечеря — поръча Корт на излизане от кабинета. — Ще я взема в седем.

— Да, сър. Ъ-ъ, комисар, извинете. — Когато Корт се обърна да я погледне, тя направи гримаса. — За нахлуването на доктор Хюит. Аз… такова… че го пуснах.

Той я изгледа.

— Той смята да ти предложи работа. Откажи му и ще ти вдигна заплатата.

Трапчинките на бузите й грейнаха.

— О, това мога да го направя.

За да има време да разговаря с нея, Корт пристигна половин час по-рано. Тя беше паркирала харлито пред верандата и той спря до него. Почувства се като пубер, когато прокара ръка по седалката, но не можа да се сдържи, така както не можа да потисне възбудата си, когато си я припомни върху него или под него.

Искаше да го направят отново. Скоро.

Когато почука на вратата, тя му извика да влезе, но предната част на апартамента беше празна.

— Къде си ти?

— Тук съм! Сядай! Подранил си.

Тери не звучеше ядосана, което разпръсна част от напрежението му. Той видя, че вратата към малката баня е отворена и тръгна натам.

— Здрасти.

— Ти си здрасти.

Тери стоеше пред мивката, отрупана с козметични продукти, и се бореше с ръце зад гърба си. Синята сатенена рокля се закопчаваше по целия гръб с малки облечени копченца и тя беше успяла да се справи само с половината.

Корт отклони поглед от златистия участък гола кожа.

— Помислих си, че ако дойда по-рано, ще можем да поговорим.

— Мога да говоря. — Тя погледна огледалото с отвращение. — Но с копчетата не се справям.

Съдейки по държанието й, не личеше нещата между тях да са се променили или да е разстроена от онова, което се беше случило. Което след снощи не изглеждаше възможно.

— Нека ти помогна.

Той пристъпи зад нея.

Тери отпусна ръце с въздишка на облекчение и взе червилото.

— Андре дали знае за изобретяването на ципа?

— Вероятно да. — Презрамките на сутиена й бяха от същия син сатен като роклята и едната беше усукана. Корт я оправи и приглади. — Какво се случи с роклята с мънистата в цвят слонова кост?

Тери започна да нанася червилото на устата си.

— Уф, твърде ярко е. — Тя захвърли гилзата и избърса устни с кърпичка. — Казах на Андре, че ако ме накара да я облека, ще отида до блатото и ще се овъргалям в калта. — Тя се подсмихна пакостливо срещу отражението си. — И той ми повярва.

Не беше разстроена. Усмихваше се. Изглеждаше щастлива. Това го обърка и го възбуди едновременно.

Докато Тери нанасяше грима си, Корт закопчаваше копчетата. Беше стигнал до половината, преди да осъзнае нещо важно.

— Не можеш да носиш сутиен с тази рокля. Гърбът е изрязан твърде ниско.

— Обаче трябва. — Тя се изви и погледна през рамо. — Иначе прозира отпред.

— Дай да видя. — Той постави ръце на раменете й и я обърна с гръб към огледалото. Роклята нямаше голямо деколте, но отпред имаше ромбове от синя органза, които се спускаха в диагонални линии от бюстието до талията. Кожата прозираше през полупрозрачната материя и Корт се улови да търси синините от снощи. — Нараних ли те снощи? Не исках да го направя.

Раменете й се стегнаха под ръцете му за част от секундата.

— Бях малко схваната тази сутрин, защото съм изгубила тренинг. — Тя килна глава на една страна. — Пък и ти ми остави нещо.

— Нещо ли? — Беше много повече от „нещо“ и той не виждаше нищо смешно!

— Много добре знаеш. — Тя прокара пръстите си по шията си и той видя умело нанесеното петно коректор. — Любовно ухапване.

Като тийнейджър. Той срещна очите й в огледалото.

— Снощи ми беше ядосана, но вече не си. — Тя сви рамене. — Какво се промени между тогава и сега?

— Аз, може би. Обмислих някои неща. — Тя сви устни. — Аз съм голямо момиче, Кортланд. Мога да се справя със случилото се.

— Така ли? — Прииска му се да провери това и се пресегна към закопчалката на сутиена й. — А какво ще стане, ако нещата отново излязат извън контрол?

— Ще направя това, което направих снощи. — Усмивката, с която посрещна разкопчаването на сутиена, го възбуди отново. — Освен това по план трябва да се обличам.

— След минута. — Той придвижи ръцете си и издърпа чашките нагоре и далеч от гърдите й. Зърната й не прозираха, но извивките на гърдите й се очертаваха съвсем ясно под мекия прилепнал сатен.

— Трябва ти нещо, което да прикрива гърдите ти.

Тя вдигна ръце и ги постави върху неговите. Избута ръцете му, докато те се озоваха върху голите й гърди.

— Може да ходим така и ти да ме прикриваш.

Той я притегли към себе си и започнала я милва и притиска. Отражението в огледалото го накара да простене.

— Гърдите ти са перфектни.

— Когато можеш да ги намериш. — Тя се погледна. — Казвали са ми, че с лупа средно увеличителен размер се намират по-лесно.

— Аз мога да ги намеря. Мога да ги взема с уста — прошепна той, усещайки бавното потъркване на дупето й.

Тя го правеше, не той. Тя го искаше.

— Ще трябва да го докажеш, комисар — подразни го тя.

— Снощи исках да го направя. — Той чу някакво звънене, но не му обърна внимание. — Искам да го направя сега.

Тери се обърна и свали роклята си, като смъкна и сутиена заедно с нея.

— Наистина ли харесваш тези мъници? — подразни го тя, обхващайки ги със собствените си ръце.

Корт никога не я бе виждал така, но му харесваше, без съмнение. Още повече че можеше да я поеме с уста.

Той коленичи с единия крак и я прихвана през ханша. Зърната й се втвърдиха още повече, когато прокара езика си по тях, а когато ги засмука, ръцете й се плъзнаха в косата му.

— Охо, струва ми се, че си пораснал — каза тя.

— Така е. — Той отлепи устни от гърдата й и я духна лекичко, наблюдавайки как малкият розов ореол потръпна. — Мога да играя с теб цяла нощ. — Цяла седмица. Цял месец.

Никога нямаше да се умори от нея.

— Не е честно — промълви задъхана тя. — Мой ред е.

Той се съсредоточи върху устата й.

— Ще ти позволя. По-късно.

— Как се нарича мъжката версия на господарката? — Тя поклати глава, сякаш объркана. — И какво е това, което звъни?

Той се заслуша и бръкна в джоба си.

— Моят мобилен. — Корт се изправи и погледна дисплея. — Обаждат се от ресторанта. Ще им кажа, че няма да можем да отидем.

— Ще отидем, разбира се — каза тя и се усмихна лукаво, поради което той пожела да я хвърли на пода.

— Гембъл — каза той.

— Кортланд, къде си? — попита майка му. — С баща ти се притесняваме. Чакаме те вкъщи.

Той си спомни, че беше обещал на родителите си да ги откара в ресторанта. Ръката на Тери подръпна смокинга му.

— Настъпи малка промяна в плана. Не може ли татко да те закара?

— Разбира се. Тери там ли е? Отново ли се запъва? — Майка му въздъхна. — Не мога да я виня след това, което й казах онзи ден. Бих искала да говоря с нея, ако е с теб.

— Тя е заета. — Корт усети как хладните й пръсти се промъкнаха под дрехите му. — Друг път, майко.

Но Елизабет не беше приключила с терзанията.

— Ти не разбираш, Кортланд. Не можех да те открия и бях толкова разстроена. Намекнах, че би било по-добре да загине Тери вместо бедничката Мория. Моля те, кажи й, че не съм го помислила нито за миг.

Корт стисна зъби, когато дланта на Тери го обхвана и погали леко.

— Ще й предам.

— Баща ти казва, че е надминал себе си с менюто тази вечер, така че те съветва да дойдеш — добави по-бодро Елизабет.

— Добре. Дайте ми двайсет минути.

— Разбира се, скъпи.

Той изключи телефона и го остави на мивката. Тери понечи да коленичи, но той я спря и й помогнала се изправи.

— Какво има? — попита тя. — Нали беше мой ред?

Той извади ръката й от панталона си.

— Дойдох тук, за да поговорим, а не да правим секс.

Тя се ухили.

— Можем да направим и двете.

Корт оправи сутиена и роклята й, така че да покрие тялото й.

— Нека първо да поговорим. — Той я поведе към хола.

Тери седна на дивана.

— Казвай какво те мъчи? — Тя погледна ерекцията му. — Освен очевидното, което ми се иска да обсъдим веднага?

Той седна до нея и взе едната й ръка в неговата.

— Защо правиш това?

— Направих няколко неща, откакто си тук — каза тя. — Бъди по-конкретен.

— Защо се държиш така: игрива, секси и щастлива. — Освен това го побъркваше. — Отнасяш се с мен като с любовник.

Тя се сгуши до него и се заигра с копчетата на ризата му.

— Ами, без да го демонстрираме публично, бих искала да ми бъдеш любовник. — Тя го погледна с надежда.

Той не се подлъга.

— Откога?

— Ей, Боже, ама че си костелив орех. — Тя се отдръпна и въздъхна. — Виж, това е наистина много просто. Ти ме искаш и аз те желая. Поправи ме, ако греша, но между нас двамата прехвърчат искри и дива похот, нали?

Той кимна, без да откъсва очи от нея. Тери говореше прекалено бързо, почти прескачаше думите. Държеше се по същия начин, след като го извади от вътрешната стая в „Маскърс“. Тя не се занася. Уплашена е и се опитва да го скрие.

— Добре. Ние сме зрели и отговорни хора, сексуално активни и какво правим с цялата тази прекрасна страст? — Тя разпери ръце. — Пърхаме около нея, заяждаме се един с друг и се преструваме, че я няма. Аз дори прилъгах Грей да играе моето фалшиво гадже, за да не се изкуша да скоча в леглото с теб.

— Затова ли постоянно му висиш на врата? — За да го държи надалеч. Точно както той се опитваше да я държи на разстояние.

— И аз имам гордост. Та, значи правим всичко възможно да не забелязваме това нещо и какво се случва? Награбваме се върху мотор, който лети със сто километра в час по магистралата. — Тя се примъкна малко по-близо и прокара пръсти по устните му. — Мисля, че трябва да се излекуваме от тази страст, Корт. От съображения за самосъхранение, ако не друго.

Корт научи повече за Тери Винсент в последните десет минути, отколкото бе разбрал за осем години. И това щеше да го притеснява много дълго време.

— И ти смяташ, че можем да превъзмогнем това влечение, като станем любовници?

— Убедена съм. Ще правим секс, много секс, докато си омръзнем до втръсване, след което можем да се заемем с живота си. — Тя разтвори ръката си. — Просто като фасул.

Точно както постоянните шеги, тя използваше секса, за да замаже страха си. Представяше го като нещо случайно и безсмислено, когато всъщност не беше. Тери отново се опитваше да избяга от него, този път в сърцето си.

— Има и друг начин — каза той.

— Този друг начин включва ли двамата да се въргаляме голи в леглото? — попита тя подозрително.

— Определено.

Веждите й се повдигнаха нагоре.

— Колко често?

— Колкото често искаш.

Тя се засмя.

— Е, нали това е моята идея!

— Не съвсем. — Той докосна лицето й. — Засега имаме театрална връзка. Можем да я превърнем в истинска.

— Истинска връзка. — Тери го погледна смаяна. — Ти и аз. Това ли предлагаш ти?

— Точно така.

Тя избухна в толкова див смях, че почти падна от дивана. Когато се овладя дотолкова, че можеше да говори, каза:

— О, това беше супер. Направо страхотно. Ти и аз, наистина. — И се разсмя отново.

Корт я погледна намръщен.

— Не е смешно.

— Напротив, смешно е. Я си представи заглавията във вестниците. — Тери избърса сълзите от лицето си. — Богат младеж от каймака на креолското общество с политически амбиции се влюбва в чистокръвно кейджун ченге от блатата. Нещо като „Изгубени надежди“ на новото хилядолетие. Хората ще се напикаят от смях, когато научат.

— Това не е шега — каза той, вече ядосан.

— Майтапиш ли се? Лесно ще направят цяло предаване. По дяволите, сигурно ще заснемат пълнометражен филм със заглавие „Принцът и просякинята“. — Тя си пое дъх и добави: — Благодаря ти, Корт. Смехът ми се отрази добре.

Прииска му се да я замъкне в спалнята, където да й покаже точно колко реално можеше да бъде, но реши, че е добре да изчака. Той трябваше да преосмисли всичко, което бе мислил за нея и да планира как да преодолее защитната крепост, в която се бе окопала.

След снощи, той нямаше да се примири с нищо по-малко от цялата Тери: тяло, ум и душа.

— Смени роклята си. Отиваме на вечеря.

— О, Боже. — Тя се протегна лениво. — Наистина ли не искаш да останем тук? Ще се постарая да си заслужава.

Корт реши повече да не я докосва, докато не се успокоеше и не подредеше нещата.

— Не.

Въпреки че беше получавала немалко награди и трофеи в своята професионална кариера, Тери бе убедена, че изпълнението й в категория водеща женска роля тази вечер би трябвало да й спечели „Оскар“. Най-вече защото беше успяла да се представи секси, сладка и забавна, когато всъщност искаше да се свие на кълбо в краката на Корт ида се разплаче като бебе.

Корт изобщо не подозираше какво преживяваше тя заради него. И така щеше да бъде.

— Изглеждаш прекрасно в тази рокля, Тери — каза Елизабет от задната седалка на колата на Корт. Тя полагаше усилия да водят разговор, откакто взеха родителите му от къщата. — Златистокафявото ти отива.

Тери не погледна кадифения тоалет, с който бе заменила синята сатенена рокля. Кадифето винаги я караше да се чувства малко като плюшено мече.

— Благодаря, госпожо Гембъл.

Ресторантът се намираше на един хвърлей от „Джаксън Скуеър“, в един от най-старите исторически райони на Френския квартал. Построена според първоначалния замисъл като малка търговска кантора, дългата тясна сграда беше внимателно реставрирана, за да изглежда така, както е била построена от онзи плантатор през осемнадесети век.

— Репортерите са комари — измърмори Луи, когато Корт спря пред вратата и подаде ключовете на пиколото, който щеше да паркира колата. — Размазваш един, двама други идват на неговото място.

Корт помогна на майка си и на Тери да слязат от колата под светкавиците на камерите и порой от репортерски въпроси. Тери залепи сияеща усмивка на лицето си и провря ръката си в неговата.

— Коя е нещастната дама? — изкрещя нечий глас. — Комисарю, как ги предпочитате — препечени с хрупкава коричка или по оригиналната рецепта? — изграчи друг.

Тери се изкушаваше да им кресне да млъкнат, но се концентрира да държи главата си високо и да не загуби равновесие на токчетата.

Друга двойка пристигна след тях и Корт се обърна.

— Симон и Жак Мавейо, приятели на семейството — прошепна той на Тери, преди да ги поздрави.

Семейство Мавейо подминаха Корт и само кимнаха на Луи и Елизабет, влизайки в ресторанта.

— Приятели на семейството? — промърмори Тери, изумена от демонстрираната грубост.

— Мислех ги за такива. — Корт постави ръката й върху неговата и я въведе в ресторанта.

„Круи на Луи“ беше известен в Ню Орлиънс със своята класическа креолска кухня и автентична атмосфера, за които Луи не жалеше средства. Прекрачването на прага беше като завръщане в миналото и човек се озоваваше в бална зала, където богати мъже с цилиндри и лодени оглеждаха през монокъл дами в разкошни пастелни рокли с богати турнюри, които се носеха като цветни камбани над излъскания с восък паркет.

Тери обичаше да идва тук. Въпреки че нейните предци бяха дошли в Луизиана от Канада, след като са били прогонени от англичаните. Това беше и нейната история.

Всички мебели бяха копия на изискани френски антики — от грандиозните барокови маси до изящно позлатените бели столове с ръчно бродирана дамаска върху облегалките. Огромните гоблени върху стените, подарък от един манастир в Прованс, който семейството на Луи подкрепяше от векове, изобразяваха в подробности богатата история на Франция от римско време до декадентските дворове на последните крале. В наши дни помещенията се осветяваха от старинните газови лампи, превърнати в електрически, а четири огромни кристални полилеи осветяваха гостите.

Влизането им като че ли породи смут, който Тери първоначално си обясни с пристигането на собственика. Луи беше известна и много обичана личност в креолската общност и обичаше вниманието. Дори и сега той правеше неизменните светски обиколки, ръкуваше се с господата и целуваше дамите по бузите, без да сваля едната си ръка от талията на жена си.

Въпреки това стана съвсем ясно, че тези двеста души, които присъстваха на частния прием, не се интересуваха от Луи и Елизабет, а от техния син. Погледите и шепотът по адрес на Корт не изглеждаха никак приятелски.

— Защо всички са ни зяпнали? — попита тихичко Тери.

— Не знам. — Корт се огледа и кимна. — Да поговорим с Андре.

Старецът седеше на една маса с две дами, които като видяха Корт и Тери да се насочват към тях, станаха и си тръгнаха. Тери си напомни да изчака Корт да отмести стола й, преди да седне.

— Мило мое момче — Андре му се усмихна измъчено. — Много съжалявам за това, което се случи. Не допусках, че хората са толкова лековерни.

— Какво се е случило?

Андре го погледна стреснато.

— Искаш да кажеш, че не си гледал репортажа по Канал осем? И как те очерни онази окаяна жена Браун?

В тази ера на видеокамери и цифрови фотоапарати никой нямаше личен живот. Тери си помисли колко десетки автомобила бяха минали покрай нея и Корт снощи и й прилоша.

— Не съм. Тери също не го е гледала.

— Патриша Браун е получила копие от някакъв запис. Човекът на този запис каза ужасни неща за теб. — Андре извади копринената кърпичка от сакото си и попи челото си. — Сигурен съм, че е някаква извратена шега, но не знам как да я повторя. Този човек каза, че е подпалил пожарите, за да убие две от жените, с които си имал връзка. И заплаши, че ще убие всяка жена, която някога си обичал.

— Ще се обадя на Руел — каза Тери и стана от стола си. — Ще разбера откъде е изтекла информация към медиите.

— Чакай — каза Корт. — Какво друго, Андре?

— Онази проклетница интервюира някакъв ужасен човечец, който току-що бил излязъл от затвора. — Той въздъхна. — Има известен опит с палежите и явно те познава много добре.

Тери наостри уши.

— Кой е този ужасен човечец?

— Дъглас Саймън, застрахователен следовател, когото аз лично тикнах зад решетките — обясни Корт. — Какво каза той, Андре?

Старецът отпи глътка вода, преди да погледне Корт в очите.

— Той каза на госпожа Браун, че според него ти си корумпиран. Че работиш за някакъв мафиотски бос и прикриваш Подпалвача. Страхувам се, че звучеше много убедително.

Тери почувства как по кожата й пропълзяха ледени тръпки.

— Това е клевета.

— Да го беше чул как го каза — настоя Андре. — Сигурно са го подучили какво да говори. Той много внимаваше да не отправя директни обвинения.

Елизабет и Луи се присъединиха към тях.

— Кортланд, една жена по някаква телевизия сипе най-скандални обвинения срещу теб — каза майка му. — Успяла е да убеди всички, че си замесен с някакъв гангстер.

— Мафиот — поправи я той. Един сервитьор се приближи до него и му подаде сгъната бележка. — Ще останеш ли с Тери? Някой ме търси по телефона.

Андре го проследи с поглед и се обърна към Тери.

— Трябваше да си облечена със синята рокля. — Той се взря в лицето й. — Къде е руменината на бузите ти?

— Изгубих я, когато бях на шестнадесет. — Тя стана от масата и се наведе да поговори с Елизабет. — Корт не заслужава подобно отношение. Тези хора тук се държат с него като с прокажен.

— Съгласна съм. — Елизабет огледа салона. — Но какво можем да направим?

— Кажете на тези ваши приятели, че вие познавате Корт по-добре, отколкото някаква нацапотена кукла по телевизията — предложи Тери. — Ако това не свърши работа, Луи може да им изрита задниците оттук.

— Май ще взема да го да направя. — Елизабет я погледна с мрачна усмивка. — Благодаря ти, мила моя.

Тери се шмугна в кухнята и се запровира сред тълпата заети сервитьори, готвачи и помощници, докато откри главния готвач Арлен. Джей Ди ги беше запознал преди години и те си бяха допаднали от пръв поглед. Тери беше опитвала неговия Lapin au vin и му бе заявила, че не трябва да умира, за да отиде в рая.

— Хей, Хари.

— Терез! — Той остави настрана тенджерата и я прегърна. — Не съм те виждал толкова отдавна, cherie.

— Виждал ли си Кортланд?

— Той отиде в офиса на баща си. — Арлен кимна в тази посока и се намуси. — Казвах му, че ще му занеса нещо за хапване, а той изобщо не ме погледна. Стори ми се нещо ядосан.

— Благодаря ти, Хари. Запази ми малко от този божествен сладолед за по-късно. — Тя се отправи към офиса.

Глава 17

— Изморих се да чакам, Гембъл — процеди Франк Белафини по телефона в офиса на Луи. — И не ми е приятно оня съдебен доктор да идва в моя клуб и да ме притеснява.

Корт прокара ръка през косата си.

— Намери си някакво друго занимание, вместо да ми звъниш, Белафини. Това е непродуктивно и скучно, пък и аз не съм ти подчинен.

— Съжалявам, че не съм достатъчно забавен за твоя вкус — отвърна Белафини. — Може би трябва да ти изпратя двама от хората ми да те развеселят.

— Пращай ги, и без това не съм ходил на фитнес тази седмица.

— Слушай, можем да си чешем езиците цяла нощ, Гембъл, но това само ще влоши положението. — Белафини смени това. — Ти знаеш къде е този Саймън и ще ми кажеш. Сега.

— Дъглас Саймън е издирван за разпит — каза Корт. — Нямаме никакви доказателства, че той е подпалил пожарите, и не знам къде се намира.

— Намира се в телевизията, по дяволите. И разправя на всички какъв долен негодник си ти. — Белафини издиша шумно. — Сега хората си мислят, че работиш за мен.

— Ти много добре знаеш, че не аз поръчвам пожарите и че не работя за теб.

— Недей да изгаряш мостовете, Гембъл. Твоите родители си прекарват добре тази вечер, нали? И аз искам да е така. Само да не им е за последен път.

— Върви по дяволите!

Той затръшна телефона.

— От колко време те заплашва Франк Белафини? — попита Тери зад него.

Той се обърна бавно.

— От толкова дълго, колкото ти ме разследваш по поръчение на Руел.

— Добър отговор. — Тя се доближи полека до бюрото на баща му и взе една стара сребърна солница, която Луи използваше като преспапие. — Май и двамата крием много тайни.

— Не и след тази вечер. — Той посегна към малкия черно-бял телевизор, който Луи държеше в офиса и го превключил на Канал 8. На екрана се появи Патриша Браун в някаква заседателна зала, седнала срещу Дъглас Саймън. — Това ще ми коства уволнение още утре сутрин.

Тери се пресегна и изключи телевизора.

— Трябва да знам всичко. Кажи ми.

И Корт й разказа. Разказа й за заплахите на Белафини, как Хюит му бе казал за нейното разследване и за намерението на Руел да го съсипе.

— Говорих с един приятел във Вашингтон. Белафини е убил партньора на Руел навремето, когато той е работил за Бюрото. Всъщност той иска да спипа Белафини, а не мен. Но явно смята, че може да ме използва, за да се добере до Франк.

— Някой подава на Руел невярна информация, с цел да те погуби. Има фалшив депозит от петдесет бона по твоята спестовна сметка, както и фалшиво показание, че си се срещал с Франк в неговия клуб в центъра. Само дето пликът със сумата не е надписан на ръка и липсват пръстови отпечатъци.

— Това не означава нищо.

— Ти винаги ли отпечатваш данните върху пликовете с депозит и винаги ли носиш ръкавици, когато ги пускаш в банката? — контрира Тери. — Свидетелят, който твърди, че те е виждал заедно с Франк, е напуснал Щатите и се е преместил да живее в Италия още на следващия ден, след като е информирал Руел за срещата.

— Много удобно. Петдесет хиляди долара са джобни пари за Белафини, а той и друг път е изпращал свои служители в Италия, за да ги скрие. Белафини си играе с Руел.

Между веждите на Тери се появи една отвесна черта.

— Защо?

— Не знам. Той има средства, но това започна още преди пожара в „Маскърс“, нали? Така че няма мотив. — Той седна на стола на баща си, облегна глава назад и затвори очи.

— И така, какво ще правим?

— Нищо няма да правим. Трябва да се концентрирам върху това да защитя този идиот Саймън и родителите ми. — Той я погледна. — Трябва да се оттеглиш от случая.

— Руел няма да ме пусне.

Корт изпита леко дивашкото удовлетворение да знае, че дори той да затънеше, би могъл да предпази поне нея.

— Руел няма да има думата, Жарден ми обеща това.

— Значи си поискал услуга от кмета?

— Той ми дължи няколко. Това е единственият начин да се измъкнем, преди да унищожиш кариерата си, заедно с моята собствена. — Той вдигна телефона. — Пелерин ще ми помогне, той не обича Руел.

Тери издърпа слушалката от ръката му и я затръшна.

— Не.

— Не мога да направя нищо друго за теб. — Той посегна отново към телефона.

Тери сложи ръка върху слушалката.

— Не ме интересува. Няма да се оттегля от случая. Доказателствата на Руел срещу теб ще отпаднат. Просто ми трябва малко време.

Безусловната й вяра в него го сграбчи за гърлото.

— Няма да допусна да те завлека на дъното заедно с мен.

Тя размаха ръка пред лицето си.

— Ехо, това е мое решение, а не твое. Освен това, ти си пожарникар. Аз съм ченге. Остави криминалното разследване на мен.

— Ако разсъждаваше като ченге, щеше да докладваш на Руел за дочутия разговор между мен и Белафини. — Той щеше да каже повече, но видя майка си да отваря врата. — Тери…

— Млъкни! — Тя сложи ръце на ханша си. — Ти май не схващаш, нали? Не ми пука за глупавите доказателства на Руел срещу теб. Не ме интересува какво говорят Саймън или Патриша Браун по телевизията. — Тя размаха ръка. — Дори да бях влязла тук и да те бях видяла да взимаш пачка стотачки от Франк Белафини, пак нямаше да повярвам, че си корумпиран.

Дотук с неведението на майка му.

— Защо?

Тя изфуча ядосано.

— Защото вярвам в теб, нищо че си инатлив, твърдоглав идиот! Наистина му вярваше. Виждаше се в блясъка на очите й, звънтеше в трепета на гласа й. Изведнъж Корт се изпълни с неподозирана сила.

— Благодаря ти. — Той погледна през рамо. — Майко, Тери и аз имаме нужда от малко време.

— Разбирам. — Елизабет се усмихна, когато Тери се обърна слисана.

— Баща ти покани персонала да хапне заедно с гостите, но ако сте гладни, знаете къде да нападнете. — На Тери каза: — Много се радвам, че си на страната на сина ми. — Тя се оттегли и затвори вратата.

— Страхотно! — Тери потърка врата си. — Сега забъркахме и мама.

— Тя няма да се намеси. Майка ми умее да чака сгодния момент.

— И така, каква е следващата ни стъпка?

Корт нямаше какво да направи за Руел или Белафини тази вечер, пък и нямаше смисъл да се връща на вечерята, за да се излага повторно на хорското презрение и порицание. Беше сам с Тери и все още изпитваше сладостна божи от еротичната прегръдка в апартамента й.

Той стана, заобиколи бюрото и я хвана за ръката.

— Ела, гладен съм.

— Трябва да разработим стратегия за справяне с Руел — каза тя и тръгна след него. — Мога да поразпитам моите уши в подземния свят и да видя дали някой от тях не е дочул нещичко за Франк. Нищо чудно да направим обрат в ситуацията и да изритаме Руел на опашката за социални помощи.

Корт погледна към източния килер и се усмихна лекичко.

— Утре. — Той отвори вратата и я въведе вътре.

— Не мога да хапна нищо сега, прекалено разстроена съм. — Тери хлъцна, когато той включи осветлението и затвори вратата. — Чакай, излъгах те.

Персоналът използваше източния килер главно за съхраняване на продуктите за изключителните десерти на Луи, както и готовите деликатеси, които можеха да бъдат сервирани в продължение на няколко дни. Корт си припомни собствената си реакция като момче, когато се промъкваше в килера и тършуваше по рафтовете, отрупани с невероятно вкусните френски десерти.

През летните месеци, обаче, майсторът на десерти приготвяше стотици sotelties, скулптури от захар и шоколад в най-различни чудновати форми. Имаше кошници от захарен памук, пълни с цветя от кристализирана захар, шоколадови мишки в реален ръст гризяха парчета истинско сирене, а миниатюрни колибри от цветен марципан кръжаха над препечени кокосови гнезда. Sotelties бяха една от причините летните туристи да се тълпят в „Круи на Луи“ всяка година, защото те не само че можеха да се ядат, но и можеха да се опаковат и отнесат вкъщи.

— Ще ме заключиш ли тук за няколко часа следващия път, когато ме налегне ПМС? — попита го Тери.

Корт се обърна и заключи вратата.

— Защо да чакаме?

— Толкова са красиви. — Тя се откъсна от него и се захласна по рафтовете, пълни с деца от марципан, които правеха снежни ангели в тави от бял шоколад. — Как можеш да изядеш нещо толкова красиво? — Тя се изправи. — Уф, това излезе малко двусмислено.

Тя можеше да го язди като жребец насред оживената магистрала, но се смути от тези невинни думи.

— Желаеш го повече, отколкото искаш да го гледаш — рече Корт и посегна към едно обикновено бяло ястие от горния рафт. — Имаш чувството, че ще полудееш, ако не го вкусиш и тогава разбираш, че ще полудееш, ако не му се наситиш. — Той протегна ръка. — Ела тук и ще ти покажа.

Тери погледна заключената врата.

— Казах ти, че не съм гладна.

— Ще огладнееш. — Той остави чинията на малката помощна масичка и пристъпи към нея. — Не се страхувай от мен, Терез.

— Хей, ти ми отказа секс преди два часа, не аз. — Тя се устреми към прегръдката му. — Та, какво смяташ да правиш с… — Тя се огледа наоколо. — О, Боже, това не е честно.

— Това е само крем брюле. — Той прокара върха на пръста си по деколтето на корсажа, оформен като сърце. — Баща ми те е гощавал с крем брюле и друг път, нали?

— О, да. Това е една от причините някога да се изкуша да разруша брака на родителите ти. — Тя потръпна, когато той плъзна ръката си нагоре по линията на шията й. — А, ти какво имаш предвид?

— Искам нещо сладко. — Той се наведе и я целуна лекичко по устните. — Сладко, меко и много вкусно.

Тери се изкиска неуверено.

— Тогава не искаш мен.

— Грешиш. — Корт бръкна с пръст в купичката, разпука коричката от карамелизирана захар и загреба малко жълт крем. Поднесе го към устата й, но когато Тери разтвори устни, той плъзна пръст по долната й устна. — Това не е за теб. — Той облиза следата от крем. — Ти не си гладна.

Тя се стегна и потръпна. Той положи ръка върху тила й и я целуна бавно и дълбоко. Когато Корт отлепи устни, тя отвори замаяна очи.

— Направи го отново.

— Имай търпение. Представянето е толкова важно, колкото и продуктите. — Корт нарисува сърце от крем брюле върху откритата част от деколтето й и го облиза с език. Предницата на роклята се придържаше от две тънички презрамки, които се смъкнаха лесно. Този път Тери не носеше сутиен, така че нямаше нищо, което да удържи устата му далеч от гърдите й.

Корт я вдигна, целуна я по шията, преди да я положи върху масата и да вдигне нагоре полата й. Тери носеше бежови чорапи и колан с жартиери и бикини в същия цвят.

— Контрастиращите текстури също са от съществено значение.

— Така ли?

Той смъкна бикините и я погледна. Тя имаше мажа мида, а триъгълникът тъмни къдрици беше изящно оформен благодарение на болезнените козметични процедури на Андре. Прииска му да види как изглежда тя, когато той проникваше в нея. Той потопи пръсти в крема и доближи между краката й, без да откъсва поглед от лицето й, докато разнасяше внимателно хладния яйчен крем между нейните горещи разцъфнали гънки.

После добави още малко, като напълно покри клитора. Тери пое рязко дъх.

— Ти си гениално лош и безмилостен. Точно затова те харесвам.

— Радвам се. — Корт се смъкна на колене между бедрата й и огледа творението си. — Как можеш да изядеш нещо толкова прекрасно…

Без да бърза, той облиза брюлето до последната капчица, под съпровода на нейните два оргазма. Едва тогава се отдръпна назад и погледна нагоре към нея.

Тери бе задъхана и разтреперана от силата на последния си оргазъм, вдигна ръка, сякаш да го спре. Пръстите й бяха покрити с жълт крем.

— Сега е мой ред.

Вмъкването в ресторанта на Луи Гембъл се оказа малко по-трудно от убийството надве от жените, които бе обичал синът му. Трябва да избягва медиите, пък и някои от гостите криеха риск от нежелано разпознаване. Все пак, той прояви търпение и изчака да настъпи подходящия момент, когато намалиха осветлението и започна благотворителния търг. Тогава той се промъкна в сенките, търсейки своята нова цел.

Не, цел не е подходящата дума. Тя беше прекрасният плод на лозата на любовта, зрял и готов да бъде откъснат.

Проследи от микробуса влизането на Гембъл и огледа внимателно прекрасната брюнетка, която го придружаваше. Стори му се ужасно позната, но все пак я видя само в гръб. Сега Гембъл и новата му приятелка не се виждаха никакви.

Това го вбеси до ярост, но когато един от гостите го обърка със сервитьор и му поръча бутилка шампанско, той се принуди да се върне в микробуса.

Беше планирал внимателно третия урок за Гембъл, но би го отложил, за да изгори брюнетката. Сега трябваше да я остави четвърта или пета. Зависи колко успешна щеше да се окаже тази нощ.

Вътре в микробуса, той постави в плейъра едно копие от предупреждението към Гембъл и се заслуша в собствения си глас. Използването на синтезатор беше неприятна необходимост, но като се изключи фалшивия глас, като цяло му харесваше да се слуша.

Полицията не трябваше да лъже, че касетката с предупреждението към Гембъл е била унищожена от огъня.

Той беше толкова признателен на Патриша Браун, че извади истината наяве и интервюира Дъглас Саймън. Сгряваше му сърцето да знае, че той не беше единственият, който виждаше Гембъл в истинската му светлина. Тази жена напълно промени мнението му за частните телевизии.

Тих стон достигнало ушите му и той хвърли поглед назад. Неговата пасажерка не беше дошла в пълно съзнание. Нанесе й тежък побой, но не би получил необходимата информация по никакъв друг начин.

Докато шофираше към Гардън Дистрикт, той позвъни в мотела, където беше отседнал Дъглас Саймън. Обади се един млад глас.

— Имам съобщение за господин Саймън — каза той.

— Той се изнесе, господине.

Не му хареса нахалния й тон, но го подмина. Звучеше абсурдно млада, а той бе в благородно настроение.

— Искам да го оставя, в случай че той се върне.

— Слушам ви! — въздъхна момичето.

— Оставил съм един много важен пакет, адресиран до него, в колетната служба на следния пощенски клон. — Той продиктува адреса. — Предайте на господин Саймън да ми се обади на телефонния номер, който ще намери вътре в пакета.

Звукът от драскане на молив престана.

— Това ли е всичко?

— Да, благодаря ви.

— Не искате ли да оставите вашето име, господине?

— Кажете му, че съм онзи, който дава на драго сърце. — Той завърши разговора и спря пред една къща, за която знаеше, че е празна, преди да паркира и да угаси фаровете.

Всичко си беше на мястото, трябваше само да остави съобщението там, където Гембъл щеше да го намери. Той извади ножа и провери острието, преди да се прехвърли в задната част на микробуса и да побутне с крак жената, която лежеше на пода в полусъзнание, завързана и със запушена уста.

— Ехо, Патриша — каза тихичко Подпалвачът, като отметна косата от лицето й. — Събуди се, време е за шоу.

Тери се надигна над Корт и положи горещата си буза върху бедрото му. Някак си се бяха озовали на пода, той по гръб, а тя върху него, полуразсъблечени. Край тях се мъдреше купата с яйчен крем, вече почти празна.

— Мисля, че „Крем де Кортланд“ ми харесва повече от брюлето. — Тя погледна часовника си. — Търгът сигурно е в разгара си. Искаш ли да излезем и да наддаваме за разни ненужни боклуци, за да подкрепим буржоазната кауза на седмицата?

— Не. — Ръката му погали косата й.

Тя се примъкна нагоре, докато се озова на нивото на очите му и почувства как ръката му я обгърна.

— Искаш ли да си вземем няколко от тези ягодови еклери и да се върнем у нас?

Погледът на Корт се премести върху лицето й.

— Бих искал да знам как се чувстваш.

— Малко лепкава, но ако мина под душа, ще се оправя — каза тя намръщена. — Предполагам, че шиб-ъ-ъ… обстоятелствата можеха да са по-добри. — Нечий глас от другата страна на килера я накара да надигне глава. — Това не е ли Хари?

И двамата се ослушаха. Гласът на главния готвач идваше отдалеч, но нямаше съмнение, че крещеше.

— Пожар!

Тери скочи на крака, намъкна бюстието, грабна чантичката си и извади пистолета.

— Не, почакай. — Корт я дръпна обратно, перна с ръка топката на вратата, за да провери дали е нагорещена и едва тогава я пусна. — Добре.

Той отвори вратата и огледа в кухнята.

— Не е тук.

Те се втурнаха в салона на ресторанта, където имаше двеста души в различни етапи на истерия. Предният вход беше блокиран от тела, които се блъскаха да излязат през вратата, която се отваряше навътре. Хората кашляха, задъхваха се и десетки гласове крещяха за помощ.

През рехавата димна мъгла Тери видя една маса в пламъци.

— Натам!

— Аз ще се заема. — Корт грабна пожарогасителя от близката стена. — Ти вземи микрофона и ги успокой.

Тери отиде до микрофона, който използваше водещият на аукциона и го свали от стойката.

— Дами и господа, моля за вашето внимание. Аз съм детектив Винсънт от петицията на Ню Орлиънс. Призовавам всички да се успокоят и да следват моите инструкции. — Тя повтори това два пъти, преди гласовете да утихнат. — Входната врата няма да се отвори, ако всички се блъскат пред нея. Хората, които са се струпали пред изхода на ресторанта, трябва да се успокоят и да отстъпят назад, за да можем да отворим вратата.

Тя продължи да говори, внасяйки авторитет и сигурност сред гостите.

— Ситуацията е под контрол, дами и господа, а пожарът е овладян. Виждам една жена в инвалидна количка на дясната маса в дъното и един господин с бастун. Бихте ли им помогнали?

Постепенно тълпата от тела се отдръпна. Няколко човека отидоха да помогнат на възрастните.

— Точно така — каза Тери, окуражавайки изплашените гости в тясното пространство пред изхода. — Продължавайте да отстъпвате назад и накарайте хората най-отпред да отворят вратата. Справяте се добре. Не се бутайте и не тичайте, всички ще се измъкнем живи и здрави.

Накрая хората, притиснати до вратата, успяха да я отворят и потокът обърна посоката си. Този път никой не викаше, а ресторантът започнала се изпразва.

— Не се тревожете за вашите вещи, моля, просто напуснете ресторанта. — Тери се обърна и видя Корт да потушава последните пламъци с пожарогасителя.

— Когато излезете от сградата, преминете от другата страна на улицата. Моля ви да останете до хората, които имат нужда от медицинска помощ, до идването на Бърза помощ.

Накрая ресторантът се изпразни, с изключение на мъж и жена, приклекнали до една маса.

Тери изключи микрофона и изтича към тях, за да открие, че това бяха Андре и майката на Корт.

— Трябва да се измъкнем от тук! — Тя погледна надолу и видя Луи проснат на килима. Елизабет стискаше ръката му, но лицето му беше мъртвешки бледо, а гърдите му не се повдигаха.

— Боже мой, какво се е случило?

— Тери, аз вече се обадих на 911, но имаме нужда от помощ — каза Андре. — Мисля, че Луи получи инфаркт.

Тя се наведе да провери пулса и не го напипа.

— Някой от вас умее ли да оказва първа помощ? — попита тя, наклони главата на Луи назад и провери дишането му.

— Аз — каза Андре.

— Добре, ти ще правиш сърдечен масаж. — Тери проследи как възрастният мъж постави ръце върху гръдната кост на Луи. — Запомни, след всяко подаване на въздух трябва да правиш пет компресии. Брой на глас и натискай с всичка сила. — Андре закима бързо.

Тери зашила носа на Луи, покри устата му със своята и насочи дъха си към белите му дробове.

— Ти си, Андре.

Елизабет броеше заедно с Андре, докато той притискаше гръдния кош на съпруга й. Тери провери за пулс, преди да подаде следващата порция въздух. По средата на втората серия от компресии, Луи се присви и краката му потръпнаха.

— Хайде. — Тери напипа пулс в шията му и го чу да вдишва плитко. Собственото й сърце за малко да спре от внезапното облекчение. — Добре, справихме се. — Тя го обърна на една страна. — Това е то, Луи, сега дишай заради мен.

Андре седна на пода, извади манерката си и отвинти капачката. След една юнашка глътка, той подаде шишето на Тери.

— Пийни, детектив. Конякът влияе добре на нервите.

— Не, благодаря. — Тя продължаваше да притиска пръсти до каротидната вена на Луи и следеше дали ударите стават по-стабилни и силни. Погледна към Елизабет. — Добре ли сте, госпожо?

Майката на Корт взе манерката от Андре и отпи разсеяно.

— Ненавиждам коняк. — Тя изгледа с презрение шишето, върна го внимателно на приятеля си и се наведе към съпруга си. — Луи, ако умреш, ще дам на Андре целия ти запас. Чуваш ли ме? До последната бутилка.

Луи изпъшка и отвори очи.

— Не… няма… да го… направиш… ma belle… fille…

Линейката пристигна след няколко минути. Тери помогна на Елизабет да се изправи на крака и я изведе навън.

— Те ще се погрижат за него сега, скъпа — каза й Андре, подпирайки се на бастуна си.

— Той няма да умре, нали? — Тази мисъл изпълни Елизабет с ужас, докато наблюдаваше как екипът полага Луи на носилка и го изнася от ресторанта.

Тери обгърна възрастната жена през кръста, без да знае какво да каже. Затова промълви онова, което чувстваше.

— Луи е упорит като бивол. Няма да се даде без бой. — Усети докосването на нечия ръка, обърна се и видя Корт застанал от другата страна на майка си. И двамата я бяха прегърнали. — Като всички от фамилия Гембъл.

Той кимна бавно.

Прехвърлиха Луи от спешното в интензивното кардиологично отделение на болница „Мърси“, където позволиха само на Елизабет да остане при него. Андре взе кафе за тримата, но Тери не се отдели от Корт нито за миг.

— Той ще се оправи — увери го тя. — Убедена съм.

Лекуващият лекар му направи цялостен преглед и няколко изследвания, преди да дойде при тях в чакалнята.

— Състоянието на баща ви е стабилизирано за момента — каза той, — но се нуждае от спешен байпас.

Докато лекарят обясняваше някой подробности за състоянието на Луи, Корт почувства как Тери измъкна ръката си от неговата. Прииска му се да я улови и да не я изпуска повече никога, но си наложи да се съсредоточи върху това, което му обясняваше лекарят. Тъй като Луи ставаше неспокоен, когато Елизабет не беше край него, докторите щяха да й позволят да остане, докато той се стабилизира достатъчно за животоспасяващата операция.

Корт подписа необходимите документи и видя как Тери напусна чакалнята. Той благодари на лекаря и тръгна след нея. Тя вървеше по коридора и надзърташе в болничните стаи.

— Тери? — Той я настигна. — Какво има?

— Видях някой да ни наблюдава през прозореца. Мъж, струва ми се. — Тя се завъртя. — Изпуснах го. Не беше репортер.

— Откъде знаеш?

— Репортерът не би избягал. Плюс това навън е трийсет градуса, а той беше облечен с палто и костюм. — Тя извади телефона от чантата си. — Ще наредя да изпратят полицейска охрана за баща ти.

В този момент мобилният телефон на Корт позвъни и той прие обаждането, което нанесе втория удар за тази нощ.

— Идвам до пет минути — каза той на началника на пожарната. Тери вече беше приключила своя разговор.

— Какво става?

— Някой е подпалил къщата на родителите ми.

Глава 18

Докато Корт и Тери пътуваха към имението на Гембъл, шефът на противопожарния отряд, поел сигнала от „Круи на Луи“, потвърди, че пожарът в ресторанта е бил случаен.

— Един от сервитьорите каза, че изпуснал горяща портокалова кора върху покривка за маса, вместо в чашата cafe brulot.

— Проверете внимателно ресторанта, за да сме сигурни, че няма нещо друго — нареди Корт. Тери настоя тя да шофира и вече почти бяха стигнали до къщата. — Обади ми се, ако намерите нещо.

Колата намали и Тери изрече с напрегнат глас:

— Корт.

Той прекрати разговора и погледна към дома на родителите си. Цялата сграда гореше с високи фонтани от пламъци, които излизаха от всички врати и прозорци. Два екипа пожарникари атакуваха огъня от три страни, но покривът вече се беше срутил и една стена заплашваше да се срине всеки момент.

Мей Уолъс, икономката на Гембъл, трябваше да е вътре. Както и две от прислужниците, които идваха три вечери в седмицата, за да помагат с домакинството.

Корт изскочи от колата и се затича към капитана, който ръководеше гасенето на пожара.

— Извадихте ли жените?

— Да, сър. Икономката е успяла да удържи огъня на първия етаж достатъчно дълго, за да евакуира всички. Нагълтали са се с пушек, но няма жертви. — Капитанът свали каската си, за да изтрие потта от почернялото си от сажди чело. — Тя съобщи, че чула някаква жена да вика за помощ преди първата експлозия. Имаше най-малко шест огнища на взривове в къщата.

— Коя е жената, която е викала за помощ?

— Не знаем, сър. — Мъжът погледна към огнения ад, който пожарникарите се мъчеха да отблъснат с маркучите. — Засега не сме в състояние да проникнем вътре.

Корт тръгна да обиколи имението. Подпалвачът беше влязъл в дома му. По някакъв начин беше поставил взривни устройства в къщата, където Корт и братята му бяха прекарали детството си. И сега той можеше само да гледа как красивата стара къща от деветнадесети век, която той и родителите му обичаха толкова много, изгаря до основи.

— Господин Кортланд! — Мей се втурна към него и се хвърли в отворените му обятия. — Толкова съжалявам, че не го видях кога е влязъл в къщата. Не знам как го е направил.

— Всичко е наред, Мей — утеши я той, после я отстрани на една ръка разстояние. — Казала си на пожарникарите, че си чула някаква жена да вика за помощ?

Мей закима отривисто.

— Докато бях в кухнята и запарвах чай за майка ви. Нали знаете, че тя обича да пие чай от лайка преди лягане?

Корт погледна часовника си. Ако Луи не беше получил сърдечния пристъп, родителите му щяха да си бъдат у дома по това време.

— Какво друго се случи?

— Някаква жена изпищя. — Лицето на Мей се сгърчи. — Не можах да позная кой е, звучеше наблизо, но не в къщата, сякаш някой беше на двора. Излязох да погледна в градината, а след това се разнесе ужасно силен тътен и… — Тя покри устата си с ръка, за да заглуши риданието си.

— Не плачи, Мей. Ти си извела всички от къщата. — Той я целуна по челото.

Тери дотича до него и му подаде фенерчето от жабката на колата.

— Съседите са чули писъци от задната част на къщата. Ако минем през техния двор, ще можем да се доближим и да огледаме.

Двамата с Корт заобиколиха горящата къща и прекосиха съседския двор. Пожарът в задната част на сградата се вихреше с пълна сила, а в цветните лехи тлееше жарава. Малкият парник на Елизабет обаче все още беше непокътнат.

— Насам — каза той и освети стъклените стени с фенерчето. — Внимавай за кабели или датчици.

Тери извади оръжието си.

— А ти за пушки и ножове.

Двамата заобиколиха оранжерията, която бе съвършено тиха. Тери му направи знак да застане от другата страна на вратата, преди да я открехне леко. Корт провери отвора и й кимна, Тери отвори вратата докрай и вдигна оръжието си. В следващия миг тя свали пистолета.

— По дяволите. — Провери за взривни устройства и се втурна вътре.

— Тери! — Корт я последва, но се закова на място, когато лъчът на фенерчето освети тялото на Патриша Браун, окървавено и овързано с въжета, върху работната скамейка.

— Добре я е подредил, но е жива — каза Тери, като прибра пистолета и внимателно извади копринения шал, с който беше запушена устата на репортерката. — Госпожице Браун, чувате ли ме? — Тя посегна да отметне кичур сплъстена червена коса от очите й и замръзна — Оставил е съобщение.

Корт освети лицето на Патриша. Върху челото й бяха издълбани с острието на ножа думите: „ЛЮБОВТА УМИРА“.

— Кучи син. Ненормален кучи син.

Гласът му извади Патриша от безсъзнанието, тя отвори очи и се опита да изпищи, но успя само да изграчи жално.

— Всичко е наред, госпожице Браун — промърмори Тери успокояващо. — Вече сте в безопасност. — Тя се обърна към Корт. — Можеш ли да я изнесеш?

Той вдигна внимателно дребничката жена и последва Тери навън. Лоусън Хейзнъл ги пресрещна на двора и Тери му обясни ситуацията с няколко думи.

— Вчера получихме известие, че Браун не се е появила на работа — каза Хейзнъл. — Ще отида с нея до болницата и ще се опитам да измъкна от нея някакво описание на извършителя.

Почти бяха стигнали до една от линейките, когато една група колега на Патриша приближиха.

— Комисар Гембъл, знаете ли кой е подпалил дома ви? — попита репортер.

Друг незабавно разпозна Патриша.

— Подпалвачът ли е нападнал Патриша Браун?

Корт игнорира пороя от безумни въпроси. Докато Тери се опитваше да изтласка репортерите назад, един медик се спусна да прехвърли замаяната Патриша върху една носилка.

— Не можеш да снимаш, приятел — чу я да казва той и видя как отблъсна оператора на новините по Канал 8. — Госпожата е преживяла достатъчно.

Репортерът, който съпровождаше оператора, успя да се промъкне покрай Тери и закрачи към Корт.

— Знаете ли кой й е причинил това, комисар Гембъл?

Корт не му обърна внимание и инструктира медика да заснеме нараняванията на Патриша и издълбания надпис върху челото й като веществени доказателства. Лоусън се качи в задната част на линейката, за да помогне при качването на носилката.

— Оставете хората да си вършат работата — призова Тери и дръпна репортера назад.

— Не му ли стига стореното? — отвърна репортерът. — Шестнайсет трупа, а сега нападна Патриша. — Той сниши глас. — Знаете ли дали е била изнасилена преди побоя?

— Шефът ми е бил прав — подхвърли Тери някак между другото. — Вие, момчета, не сте нищо друго, освен кръвожадни пиявици на два крака. Защо не отидеш да интервюираш Ан Райе? — Тя погледна към имението на известната писателка на съседната улица. — Още свети, сигурно си е у дома.

— Не спирай да снимаш, Дейвид — каза репортерът на оператора. — Разправяй каквото си искаш, детектив, ще те покажем по новините в единадесет часа.

Тери се ухили към камерата.

— Трябва да ти кажа, Ан, че книгата „Кралицата на прокълнатите“ е сто пъти по-добра от филма. — Когато репортерът се опита отново да се шмугне покрай нея, тя го избута назад. — Хайде, сега. Не ме принуждавай да извикам подкрепление. Те са винаги по-големи и по-лоши от мен.

— Майната ти, полицейска кучко. — Агресивният репортер я блъсна назад и след това зяпна смаян ръката, сграбчила ризата му. — Ей…

— Нейното име е детектив Винсънт. — Корт вдигна репортера във въздуха. — А не полицейска кучка.

Репортерът се гърчеше като риба на сухо.

— Пусни ме! Ще повдигна обвинение! Ще те съдя за нападение!

— В такъв случай ще ти трябват доказателства. — Той замахна с юмрук.

— За Бога, Корт, не! — Тери хвана ръката му и се опита да откопчи репортера.

— Господин Буве, нали? — Най-неочаквано Андре изникна пред двамата мъже. — Познавах майка ви Джули, когато беше младо момиче. Всъщност, за малко да се оженя за нея. — Когато Корт пусна репортера, Андре преметна ръка през раменете на младия мъж. — Единственото нещо, което ме накара да се поколебая, беше онази злополучна афера между нея и двама яки млади моряци от Билокси — той се намръщи. — Или пък бяха трима. Тя беше толкова енергична млада жена.

Репортерът се втрещи.

— Никой не знае за… ама наистина ли са били трима? — Гласът му изписука на последната дума.

— Доколкото си спомням, единият от тях е баща ви, но може би е най-добре да прегледам електронния си бележник. Нали знаеш колко обича майка ти големи мъже в униформи… — Андре го отведе.

Корт понечи да ги последва, но Тери препречи пътя му.

— Остави го на Андре. Трябва да тръгваме.

— Накъде? — Той се обърна отново към почернелия обгорял скелет на дома си. — Към болницата, предполагам. — Корт не знаеше какво да прави.

— Няма да те пуснат при Луи в интензивното, пък и майка ти е там с него. Ела! — Тя плъзна ръка в неговата. — Да си вървим.

Тери никога не бе виждала Корт да излиза от кожата си така, както с репортера. Това я уплаши, но все пак разбираше, че инфарктът на баща му и посегателството на Подпалвача върху родния му дом го бяха извадили от равновесие. Пък и откритието, че тя го разследва по поръчка на Руел, не беше за подценяване. Досега всеки друг мъж щеше да се е пречупил.

Хрумна й да се върнат в апартамента, но след участието й в схватката с репортера жилището вероятно щеше да бъде под обсада до сутринта. Вместо това те се качиха в колата му и тя подкара към вилата на брега на езерото, където беше тихо и спокойно и никой нямаше да ги притеснява.

— С Джей Ди не сте идвали тук от миналата зима — каза Тери, докато паркираше до малкото бунгало край езерото Понтчартрейн. — О, Джей Ди се отби за кратко, когато се опитваше да скрие Сейбъл.

— Ти през цялото време си знаела къде е той, нали? — попита Корт.

— През повечето време — поправи го тя, като отключи вратата и включи осветлението. — Брат ти умее да се завира в миша дупка, когато иска.

Маккарти баща и син бяха оставила бележка на масата с благодарности за преотстъпеното бунгало предния уикенд. Джак пишеше, че са оставили част от уловения костур във фризера.

— Защо ме доведе тук?

— За да обсъдим положението. Да разгледаме случая и да се опитаме да открием кой, по дяволите, е този човек. — Тя го погледна. — Или пък можем да си направим въжена люлка над езерото, да се гмуркаме или да се гоним около езерото чисто голи. — Мобилният й телефон взе да звъни, но когато тя го извади, за да го изключи, авторът на повикването я накара да се поколебае. — Руел.

— Обади се. — Корт отиде да погледне през прозорците към езерото.

Хрумна й да извади батерията, след това прие разговора.

— Детектив Винсент.

— Къде си, Тери?

— На път за вкъщи, началник. — Искаше й се да се изплюе в лицето му. — Имах дълга нощ.

— Франк Белафини ми се обади. Направи няколко изявления по отношение на комисар Гембъл. Призна, че Гембъл е Подпалвачът и в миналото е подпалвал имотите на собственици, които са отказвали да плащат рекет. Освен това призна, че Гембъл преднамерено е записал заплахите на Подпалвача срещу себе си, за да се отклони вниманието. Явно е подпалил собствения си дом, за да подсили прикритието си.

Челюстта на Тери увисна.

— Арестували сте Франк Белафини?

— Записах показанията му на лента, а той утре сам ще се яви. Междувременно, можеш веднага да арестуваш комисар Гембъл. Обвиненията са палеж и преднамерено убийство.

Това беше. Нейният най-страшен кошмар се повтаряше.

— Бих го направила, ако знаех къде е той. — Не беше лъжа. Тя беше с гръб към Корт, така че не можеше да види точното му местонахождение. — Ще си държа очите отворени.

— Трябва да го доведеш и да му повдигнеш тези обвинения, Тери — нареди Руел сопнато. — Обади ми се веднага щом го задържиш. Ясно ли е?

— Да, сър. — Тя изключи телефона и погледна към Корт. — Страхотни новини. Франк Белафини казва, че ти си Подпалвачът и си подправил записа със смъртните заплахи, за да си изградиш прикритие. Нареди ми да те арестувам и да те завлека в управлението. Какъв по-добър край на този шибан ден?

— Предупредих те, че това ще се случи.

— Така е. — Понеже се изкушаваше да запрати мобилния си телефон в другия край на стаята, тя го остави внимателно на бюфета и се доближи до Корт. — Знаеш ли, че бях в академията, когато разбрах за баща ми?

— Нямах представа. Джей Ди никога не ми е говорил за това.

— Двама разследващи агенти дойдоха и ме измъкнаха от сутрешната тренировка. Абсолютни смотаняци. Когато ми казаха, че баща ми е замесен с мафията и прикрива доказателства за престъпления, за малко да ударя единия. Джей Ди ме възпря. — Тя отвори прозореца, за да влезе лекият ветрец откъм езерото. — Разрешиха ми да се прибера вкъщи същата вечер и когато родителите ми си легнаха, аз отключих секретното чекмедже в бюрото на баща ми. Да знаеш само колко бях сигурна, че грешат.

Ръката му я обгърна през кръста.

— Какво откри?

— Самолетни билети за пътувания до Лас Вегас, Рино, както и до Карибите. Родителите ми ходеха на гости на нашите роднини в северната част на щата два пъти в годината, но те никога не бяха напускали Луизиана. — Тя се облегна на рамото му. — Знаех, защото ходех с тях.

Разказа на Корт как бе намерила други необясними бележки за покупки на неща, които никога не бяха влизали в тяхното домакинство. Постъпленията от други вещи, които баща й никога не бе продавал на никого. Но договорът за покупката на бунгалото край езерото й отвори очите.

— От договора се виждаше, че баща ми беше купил вилата в брой. — Тя се огледа наоколо. — Можеш ли да се досетиш кой му я беше продал и за колко?

— Франк Белафини.

— Да. Имот за половин милиона долара, продаден на баща ми за хиляда и петстотин долара. — Тери се засмя горчиво. — Показах му всичко намерено на другата сутрин. Подредих бележките на бюрото му в полицейското управление. Трябваше да има някакво логично обяснение, сигурно изпълняваше някаква мисия под прикритие или нещо такова. Той ме замъкна в стаята за разпит и ми се разкрещя. Развиках се и аз, той ме удари и ми каза, че повече не мога да живея при тях с мама и ме остави, да си бърша кръвта от устата. Когато се съвзех, го потърсих в кабинета му. Него го нямаше, заедно с всички документи.

Ръката на Корт я притегни по-плътно.

— Ти какво направи?

— Върнах се в академията и се обадих на разследващите агенти. Когато дойдоха, аз им дадох копията от всичките документи на татко.

— Значи ти си го накиснала.

Тя кимна.

— Казаха ми, че съм им помогнала толкова много, че няма да се наложи да давам показания в съда. — Залютя й на очите. — Майка ми така и не разбра, но аз поисках от агентите да кажат на татко, че аз съм го предала. — Тя разтърка очи. — В известен смисъл, той беше първата ми нашивка.

— Руел сигурно знае всичко това. — Гласът на Корт прозвуча равно. — И го използва, за да те манипулира.

— Той направи една огромна грешка. Той не те познава. Не знае какъв човек си. Докато аз знам. Знам, че по-скоро би вкарал куршум в собствения си череп, отколкото да нараниш някого. — Тя пое рязко дъх. — Но доказателствата… с признанията на Белафини той има достатъчно основания да те вкара в затвора. А когато те вкара зад решетките, Белафини трябва само да се обади на своите хора вътре, за да те пречукат.

Тя сви ръце в юмруци.

— Руел иска да накаже Белафини за убийството на партньора си и ще му позволи да те убие, за да го спипа.

— Руел иска Белафини, точка. А Белафини иска Подпалвача. — Корт сви рамене. — Те играят един срещу друг и ме използват, за да получат каквото искат.

Тери беше готова да застреля и двамата, но това нямаше да помогне на Корт. Затова пък ще ме накара да се почувствам по-добре.

— На сутринта ще отидем при кмета. Той ще ни изслуша.

— Ще бъде най-добре да се предам. Моят адвокат ще се справи с Руел, а родителите ми ще бъдат поставени под полицейска закрила, докато съм в затвора. — Той я пусна, и се върна в средата на дневната.

Прииска й се да разбие с юмрук прозореца.

— Ти няма да отидеш в затвора. Това е равносилно на смъртна присъда. Няма да го позволя.

— Това не е твое решение, Терез. — Той вдигна телефона и набра някакъв номер. — Лоусън Хейзнъл, моля. — Изчака малко. — Детектив Хейзнъл, обажда се комисар Гембъл. Разбирам, че сте получили заповед за моето арестуване.

— Престани! — Тери почти се хвърли върху него.

Той я притегли до себе си и я задържа там. След като слуша няколко минути, Корт каза:

— Моля те, кажи на дежурните полицаи, че ще се явя в управлението утре сутринта. Да, за да се предам. Благодаря. — Той изключи телефона.

— Кметът току-що е свикал поредната пресконференция и ме е уволнил. Хейзнъл каза, че цялата полиция в града ме издирва.

Нещата не се бяха развили по план. Родителите на Гембъл бяха живи. Инфарктът на стареца им беше попречил да се приберат в имението си навреме за прекрасния огън, който им беше стъкнал, а сега двамата заедно бяха в болница „Мърси“.

Подпалвачът опита отново. Проникването в интензивното кардиологично отделение беше лесно, докато една медицинска сестра не го забеляза. Щеше да се получи по-добре, ако прекрасната брюнетка на Гембъл го беше хванала как ги наблюдава и бе тръгнала да го гони — той бе планирал да я дръпне в една от стаите, но Гембъл тръгна след нея и провали всичко.

От този момент гневът взе да се трупа в Подпалвача. Имаше нужда да го изгори, иначе щеше да се задуши.

Той отиде до катедралата „Сейнт Луи“, за да се помоли, а след това мина напряко през Джаксън Скуеър до уличката с исторически сгради, превърнати в луксозни магазинчета за богати туристи. Собствениците бяха проявили здрав разум и бяха инвестирали в централна алармена система, която беше финансово изгодна, но на практика безполезна. Той я изключи от електрическото табло и се зае да пренася тихо седемте тежки торби от микробуса към стълбището. Направи четири курса до най-горния етаж, който се простираше по цялата дължина на магазините и започна да гради своя шедьовър.

Последните елементи, които извади от чантата, бяха две красиви златни обеци, халки, гравирани с цветя, всяка с мъничък диамант в тичинката. Той ги взе в дланта си и ги обърна към слабата светлина от прозореца, за да се порадва на блясъка на брилянтите и сиянието на златото.

Какво правиш, глупчо?

— Давам на драго сърце — прошепна той. Вече не се плашеше да чува гласа й, тя беше постоянно с него сега.

Можеше да си спомни и други неща: уханието на люляк, нежния шепот на дългата й тъмна коса, когато полюляваше главата си и се любуваше на отражението си. Тези харесват ли ти?

— Много. — Би и купил сто чифта, ако знаеше. Щеше да я кара да ги сменя на всеки час.

Сладък, висок кикот. Карат ме да се чувствам като селско момиче. Ще си събуя обувките и ще вляза да мачкам гроздето с боси крака.

— Грозде. — Той стисна златните обеци в шепа. — Грозде от лозата.

Но спомените не бяха само прекрасни. Някои гризяха съзнанието му като гладни плъхове. Разни неща, които бе казал старецът. Неща, които той не знаеше. Няма я. Отишла си е. Върнала се при Гембъл. Да, Корт Гембъл. Тъпата кучка все още е влюбена в него.

Отначало той не повярва. Тръгна да я търси, надявайки се да я вразуми. Чакаше пред кабинета на онколога и събираше смелост, когато я чу да изрича онези думи за химиотерапията и за Гембъл.

Ще помогне, трябва да ми помогне. Аз го обичам. Изнесох се от къщата на онзи негодник и той не може да ме спре. Ще бъда с него. Ще живея заради него.

Нещо прободе дланта му. Той отвори ръката си и видя, че острите ръбове на обеците се бяха забили в плътта му.

— Ръка за ръка.

Единствената любов на живота му никога не го беше обичала. Никога нямаше да го обича. Знаеше това от деня, в който я бе срещнал. Сърцето на Лусиана принадлежеше на Кортланд Гембъл.

Тръгна бавно надолу към центъра на сградата, за да заложи последното дистанционно. Тества батерията, залепи я на точното място и вдигна антената. Ръцете му бяха влажни, когато завърши, но той не ги избърса в панталона си.

Това беше най-съвършеното му творение, най-големият му урок. Оставаше само да бъде научен.

Той погали купчината пластичен експлозив, оставяйки потно-кървав отпечатък от дланта си.

— Изгорено за изгорено.

Глава 19

Тери гледаше върху тавана отблясъците от играта на светлината върху езерото. До нея Корт дишаше дълбоко и равномерно.

Беше изтощен, но когато тя го сложи да си легне, той я придърпа до себе си.

Беше трудно да му устои, но той беше преживял достатъчно напрежение за деня.

— Уморен си.

— Имам нужда от теб. — Той обхвана лицето й между дланите си. — Ела тук.

Този път се любиха така, както го бяха правили през февруари, а той я държа в обятията си дълго преди да заспи.

Ласките му бяха толкова нежни, че й късаха сърцето, старанието му да й достави удоволствие, начинът, по който не спираше да я целува. Всяка милувка беше тиха и нежна, но примесена с отчаяние. С дълбокото отчаяние на осъден човек.

Когато се увери, че той няма да се събуди, Тери се измъкна изпод тежката му ръка, преметната през кръста й, и се изтърколи мълчаливо от леглото. Трябваше да свърши нещо тази вечер, за да докаже невинността на Корт и можеше да се довери само на един човек.

Тя намери мобилния си телефон и излезе на задната веранда, където нямаше опасност да събуди Корт. Отговори й сънен глас.

— Грейсън, съжалявам, че те събудих. Нали помниш оня камион с лайна, за който ти разказах? Току-що го стовариха под прозореца ми.

— С какво мога да помогна?

Тя му разказа набързо за последните събития.

— Отседнали сме в моето бунгало на езерото, но Корт е решил да се предаде на сутринта. Дотогава трябва да докажа, че той не е Подпалвачът.

— Все още смятам, че моята Джейн има нещо общо с това.

— Твоята Джейн?

— Извинявай, имам предвид Лусиана Белафини, нейната история просто не се връзва.

Тери си припомни подробностите от местопрестъплението.

— Нейното тяло беше до това на Стивън, нали?

— Да, и все пак тя е била толкова болна, че не е можела да си стои на краката. Тогава защо е била там? Какво е направил, за да я замъкне там, в нейното състояние? — Грей изпръхтя с отвращение. — Поне е умряла бързо. Огънят е бил толкова силен, че дори бижутата са се разтопили върху нея.

— Тя винаги носеше красиви бижута — каза Тери и въздъхна, спомняйки си колко завиждаше на италианката. — Тайно си мечтаех за обеците й.

— Какви обеци носеше? — попита Грей тихо.

— Големи златни халки. Те бяха нейната запазена марка. — Внезапно в съзнанието на Тери изникна образа на Патриша Браун, когато беше отметнала косата от окървавеното й лице. — Чакай малко. Репортерката също носеше златни халки, когато я измъкнахме от парника на госпожа Гембъл.

— Намериха разтопено злато в багажника на Бушар и в къщата на Навара — каза Грей. — Комисарят спомена, че подпалвачът може да оставя бижута като някакво жертвоприношение в знак на почит, за да бъдат изгорени в огъня.

— Или маркира тези жени като жертвоприношение. За Лусиана. — Тери се развълнува. — Може би това е разковничето. Можеш ли да дойдеш да ме вземеш?

Грей изохка.

— И без това вече съм буден. Къде отиваме и какво ще търсим?

— Първо в болницата, след това в лабораторията по съдебна медицина — каза Тери. — Обеците, които Подпалвачът беше сложил на Патриша Браун, не са изгорели.

Дъглас използва парите, които му даде Патриша Браун за извънредното интервю, за да се премести в друг мотел. Той не можеше да се мери по чистота с „Бит Ийзи Слийп“, пък и се намираше на четвърт миля от най-голямото сметище в града. И миришеше като него.

Но след като Дъглас плати за стаята си, служителят на рецепцията моментално се посвети на кръстословицата в „Трибюн“ и напълно забрави за него.

В стаята нямаше телефон, но дори да имаше, Дъглас не би го използвал. Той извървя четири улици до най-близкия телефонен автомат, за да изпълни обещанието си към Кейтлин.

— Гледахте по телевизията — изписука тя, когато й се обади. — Също като Клавър, и Алекс и Сам, само че наистина!

Самият той беше доста доволен от изпълнението си. Положи големи старания за външния си вид.

— Дано баща ти да не е забелязал, че съм използвал неговите тоалетни принадлежности.

— Не, татко се пльосна веднага на килима в хола. Все пак е по-добре, отколкото да повръща върху тоалетната. — Кейтлин въздъхна. — Сега какво, ще се криеш, докато преминат данданиите, или ще спипаш гадния комисар?

— Госпожа Браун ми обеща още едно интервю, но не успях да се свържа с нея. — Чудно защо. Тя беше обещала да му се обади.

— О, това ме подсети нещо. — Чу се шумолене. — Един човек се обади и каза, че оставил пакет за теб в пощата. Каза, че е важно. — Тя прочете бележката.

— Каза ли името си? — Дъглас се намръщи.

— Не, обаче каза нещо странно. Че бил радостен или нещо такова. Сигурно се занимава с благотворителност.

Кръвта му се смрази.

— Да не е този, който дава на драго сърце?

— Точно той! Да не е някой твой приятел?

— Не, и ако се обади отново, не искам да разговаряш с него. Кажи му, че съм се изнесъл и затвори.

— Добре. Изкарах петица на теста по математика днес.

Той се усмихна.

— Знаех, че ще се справиш.

— Аз не вярвах. — Кейтлин подсмръкна. — Липсваш ми, Дъглас. Нали ще те видя отново?

— Когато всичко свърши и имам по-добро място за живеене, ще ми дойдеш на гости. — Представяше си малко ранчо в Метери, с ограда от колове и може би куче, с което Кейтлин да се гони на двора. — Ще намеря място, където ще се срещаш с други деца на твоята възраст и ще си намериш нови приятели. — Щеше да бъде почти като да си има свое семейство.

— Ще ми се обадиш отново, нали?

— Да. Нали запомни какво ти казах, да не разговаряш с онзи човек.

Дъглас се постарала отиде в пощенския клон, когато беше най-натоварено и взе пакета — без да бие на очи. Оттам хвана автобус до летището, където се насочи към най-близкия гейт.

— Извинете — обърна се той към един от охранителите, обслужващ металния детектор. — Дали е възможно да пусна този пакет през детектора?

Възрастният служител се намръщи.

— Защо?

— Получих този пакет по пощата, но няма адрес на подателя. — Той сниши глас. — Нали знаете, в наши дни трябва да бъдем особено бдителни за немаркирани пакети.

— Точно така, приятел. — Възрастният охранител постави пакета върху лентата и го провери на монитора. — Вътре няма нищо метално. Прилича ми на плик, пълен с хартия.

— Много благодаря. — Дъглас взе кутията и я отнесе в мъжката тоалетна, където се заключи и разкъса пакета.

Вътре имаше най-обикновен плик с един сгънат лист хартия и дебела пачка от петстотиндоларови банкноти. Върху листа имаше инструкции за друга среща. Беше подписан с една-единствена дума: „Подпалвачът“.

Дъглас седна и потъна в размисъл. Това бяха достатъчно пари, за да започне на чисто, но според указанията той щеше да получи още десет хиляди, ако се явеше на срещата. Единственото предложение за работа, което бе получил, откакто беше излязъл навън, беше за минимална работна заплата в местен ресторант за бързо хранене, но и това предложение бе оттеглено, когато разбраха, че е осъждан и лежал в затвора.

Дали Подпалвачът бе този, който дава на драго сърце?

Дъглас установи, че не го беше грижа. Десет хиляди долара щяха да му дадат ново начало, но двадесет хиляди долара щяха да му стигнат за начална вноска за къща в предградията. Там Кейтлин можеше да идва и да гледа анимационни филми в безопасност. След като си напише домашното, разбира се.

Той щеше да се ожени отново и да има свои деца, а Кейтлин можеше да им бъде детегледачка, когато той и новата му съпруга излизаха.

За такъв живот той би направил почти всичко.

Дъглас позвъни на номера върху листа и остави съобщение на анонимната гласова поща на Подпалвача. След това взе автобуса и се върна в града и отиде пеш до мисията на Сейнт Уилям, където трябваше да се срещнат най-сетне.

Не се беше чувствал толкова добре, откакто го показаха по новините.

Висок тъмнокож мъж с бръсната глава се доближи и седна до него на масата. Толкова силно му напомни за онзи, който даваше на драго сърце, че Дъглас почти подскочи.

— Дъглас Саймън?

Той се опита да наподоби уверена усмивка.

— Да.

— Себастиен Руел, отдел „Организирана престъпност“. — Той показа значката си. — Арестуван сте.

Дъглас не беше очаквал да е ченге.

— Така ли?

Руел го потупа по ръката, преди да закопчае белезници около китките му.

— Аз подслушвах телефона в мотела и подмених пакета. Всъщност парите са истински, но указанията бяха сменени. Проследихте от момента, в който излезе от пощенската служба, в случай че се беше опитал да избягаш с парите.

Ясно, още една секретна операция.

— Много умно, господин Руел. — Сякаш нещо вътре в него искаше да се разцепи на две. Да не беше получил язва? Дали да не поиска да го откарат в болницата?

— Знам, че ти не си Подпалвачът — каза Руел. — Но като се има предвид досието ти, ще бъде много трудно да убедиш прокуратурата в това.

Неестественото положение на ръцете, извити зад тялото му с белезниците, му причиняваше болки в мускулите. Това не беше честно и той го каза на Руел.

— Не съм направил нищо лошо.

— Аз ти вярвам и мисля, че можем да работим в екип, ако си готов да сътрудничиш.

Дъглас изслуша Руел. Разкъсващото усещане вътре в него се усили.

— Този Франк Белафини няма да ми каже нищо. Той не ме познава. Дори няма да се съгласи да се види с някой като мен.

— Той иска да те използва, за да стигне до Гембъл. От дни наред неговите хора кръстосват улиците и те търсят. — Руел му показа плика с пари. — Носи микрофона, накарай Белафини да признае, че Гембъл прикрива мафията и може да запазиш десетте бона и да напуснеш Ню Орлиънс като свободен човек.

— Аз искам да остана в Ню Орлиънс — му каза Дъглас. — В малка къща в предградията. Искам да започна отначало. — С малко късмет, можеше да срещне добра жена, която да се съгласи да създаде семейство с човек като него. Жена, която копнееше за тих и спокоен живот, също като него.

— Не ме интересува какво ще правиш, Саймън, стига да ми помогнеш да спипам Гембъл и Белафини.

Дъглас се замисли за Кейтлин, Корт Гембъл и за връщането към монотонността на затвора. Ако се съгласеше да сътрудничи, той щеше да си отмъсти, да избегне лишаването от свобода и да помогне на малкото момиче, което направи толкова много за него. Ако откажеше да сътрудничи, всичко щеше да рухне.

— Много добре, ще ви помогна. Сега бихте ли свалили белезниците от ръцете ми, ако обичате?

Себастиен беше доволен. Изпрати Дъглас да се срещне с Белафини и сега оставаше само да изчака Корт Гембъл да се яви в полицейското управление, както бе обещал на Лоусън Хейзнъл. Всичко се нареждаше перфектно.

— Капитан Руел — каза Грейсън Хюит и се приближи до него. — Трябва да поговорим.

— Може би друг път, докторе. Имам заподозрян за разпит.

— Даваш ли си сметка какво правиш? Или изпращането на невинни хора в затвора е твое хоби?

Руел го изгледа с досада.

— Гембъл е сгазил лука и ще ми поднесе Франк Белафини върху сребърен поднос.

— Криминалистите току-що ми дадоха сравнителен анализ на отпечатъците, който показва друго. — Грей тикна листа хартия в ръцете му. — Тези отпечатъци са свалени от златните обеци, които Подпалвачът бе сложил на Патриша Браун. Сравнили ги и установили, че не съвпадат с отпечатъците на Гембъл. Затова пък съвпадат с пръстовите отпечатъци на друго лице в базата данни.

Руел сравни двата набора идентични пръстови отпечатъци и името под тях.

— Това не е възможно.

— Извадих медицинското му досие и го сравних с доклада от аутопсията. Не съвпадат. Детектив Винсент си поговори с моя лаборант Лорънс. Оказва се, че някой го е убедил да подмени досиетата. — В гласа на Грей се появи метална нотка. — Сега какво ще правиш?

— Трябва да говоря с Тери Винсент.

Патологът поклати глава.

— Тя отиде в болницата, за да провери състоянието на Луи Гембъл.

Група полицаи излязоха от сутрешния брифинг и минаха забързани покрай хората във фоайето, подтичвайки към колите си.

Руел се обърна към дежурния полицай, който се опитваше да отговори на десетките линии, които започнаха да звънят едновременно.

— Какво става?

Офицерът го погледна нетърпеливо.

— Пожари във Френския квартал. Подпалвачът заплашва, че ще взриви една цяла страна на площад „Джаксън“.

Корт откри, че не обича да се събужда сам. Обходи бунгалото, след това погледна навън и видя колата си там, където го беше оставила Тери предишната нощ.

Тя нямаше транспорт. Как тогава си бе тръгнала? Пеша?

Чувствайки се неловко, той взе един бърз душ, преди да се облече и да тръгне да търси ключовете. Вниманието му беше привлечено от мигащата светлина за ново съобщение на телефонния секретар и той натисна бутона, надявайки се да чуе гласа й.

— Гембъл — изрече изопачения глас, — там ли си? Цяла нощ се опитвам да те намеря. Докопах малката ти нова приятелка. — Той се засмя.

Корт замръзна и погледна към входната врата. Тери не беше поставила веригата снощи. Той я беше отвлякъл.

— Ще я заведа до Френския квартал за една малка утринна среща тет-а-тет на Арт Роу — заяви Подпалвачът. — Таймерите са настроени за девет часа сутринта, така че недей да закъсняваш. Не можеш да пожънеш това, което не си посял. — Лентата спря.

Корт грабна телефона и набра спешната линия на оперативна група „Палежи“.

— Гил, изпрати всички налични противопожарни коли към Джаксън Скуеър.

— Част 21 пътува натам — каза му следователят. — Той заплашва, че ще взриви цял ред сгради.

— Освен това държи заложник — детектив Винсънт. Предай това на полицейското управление и им кажи, че отивам там, за да координирам операцията. — Преди Гил да може да каже нещо в отговор, Корт тресна телефона и се затича към вратата.

Тери не изпита вина задето използва значката си, за да я пуснат да види Луи.

— Налага се да задам няколко въпроса на господин Гембъл — каза тя на недоволната медицинска сестра, която я спря на влизане. — Ще го направя бързо.

Бащата на Корт седеше в леглото и макар да изглеждаше уморен и малко измъчен, усмивката му беше все така сърдечна и прекрасна, както винаги.

— Cherie! Ти си дошла да ме избавиш от тази камера за мъчения?

Тери се наведе да го целуне по двете страни.

— Официално съм тук, за да те разпитам — прошепна му тя. — В случай че сестрата влезе и вземе да крещи. — После се обърна и се усмихна на Елизабет. — Добро утро, госпожо Гембъл.

— Здравей, Тери. — Майката на Корт стана, доближи се до леглото и я прегърна нежно. — Толкова се радвам да те видя.

— Ъ-ъ, и аз така. — Смутена, тя потупа достолепната дама и добави шепнешком: — Страхувам се, че нося лоши новини. Може ли да излезем навън за една минута?

— Ние вече знаем за къщата — обади се Луи и махна към малкия телевизор над леглото. — И не ми докара втори сърдечен удар.

— Стой мирен, Луи, иначе ще кажа на сестрата да ти удари още една инжекция. — Елизабет въздъхна и каза на Тери: — Бих искала да поговорим за момент.

— Искам те тук след три минути — заяви Луи на жена си. — Не мога да живея, ако не си до мен.

— Заради теб ще падна на съседното легло — сплаши го тя, наведе се и го целуна. — Хайде, дръж се прилично, докато се върна.

Тери последва Елизабет навън.

— Планираха ли операцията?

— Ако продължи да се подобрява, ще я насрочат за вдругиден. — Ведрото изражение на Елизабет се стопи. — Все пак има добри шансове. Само като си спомня как падна в краката ми… дано повече никога да не се повтори. — Тя се помъчи да се усмихне. — Задължена съм ти за помощта.

Тери поклати глава.

— Всеки друг би направил същото.

— Не си казала на Кортланд онова, което ти наговорих в деня, когато пострада Мория.

— Вие бяхте разстроена.

— Разкрещях се като кучка — отбеляза възрастната жена. — Би било напълно оправдано да разкажеш всичко на Кортланд. Но не го направи. Чух какво му каза снощи.

— Това няма значение! — Тери погледна към изхода. — Наистина трябва да вървя…

— Той не знае, че си влюбена в него, нали? Трябва да му кажеш. — Елизабет се наведе и я целуна първо по едната буза, после по другата. — Ако ти не му кажеш, ще го направя аз.

Тери се стъписа.

— Наистина ли? И няма да ме прегазите с багер преди това?

Майката на Корт се засмя.

— Не съм точно такова безчувствено женище, каквото изглеждам понякога.

— Детектив Винсент! — един полицай забърза по коридора към тях. — Слава Богу, че сте в безопасност.

— Разбира се, че съм в безопасност. Какво има?

— Не сте ли чули? — Той изглеждаше зашеметен. — Положението във Френския квартал е много сериозно. Трябва веднага да дойдете с мен.

Отцепването и евакуацията на площад Джаксън отне време, но всички налични патрулки и униформени служители в града бяха мобилизирани във Френския квартал, за да помагат за извеждането на туристите и местните жители на безопасно разстояние, така че да не виждат какво се случва, но пристигането на огромен брой противопожарни коли ясно показваше сериозността на ситуацията.

— Тъй като сградите тук са много стари — обясняваше един репортер в окото на камерата, — а катедралата „Сейнт Луис“ е съвсем близо, полицейските служители няма да предприемат никакви рисковани стъпки с тази бомбена заплаха. Какво се случва в студиото при вас. Брус и Кенди?

„Арт Роу“ беше заобиколена от пожарни коли, а спецчастите по обезвреждане на бомби и пожарникарите се групираха за влизане във всеки един от магазините.

Себастиен Руел и Грей Хюит пристигнаха тъкмо навреме, за да видят няколко експлозии и гъст черен дим, който бълваше през прозорците на най-горния етаж. Докато полицаите залягаха под шрапнелите от стъкла, отвътре се чуха викове на хора. Виждайки, че той е служителят с най-висок ранг, Руел отиде до капитана, който ръководеше операцията, и изиска кратък рапорт.

— Смятаме, че на горния етаж има хора, които не могат да излязат — каза той. — Засега не можем да установим точно колко са. Ако влезем, трябва да знаем това сега.

Горният етаж все още не бе погълнат от пламъци.

— Извадете хората.

Капитанът от пожарната излая заповедите и пожарникарите се втурнаха в магазините. Капитанът включи радиостанцията.

— Началник отряди, искам рапорт.

— Първият етаж е чист — обади се един. — Тук също — съобщи друг.

— Тръгваме към горния етаж.

Руел чу, че екипите не съобщиха за пожар на първия етаж и се насочиха нагоре към източника на дима и писъците. Радиото замлъкна за един дълъг зловещ момент, след което един от ръководителите възкликна:

— Какво е това, по дяволите?

— Рапорт! — нареди капитанът.

— Капитане, няма да повярвате, но тук няма пожар. Има само уредба с няколко колони и съдове за прекадяване. Чакай, ей тук има нещо.

— Настъпи пауза. — Боже Господи и Пресвета Богородице.

Руел измъкна радиостанцията от ръцете на капитана.

— Какво има?

— Това е бележка, сър. Тук пише, че цялото място е минирано с бомби, които ще се взривят, ако се опитаме да излезем.

Друг началник отряд изруга.

— Върху вратите и прозорците са залепени сензори за движение. Препънахме се в тях на влизане.

— Виждам го — чу се друг слаб глас. — През един процеп на пода. Прилича на цял блок от пластичен експлозив на долния етаж.

— Колко е? — поиска да знае Руел.

— Много. Може би десет-петнадесет килограма експлозив.

Капитанът пребледня.

— Достатъчно, за да вдигне във въздуха цялата улица.

Дъглас влезе във фоайето на мотела и почувства облекчение, когато видя Кейтлин на рецепцията.

— Дъглас! — Тя се приближи и го прегърна, след това се отдръпна.

— Какво е това нещо под ризата ти? — Тя посочи скритата жица.

— Нещо, което обещах да направя за полицията. — Той й се усмихна. — Може ли да те отмъкна за няколко минути?

Лицето й се натъжи.

— Баща ми не е тук. Не бива да мърдам.

— Ще бъде една съвсем кратка разходка — обеща той. — Ще си вземем по един сладолед, не искаш ли?

Малкото й челце се намръщи.

— Имаш ли достатъчно пари?

— О, да. — Той извади банкнотите, които бе намерил в джоба на сакото си и й ги показа. — Имам предостатъчно.

Очите й се опулиха.

— Еха, ти си богат!

Дъглас внимаваше да спазва ограничението на скоростта, докато пътуваха от мотела към центъра на града.

— Съвсем скоро ще си купя къща в предградията — каза той. — Дали би искала да останеш при мен, когато се установя?

— Може. — Кейтлин се огледа. — Къде отиваме сега? Не виждам никакви сладкарници за сладолед.

— Открих едно прекрасно местенце край езерото. — Той се престрои и се насочи към пътя за езерото.

— Не знам, Дъглас. Баща ми много ще се ядоса, ако не се върна скоро.

— Трябва ли да се връщаш в онова място? — попита я той.

Кейтлин се изкиска.

— Ами, да. Аз живея там.

— А не бива.

— Не е толкова зле. — Тя се намръщи. — Дъглас, добре ли си? Държиш се някак особено.

Започваше да му се повдига, но не искаше да я плаши.

— Добре съм, миличка.

Корт пристигна на площад Джаксън и намери Руел и Хюит да разговарят с няколко униформени. От най-горните прозорци на всички магазини на Арт Роу се издигаха гъсти кълбета дим, но не се виждаше нито един противопожарен маркуч, с който да гасят огъня.

— Какво правиш, по дяволите? — извика той на капитана. — Започвайте да гасите пожара! — Корт тръгна към една платформите.

— Гембъл. — Хюит го хвана за ръката. — Там няма огън, а само съдове за кадене. Направил го е да изглежда сякаш има пожар.

— Какво?

— Подпалвачът е минирал целия горен етаж с пластични експлозиви — каза Руел. — Устройствата са се задействали веднага щом пожарникарите са влезли на етажа и сега са активни. Ако те се опитат да излязат, бомбите ще експлодират.

— Колко са?

— Две, доколкото знаем, с по десет килограма експлозив всяка.

Потисна страха, който преобърна стомаха му, и се обърна към Хюит.

— Намериха ли Тери там?

Патологът поклати глава.

— Тери е в болницата при родителите ти. Тя искаше да им каже за къщата.

— Сигурен ли си?

— Не, греши — каза задъхана Тери. — Какво изпуснах?

Корт игнорира мъжете и я сграбчи в прегръдките си.

— Ти си жива и здрава.

— Да. — Тя също го прегърна. — Съжалявам, че те оставих снощи. Двамата с Грей имахме малко работа. — Тя погледна Себастиен Руел. — Той каза ли ти?

Руел кимна.

Тя се обърна отново към Корт.

— Почти сигурни сме, че знаем кой е Подпалвачът. — Звукът на мобилния му телефон я накара да се намръщи. — Ако това е майка ти, обади й се.

Корт извади телефона и прие разговора.

— Гембъл.

— Нали си на Джаксън Скуеър? — попита Подпалвачът.

— Да. Заедно с детектив Винсънт.

— О, Боже, ти ме хвана в лъжа. Все пак, трябва да има най-малко двадесет пожарникари, уловени в капана на сградите, нали?

— Какво искаш?

— Не бях ли достатъчно ясен? — Той цъкна с език. — Мъжете, с които си работил, мъжете, които си обичал като братя, сега са в капан. Ако се опитат да напуснат най-горния етаж, сензорите ще активират детонатори и „Арт Роу“ и твоите пожарникари ще се разлетят на малки парченца над целия град.

— Твой съм.

— Това го знам. — Гласът на Подпалвача стана студен. — Бомбите са на таймер, който ще изгасне точно в девет часа сутринта, аз пък си имам дистанционно, с което мога да взривя сградата, когато си поискам. Но мога да направя сделка и да го заменя срещу нещо друго.

— Мен?

— Теб и детектив Винсент, струва ми се. Доведи я в бунгалото на брега на езерото. Само вие двамата. Ако те видя да пристигаш сам или с някой друг, освен прекрасната детективка, ще гръмна бомбите.

Корт погледна Тери.

— Тя не ми е приятелка. Беше примамка.

— Малко прилича на моята красива Лусиана. Висока, мургава и толкова жива. — Подпалвачът въздъхна. — Пази се и побързайте. Часовникът тиктака, бомбите също. — Линията замря.

— Той иска среща с нас на езерото. — Корт прибра телефона и погледна нагоре към сградата. — Таймерът е настроен да взриви бомбите в девет часа. Трябва да измъкнем хората от там.

— Ние ще се справим тук — увери го Руел. — Тръгвайте!

Корт отиде до Тери, която вадеше нещо от багажника на един полицейски автомобил.

— Той е в бунгалото. Иска да отидем там.

Тери му подаде една бронежилетка и каска.

— Ами тогава да вървим да го заловим.

Глава 20

— Те ще дойдат всеки момент — изръмжа Подпалвачът. — Вкарай сополанката вътре, преди някой да я види.

Дъглас беше уморен. От първото посещение на Подпалвача той правеше всичко каквото бе поискал от него. Но без значение какво жертваше Дъглас, другият никога не беше доволен. Тази неочаквана визита го изплаши. Как беше разбрал Подпалвачът, че ще бъдат тук?

— Добре, но не искам да я плаша. — Дъглас сви рамене. — Тя е само едно малко момиченце.

Върху лицето на другия се изписа презрение.

— Нали не искаш аз да изляза и да я доведа?

— Не. Добре, ще я доведа. Но ти трябва да останеш тук, докато пристигнат. — Преди Подпалвачът да може да се впусне в спор с него, Дъглас излезе от спалнята и затвори вратата зад себе си.

Бунгалото на Тери Винсент беше толкова уютно местенце. Може би когато всичко това свършеше, той можеше да й предложи да го откупи. И без това виличката бе по-подходяща за семейство, отколкото за сама жена.

Дъглас намери момиченцето на брега на езерото да хвърля камъчета и да прави жабчета в плискащите се вълни.

— Ела вътре, Кейтлин.

— Не искам. — Тя хвърли едно кръгло плоско камъче, което подскочи два пъти, преди да потъне.

Дъглас се намръщи.

— Гладна ли си? Ти почти не хапна от сладоледа, докато пътувахме. — Кейтлин вдигна такава олелия, че той се принуди да спре и да й купи сладолед.

— Заболя ме корема. — Тя се обърна. — Аз отвлечена ли съм?

Той се засмя.

— Не, разбира се. Просто си помислих, че езерото ще ти хареса. — Той не разбираше защо Подпалвачът беше дошъл тук, но вече се беше отказал да му иска обяснения. Той си оставаше непонятен за Дъглас.

— Кой е този човек в спалнята, с който те чух да говориш?

— Той е мой приятел. Каза, че много би искал да се запознае с теб. — Дъг протегна ръка. — Ела да ви запозная.

Кейтлин се отдръпна.

— Не искам, той е лош. Искам да се прибера вкъщи, Дъглас.

— Всъщност не е лош. Той е много тъжен и го крие, като се прави на лош — обясни Дъглас. — Изгубил е човека, когото обича в един ужасен пожар. Ако отидеш при него, може да го накараш да се почувства по-добре.

Кейтлин тръсна глава.

— Не мога да остана тук. Татко ще се тревожи.

Нещо в него се преобърна.

— Мила моя, той никога не знае къде се намираш.

— Не е вярно! — В очите й избиха сълзи. — Той ме обича.

— Баща ти е пияница — рече ядно Дъглас. — Забелязва те само когато трябва да го покриваш на рецепцията или да му купиш бира. — Той видя как сълзите се затъркаляха по бузите й и почувства разкаяние. — О, Кейтлин, съжалявам. Просто трябва да приемеш истината за него. Той е много лош родител и ти заслужаваш нещо по-добро.

— Той пие само защото мама е мъртва. — Тя избърса носа си с опакото на ръката си. — Вината не е негова. Той също е тъжен.

Дъглас въздъхна.

— Ами, ако наистина искаш да се връщаме, ще те откарам. Хайде само да влезем вътре и да се сбогуваме с моя приятел. — Този път Подпалвачът трябваше да се справи сам.

— Съжалявам, че съм такава глезотия. — Тя пъхна малката си ръчичка в неговата.

— Ти не си глезотия, миличка. — Той не изпусна ръката й, докато вървяха към бунгалото. — Ти си смисълът на живота ми.

Корт се доближи до бунгалото откъм гористата страна, като спря мотоциклета на четиристотин метра от него и паркира харлито зад един повален бор.

— Ще трябва да извървим останалата част от пътя пеш — каза Тери и се обърна да погледне Корт, който остана на мотора, проверявайки пистолета си. — Сигурен ли си, че умееш да боравиш с това нещо?

— На последния проверовъчен изпит поразих сто от сто възможни движещи се мишени от разстояние триста ярда. — Корт плъзна петлето с гладко отработено движение, преди да слезе от седалката.

— Значи отговаряш на условията да стреляш срещу мен всеки път, когато ти се прииска. — Тя погледна към вилата. — Трябва ни жив по възможност. Той може да е единственият човек, който може да обезвреди бомбите.

— Аз ще мина отпред, а ти влез през задната врата. Опитай се да се промъкнеш зад него. — Той сложи ръката си върху нейната. — Ако държи някаква джаджа в ръцете си или ако е привързал нещо към тялото си, не посягай към него. Остави ме аз да се заема с това.

— Как ще го направиш?

— Аз знам кой е той.

Тя се поколеба, мислейки за телефонния разговор, който проведе Корт, преди да напуснат града.

— Защо каза на Франк Белафини, че е тук? Той ще дойде и ще го убие. А вероятно и нас.

— Не, това е единственото нещо, което Франк няма да направи. — Корт се усмихна и я докосна по бузата. — Вярваш ли ми?

— Не ти ли позволих да караш харлито?

Той се наведе и я целуна по устните.

— Стой зад мен.

Доближиха се до бунгалото в пълно мълчание и докато Корт вървеше към предната врата, Тери отключи задната. Тя се вмъкна безшумно, притвори вратата и замръзна на място, чувайки детски смях.

Може би беше телевизорът.

Погледна зад ъгъла на мокрото помещение, преди да пристъпи в коридора. В другия край видя мъж, който седеше на дивана в дневната с гръб към нея. Тери вдигна пистолета, така че цевта да е насочена директно към сърцето на неканения гост и се промъкна към стаята.

Мъжът беше леко оплешивял и носеше изтъркано сако. Пред него едно малко момиченце седеше върху възглавница на пода и гледаше някакво анимационно филмче.

О, не. Сърцето на Тери се сви. Хлапето променяше всичко.

Мъжът четеше една от нейните книги с поезия, но не изглеждаше въоръжен. Не изглеждаше опасен. Тери понечи да пристъпи напред, но в този момент Корт влезе вътре и насочи оръжието си към него.

— Влезте, комисар Гембъл — каза мъжът. После извърна глава и се усмихна на Тери. — Детектив Винсент, нашата прекрасна домакиня. Очаквахме ви.

Тери влезе в стаята и се доближи до детето.

— Здравейте — каза тя и приклекнало момиченцето, като използва тялото си като щит между детето и мъжа. — Как се казваш?

— Кейтлин. — Момиченцето се намръщи на Корт, преди да погледне Тери. — Комисарят какво прави тук, Дъглас? Той няма да те застреля, нали?

— Моят приятел го е поканил да ни дойде на гости — рече мъжът. Той стана и протегна ръка към Тери. — Струва ми се, че не се познаваме. Дъглас Саймън.

Тя не се ръкува с него и не се отдели от детето.

— Ти си Дъглас Саймън.

— Точно така. — Той отдръпна ръка и приглади оредялата си коса. — Явно не очаквахте точно това. Моят приятел беше много разстроен, когато ви се обади. Трябва да се извиня от негово име. Той изстрада много от пожара в „Маскърс“.

— Бихме искали да поговорим с него за този пожар — намеси се Корт. — Сега.

— Страхувам се, че не е възможно. Той беше ядосан и аз не исках да разстройва Кейтлин, така че го помолих да си тръгне. — Дъглас се доближи до масичката за кафе. — Искаш ли нещо студено за пиене? Хладилникът е пълен с бира.

Тери се изправи и насочи пистолета в сърцето му.

— Няма да ходиш никъде. — Тя погледна момиченцето. — Миличка, сега искам да изтичаш при съседите. Те имат розова къща и голяма бяла лодка със зелени платна, която е точно пред вилата. Кажи им да се обадят на 911.

Детето изсумтя.

— Няма да ходя никъде. Дъглас каза, че мога да си изгледам детското, преди да се прибера вкъщи. — Тя се обърна към телевизора.

Прииска й се да грабне момиченцето и да изскочи навън, но не виждаше какво имаше под сакото на Саймън. Ако беше прикрепил експлозив към тялото си, такъв неочакван ход можеше да го подтикне да действа.

— Елате в кухнята — предложи Дъглас. — Можем да поговорим там, без да притесняваме Кейтлин.

Корт кимна на Тери да свали пистолета.

— Дъглас, от колко време познаваш този твой приятел? — попита той, като го последва в кухнята.

— Понякога ми се струва, че откакто се помня, но всъщност отскоро. — Той отиде до мивката и пусна водата. — Стивън беше единственият човек, който дойде да ме посети в затвора. Жена ми и дъщеря ми изобщо не дойдоха на свиждане.

Той напълни умивалника и започна да мие чашите.

— Какво искаше?

— Предложи ми много пари, за да му дам някои от моите медицински картони. Нямам представа защо. — Той изплакна една чаша и я постави върху сушилнята. — Аз така и не си получих парите, но това няма значение. Все някак ще се сдобия с онова, което искам.

— И какво е то?

Той спря кранчето.

— Шанс да започна отначало.

— Това ще бъде малко трудно — каза Тери. — Тъй като Дъглас Саймън загина при пожара в „Маскърс Тавърн“.

— Очевидно грешите. Аз съм тук. — Той огледа кухненския плот. — Дали не съм си оставил часовника в спалнята? — И излезе от кухнята.

Тери и Корт го последваха в спалнята. Тя погледна Корт и затвори вратата.

— Ето го. — Дъглас взе часовника си от бюрото, погледна го и се намръщи. — Май му трябва нова батерия. — Той вдигна рамене и го сложи на китката си.

— Това не е твоят часовник — рече Корт.

Мъжът се взря в Корт, после в часовника.

— Прав си, не е. Колко странно. — Той прокара пръст по циферблата. — Сигурно съм го задигнал отнякъде.

— Знаеш ли, че Дъглас Саймън е имал същия ръст, тегло и кръвна група като Стивън Белафини? — попита тихо Тери.

— Не, не знаех.

— С малко усилие Стивън е можел да изглежда точно като Дъглас — добави Корт.

— Не знам какво искаш да кажеш, комисар. — Той хвърли отчаян поглед в огледалото. — Защо някой ще иска да прилича на мен?

— Снощи мъртвецът от „Маскърс“ беше идентифициран като Дъглас Саймън. — Тери пристъпи към него. — Този път сравнихме медицинските картони. Дъглас е счупил лявата си ръка на две места, докато е бил в затвора. Открихме идентични зараснали фрактури по лявата ръка на трупа.

— Не, вие грешите. — Той се погледна и протегна лявата си ръка.

— Никога не съм я чупил. Съвсем здрава е. Не виждате ли?

— Поканил си Саймън в „Маскърс“, уж да си вземе парите. Той изобщо не е подозирал какво си замислил. — Корт замълча. — Но Лусиана се е досетила. Със сигурност се е досетила. Тя дойде в бара, за да те спре, нали?

Кроткото лице на Дъглас потъмня.

— Тя не обичаше Стивън. Изпитваше към него само презрение. Чух я по телефона да говори за мен.

Мен, помисли си Тери. Не говореше за Стивън.

— Знаеш ли кой си ти?

— Аз съм Дъглас Саймън. Казах ви вече няколко пъти. — Гласът му се промени, стана по-дълбок. — Да не сте глухи?

— Видя ли Лусиана да влиза в бара? — продължи Корт.

— Не видях никого. Чаках там, където той ми каза. Той отиде да ми донесе парите. — Върху лицето му се изписа объркване. — Не, аз не бях там. Аз бях на прозореца в хотела. — Той се взря в отражението си. — Ти хукна надолу. Опита се да я спреш.

Корт препречи вратата към дневната.

— Затова ли уби другите жени?

Нещо странно се случи с Дъглас Саймън. Пред очите на Тери озадаченият израз полека избледня. Кротките очи се присвиха, а веждите се сключиха. Около устата му се появиха бръчки, устните му изтъняха. Дори неговата поза се промени, когато той изправи гръб.

— Не, Гембъл — каза той с нисък дълбок глас. — Убих ги заради теб. За да се научиш най-сетне да жънеш онова, което си посял.

Корт извади пистолета и го насочил към мъжа пред огледалото.

— Здравей, Стивън.

Гил Маккарти разстла шест различни варианта на строителния план на магазините от Арт Роу върху капака на полицейската кола.

— Дадоха ми ги от съда.

— Трябва ни само един — му каза Руел.

— Няма само един — отсече следователят. — Сградите тук са възстановявани и обновявани дузина пъти от Гражданската война насам. В началото са били складове за памук и сол. — Той вдигна поглед към най-горния етаж и промърмори нещо.

— Какво има, Гил? — попита Грей.

— Синът ми. Той е там. — Следователят се надвеси отново върху чертежите и извади един видимо стар план. — Това е първоначалният план на сградата, струва ми се. Предшества всички други.

Грей се наведе да го проучи. Чертежът беше толкова стар, че всички обозначения бяха на френски език, а черното мастило бе избледняло до бледокафяво.

— Какво е това? — Той посочи квадратна шахта, която се спускаше от последния етаж в мазето. — Пише „десен“ нещо.

— Descendeur — поправи го Руел. — Означава улей. Вероятно по него са спускали балите. — Той се взря в рисунката. — Тук са работели робите — той посочи към най-горния етаж, — балирали са памука за товарене на корабите. Пускали са готовите бали по улея до сутерена, откъдето са ги товарели.

Гил надникна през рамото му.

— Сигурно са го зазидали.

— Може би. — Руел прехвърли скиците. — Има го на всички други чертежи, виждаш ли? Но може да са го затворили като са изграждали нови вътрешни стени.

Гил поиска да му донесат радиостанция и заговори по нея:

— Ръководител екип, искам да проверите южната вътрешна стена. На два метра на север от последния прозорец трябва да има празно пространство.

— Какво да правим, ако го намеря?

— Има стара шахта за бали, която се спуска чак до мазето — обясни той на командира. — Избийте достатъчно голяма дупка, за да можете да слезете по нея. Спуснете въжета, в случай че е запушена.

Грей повика лекарите да бъдат в готовност пред сградата, където шахтата водеше директно до сутерена, и да се подготвят да оказват първа помощ. — Някой да е чувал Гембъл или Тери? — попита той Руел, когато той се върна.

— Нищо. — Шефът на БОП извади цигара и я запали. — Направи ми една услуга, докторе.

— Каква?

— Предай на Гембъл, че съжалявам за неприятностите.

— Как става все така, че аз съм добрият вестоносец за Корт Гембъл? — оплака се Грей. — Кажи му го сам.

— Аз подавам оставка и си тръгвам от Ню Орлиънс. — Руел изпусна едно кълбо дим и погледна към последния етаж. — Веднага щом измъкнем тези мъже оттам.

— И се отказваш от Белафини? Просто така?

— Някой друг ще поеме оттам, докъдето бях стигнал.

Гласовете на мъжете в сградата, които викаха Гил по радиостанцията, го накара да захвърли цигарата.

— Слушам — обади се Гил.

— Разбихме дупка в стената и сега спускаме първия човек в шахтата.

Руел взе радиостанцията.

— Накарайте човека да вземе фенерче и да провери за жици. Ако има заложени бомби, го изтеглете обратно.

— Режим на готовност — потвърди командирът.

След малко се разнесоха цветисти ругатни.

Гил пребледня.

— Какво става?

— Орелът се приземи — съобщи командирът и се разсмя тихо. — Но те съветвам да го напръскаш с препарат срещу насекоми, Гил. Струва ми се, че твоето момче обра всички паяжини по пътя надолу.

Тери видя как мъжът, който твърдеше, че е Дъглас Саймън свали малкото тупе от темето си, разкривайки черно стърнище от наболи косми по черепа му.

— Ти знаеш, че си Стивън Белафини.

— Разбира се, че знам кой съм. Повече ми харесва да ме наричат Подпалвача — процеди Стивън. — Подпалвачът се римува с орачът. Поетично, не мислите ли? — Той погледна към пистолета на Корт и отгърна едната страна на сакото си, разкривайки жилетка, по която бяха прикрепени голям брой предаватели. — Прибери ютията, комисар, иначе ще натисна копчетата и ще направя твоите пожарникари на пух и прах.

Корт свали пистолета.

— Аз съм този, който ти трябва, Белафини. Защо не се разберем веднъж завинаги като мъже?

— Върви да погледнеш под възглавницата си, детектив. Хайде, тя няма да се взриви в лицето ти. Поне засега. — Стивън проследи как Тери вдигна възглавницата от леглото си. Под нея имаше детонатор, свързан с голяма сива буца пластичен експлозив. — Това е достатъчно, за да вдигне във въздуха цялата вила.

Тери погледна към дневната.

— Ами момиченцето? Тя не е част от тази история.

— Саймън я замеси. Разказа й прекалено много и сега тя е бреме. — Той се облегна на плота. — Не се притеснявайте, тя е просто някакво бяло прошляче. Никой няма да забележи липсата й. — Погледът му се зарея над Тери. — Снощи изглеждаше по-добре.

— Ти също до преди пет минути — отвърна тя. — Защо уби Саймън и инсценира собствената си смърт?

— Щях да използвам пожара в „Маскърс“, за да инсценирам смъртта си и да накисна Гембъл като Подпалвача. Мислех, че по този начин ще покажа на стареца, че притежавам инициативност, като се отърва от гаджето ти и го натопя да поеме вината за онова, което аз направих. — Той се ухили зловещо. — Достатъчно свинщини съм извършил за баща ми през годините. Беше крайно време да се издигна.

Корт се измести надясно.

— Лусиана е разбрала какво си планирал.

Той издаде грозен звук.

— Тъпата кучка не трябваше да се намесва. Но не можа да понесе мисълта ти да опереш пешкира вместо мен.

— Затова ти я уби — каза Тери.

— Не, аз очистих Саймън и няколко пияндета. Тя сама влезе там и се самоуби. Платих на някакъв лаборант в Съдебната медицина да подмени денталните проби и да идентифицира Дъглас като мен. — Стивън погали един от предавателите. — И тогава Дъглас се появи отново. Кой би предположил, че едно малко лайно като него ще оцелее в такъв ад?

Тери се спогледа с Корт.

— Господин Белафини, преживели сте достатъчно. Да сложим край на всичко и ще ви помогнем да получите помощ.

— Не ми трябва вашата шибана помощ — заяви презрително Стивън. — Все още имам уроци, които трябва да предам. Божа, която да причиня. Бог обича този, който дава на драго сърце. — Лицето му се изкриви, той се приведе леко и се загледа в огледалото. — Не, ти не се бъркай, Саймън.

— Дъглас — изрече Корт. — Помогни ни.

— Млъкни — извика Стивън, обръщайки гръб на отражението си. — Аз я обичах. Аз останах до нея през цялото време, докато беше болна. Никога не съм я оставял сама за повече от няколко часа. Само че това нямаше значение. Тя никога не ме е обичала. Омъжи се за мен, защото ти не я искаше. Баща ми ми разказа всичко. — Очите му загубиха фокус. — Знаеш ли какво е да осъзнаеш, че единственият човек, когото някога си обичал, умира? Да се грижиш за нея и да я прегръщаш и да знаеш, че тя все още желае друг? Да я гледаш как те изоставя заради друг мъж?

— Лусиана и аз сме се виждали само няколко пъти — каза му Кор. — Тя никога не е била влюбена в мен.

— Тя се подложи на химиотерапия, надявайки се, че така ще се излекува. Не го направи заради мен. Направи го за теб. Чух я да го казва на лекаря си. — Стивън постави ръка върху един от предавателите. — Махни се от вратата или ще взривя всичко.

Корт отстъпи назад и Стивън изхвърча в дневната.

— Разкарай си задника — той се огледа наоколо. — Къде е малката мършава кучка? — Той се обърна към Корт и Тери. — Къде е тя?

Предната врата се отвори и слаб оплешивяващ мъж с плътни сиви мустаци влезе вътре. Той носеше пушка и я зареди, преди да я вдигне и да се прицели.

— Франк, не! — извика Корт.

Франк Белафини стреля. Куршумът удари Стивън в гърба и го тласна напред. Корт го прихвана и го задържа, за да не падне върху предавателите.

— Той ще… пожъне… — Стивън увисна и се свлече в ръцете му.

Корт го положи по гръб и се зае да отскубва кабелите от предавателите.

Тери насочи пистолета си към стрелеца.

— Сложете оръжието на пода пред вас. Поставете ръце зад главата. Направете го или ще стрелям.

Франк хвърли пушката на пода.

— Той уби сина ми! Заслужи си го!

Тери пристъпи и взе пушката.

— Вгледайте се по-добре, господин Белафини. — Тя отиде до прозореца и видя на кея Кейтлин, която се качваше в патрулния катер на бреговата охрана.

— Хлапето е в безопасност — каза тя на Корт.

Франк се приближи и понечи да ритне падналия човек в лицето. И за малко да падне върху него.

— Стивън?

Корт се изправи, заобиколи двамата мъже и отиде при Тери до прозореца.

— Тя добре ли е?

— Да. — Тя погледна назад.

Франк беше паднал на колене до сина си.

— Стивън? Мили Боже, ти беше мъртъв. Мислех, че оная кучка те е убила!

— Луси… не е… кучка.

— Беше кучка. Тя те завличаше със себе си, сине. Не помниш ли какъв беше станал? Не можеше да се храниш, не можеше да спиш, не можеше да работиш. Трябваше да се отърва от нея.

— Затова я изхвърлихте и го излъгахте — обади се Тери. — Казали сте му, че тя е влюбена в Корт.

— Бих му казал всичко, за да го отдалеча от нея — изръмжа Франк. — Не виждаш ли какво направи с него? — На лицето му се изписа отчаяние, когато погледна сина си. — Тя му причини това. Побърка го.

— Пожъне… — Очите на Стивън Белафини се притвориха до тесни процепи, а от устата му бликна кръв, докато изричаше: — … каквото… посееш… — Той вдигна дясната си ръка, в която държеше дистанционното управление за телевизора на Тери. С палеца си той започна да натиска на сляпо клавишите.

Франк се отдръпна назад.

— Не, синко. Не го прави.

Тери се опита да дръпне стария мафиот, но той я отблъсна. Затова тя сграбчи Корт и го повлече през отворената врата.

— Бягай!

Бяха успели да се отдалечат на трийсетина метра, когато бунгалото избухна.

Заключителният брифинг по случая с Подпалвача се проведе след пресконференцията в кабинета на кмета на следващия ден.

— Детето се е отървало, без да пострада — съобщи Гил Маккарти. — Сега с момиченцето работят психолози. Белафини е объркал представите й, но тя е добро дете. Ще се оправи.

— Значи този Белафини се е мислел за двама души едновременно? — попита кметът.

— Профайлърът от Атланта агент Еджуей смята, че Стивън Белафини е получил психотично разстройство непосредствено след палежа в „Маскърс“ — обясни Корт. — Приемането на идентичността на Дъглас Саймън е било част от първоначалния план. Но шокът и вината от убийството на Лусиана са го довели до ръба и той наистина е повярвал, че е Дъглас Саймън.

— Стивън беше информаторът, който се свърза с мен — добави Руел. — Той твърдеше, че комисар Гембъл е Подпалвачът и заплашвал да го убие, за да се издигне в организацията на Белафини. Беше направил подставен депозит и беше накарал Сантино да излъже за срещата между Гембъл и баща му.

Корт погледна шефа на БОП.

— Трябва да е бил много убедителен.

— Аз бях прекалено възприемчив. — Руел не трепна. — Следващия път ще си взема бележка. Приемете моето извинение, комисар.

Кметът Жарден погледна доклада пред него.

— Вече няма съмнение, че Белафини е Подпалвачът.

Руел кимна.

— Той е планирал да фалшифицира собствената си смърт, за да се предпази и да натопи Гембъл за престъпленията си. От дълги години е таял мъст към комисаря заради негова стара връзка със съпругата му и баща му е знаел за това. Франк е използвал това, за да ги раздели. Нашият психолог смята, че когато Лусиана е загинала при пожара в бара, Стивън е развил фиксация върху Гембъл, за да не се изправи пред собствената си съвест за стореното.

— Аха, ясно. Изпратете копия от този доклад до всички агенции, които поддържат връзки с гражданското общество. — Жарден се обърна към Пелерин. — Вашата детектив Винсент трябва да получи признание за работата си по този случай.

— Както доктор Хюит — добави Руел — и главен следовател Маккарти.

Докато течеше обсъждането, Корт се извини и излезе от залата. Пред кабинета на кмета го чакаха Елизабет, Джей Ди и Сейбъл.

— Кортланд! — Майка му се втурна да го прегърне, после се овладя. — Толкова се притесних. Този път конското няма да ти се размине.

Той прегърна майка си, усмихна се на снаха си и подаде ръка на по-малкия си брат.

— Видяхте ли татко?

Луи Гембъл беше претърпял успешна байпас операция предишния ден.

— Той вече седи в леглото и изказва претенции към храната — каза с усмивка брат му. — Дори се накара на Евън задето е дошъл чак от Монтана за операцията, след което го нахока, че не е дошъл да го види по-рано. Ако Джейми не беше ревнал за следобедния си сън, Евън все още щеше да е в болницата и да спори със стареца. — Изражението на Джей Ди стана сериозно. — Мама ми каза за Мория. Знаеш ли как е тя?

— Обадиха ми се от Атланта след операцията и знам, че е била успешна — каза Корт. — Ще й направят още няколко пластични операции, но лекарите са оптимисти за шансовете й за пълно възстановяване.

— Слава Богу. — Брат му изпусна въздишка на облекчение. — Татко ще поиска пура, когато чуе това.

— Тери заяви, че ще го набие, ако го види отново с пура, забрави ли? Тя също отказа цигарите — каза Сейбъл. Тя беше почерняла като Джей Ди и късите тъмночервени къдрици обрамчваха красивото й лице.

— Ти имаш ли нещо общо с това, Корт?

— Това е дълга история. — Той погледна към майка си. — Тери с вас ли е?

Елизабет поклати глава.

— Тя дойде тук с нас, но мисля, че тълпата от репортери по стълбите я изнервиха и каза, че се връща в полицейското управление. Капитан Пелерин я е преместил обратно в отдел „Убийства“.

— Където й е мястото — добави брат му.

Корт приглади наум настръхналия си нрав. Тери активно го избягваше след сблъсъка в бунгалото на езерото. Той не знаеше защо, но възнамеряваше да разбере.

— Казах й, че ще ходим на ресторант да го отпразнуваме — заяви Джей Ди и прегърна съпругата си. — Но нали я знаете Тери. Тя не искаше да се натрапва. И се е измъкнала.

— Това са глупости. Тери е част от семейството. — Елизабет погледна сина си. — Просто трябва да отидеш и да я вземеш, Кортланд.

— Бунгалото изгоря до основи — каза Тери на майка си по телефона. — Така че кажи на татко, че съжалявам и ще видя какво мога да направя със застрахователната компания.

— Не, няма да го направиш! Никога не съм харесвала това бунгало — отвърна Жанин. — Радвам се, че го взривиха.

Тери разтърка очи.

— Той сигурно ми е страшно ядосан?

— Попитай го сама.

Миг по-късно един груб глас каза:

— Видях те по телевизията, момиче. Изглеждаше ужасно.

— Не се съмнявам. — Тери погледна надолу към смачкания костюм. Дотук бяхме с временното лустро. — Съжалявам за бунгалото. Ако можех да го предотвратя, щях да го направя. — Радваше се, че тя, Корт и детето успяха да се измъкнат живи.

— Казваха, че именно ти си била тази, която е спряла Подпалвача — продължи Кон Винсент.

— Помагаха ми много, но, да, аз направих каквото можах. — Тери затвори очи за миг, спомняйки си какво почувства, когато взривът я застигна и я просна на земята. Запази съзнание само защото усещаше ръката на Корт в нейната. После пожарните екипи, бреговата охрана и местната полиция ги измъкнаха от горящите руини и ги закараха в болницата.

Кон прочисти гърлото си.

— Много хора можеха да пострадат. Ти се справи добре, Терез. Много добре.

Нещо я стегна в гърлото от тази похвала.

— Благодаря ти, татко.

— Трябва да дойдеш тук следващия уикенд — каза баща й. — Поканихме братовчедите на варени раци.

Баща й не я беше канил на гости, откакто бе излязъл от затвора. Тери се помъчи да измисли какво да каже. Мъжете са горди, казваше майка й, но тя също си имаше гордост. Тери си спомни как Франк Белафини бе гледал умиращия си син. Нейният баща поне полагаше усилие.

— Ще ми бъде приятно.

— И донеси обратно трофеите, дето майка ти изхвърли оттук. Колибата изглежда празна без тях. Ще се видим следващия уикенд.

Тери затвори телефона. Копнееше за една цигара, една бира и някое тъмно местенце, където да седне и да обмисли случилото се. Искаше да види Корт.

Тя вдигна телефона и набра номера на Андре Моро.

— Обажда се Тери Винсент.

— Детектив, каква прекрасна изненада — каза Андре. — Споменах ли, че графикът ми е пълен за следващите шест месеца? На моя екип също.

— Споко, старче. Не те търся да ме цапотиш. — Тя седна. — Просто исках да ви благодаря задето изтърпя моите… оная дума, дето започва с „лай“ и завършва с „на“ и не трябва да я използвам.

— Пак заповядай. — Чу се звук от наливане на някаква течност. — Видях репортажа за сблъсъка край езерото по телевизията, не си ранена, нали?

— Не, само си омърлях физиономията с кал и трева. Комисарят е добре. — Тя се поколеба. — Андре, смяташ ли, че има някаква надежда за мен? С мадамските работи, искам да кажа?

— Ти притежаваш всички качества, за да бъдеш чаровна и привлекателна жена, детектив. Изисква се само желание да се възползваш максимално от даденостите си. — Гласът му омекна. — Бих казал, че това, че си влюбена в Кортланд Гембъл, е превъзходна мотивация.

— Толкова ли е очевидно?

— Все едно е изписано върху плевнята с големи розови букви.

— Аха, ясно.

— По-важното е, че го обичаш.

Тя се изчерви.

— Добре, де, влюбена съм до ушите. Но не е толкова просто. Той ме иска само защото ни се получава онова нещо.

— Така ли… И кое е то, споделената всеотдайност към работата си или страхотен секс?

— Страхотен секс.

— Така си и мислех. Когато сте заедно, въздухът около вас трепти от привличане. — Андре въздъхна. — А ти какво искаш от Кортланд, Тери? Извън спалнята.

— Бих искала всичко — призна съвсем откровено тя. — Брак, деца, докато смъртта ни раздели, всичките тези глупости. Но ти ме познаваш. Аз съм ченге и винаги ще бъда ченге. Няма да е лесно да се превърна в съпруга и майка. Как да го направя?

— В живота на всеки човек настъпва момент, когато трябва да се направи компромис — каза старецът. — Съвсем сигурна ли си, че искаш Кортланд?

Корт беше всичко, което тя искаше.

— Да.

Андре отпи нещо.

— Тогава идвай тук и да се залавяме за работа.

От кабинета на кмета Тери не беше отишла в участъка, а в апартамента й нямаше никой. Корт се върна в къщата, която родителите му бяха наели временно, и прекара следобеда на телефона, опитвайки се да я открие. Никой не знаеше къде е отишла, дори семейството й.

Къде беше тя? Защо отново се криеше от него?

Елизабет се прибра след посещението при Луи в болницата и го подкани да се приготви за концерта, на който планираха да отидат.

— Знам, че не ти се ходи, скъпи, но присъствието ти ще бъде оценено. — Тя постави нежно ръка на рамото му. — Подредих ти дрехите във втората спалня вляво.

Корт отиде да се преоблече и след малко се върна понесъл в ръка една карирана риза, избледнели сини дънки и бейзболна шапка, които беше намерил на леглото.

— Майко, тези не са ли на Джей Ди?

— Да, той ще ти ги заеме. Такъв е дрескодът за концерта. — Елизабет му връчи два билета за популярна местна кейджун поп група, която щеше да свири на открито. — Казаха ми, че ще има теглене на трактори непосредствено след концерта. Не знам точно какво представлява, но ме увериха, че ще бъде доста забавно.

— Не разбирам…

— Ще разбереш, скъпи. Твоята дама те очаква в офиса на Андре. Добре е да й дадеш това в някакъв момент от вечерта. — Тя постави кутийка за пръстен върху билетите.

Корт отвори кутийката. Годежният пръстен на прабаба му, безценно наследство, което по традиция отиваше при булката на най-големия син в семейството, блестеше върху черното кадифе.

— Зимните сватби са много хубави — увери го майка му и го целуна по бузата. — Сега побързай. И, Кортланд — добави тя, когато той тръгна към спалнята, — внимавай да не объркаш нещо.

Той облече дрехите, които бяха чисти, но приятно износени и се огледа в огледалото.

— Теглене на трактор. — Корт пъхна кутийката в предния си джоб и си сложи бейзболната шапка.

Пристигна в офиса на Андре тридесет минути по-късно и тръгна по посока на спорещите гласове.

— Не мога да облека това.

— Като я дърпаш, няма да стане по-дълга.

— Нали не е сложил цветя в косата ми отново? — Пауза. — Сложил е, дявол да го вземе. Къде ми е пистолетът?

— Прибрах го. Сега застани мирно или аз ще се гръмна.

Корт надникна в задната стая и видя Тери, застанала пред огледало в цял ръст, а зад нея Андре закопчаваше колие с кристали около шията й. Беше облечена във вечерната рокля „Версаче“ в цвят слонова кост, която проблясваше и излагаше на показ почти всеки сантиметър от дългите й загорели крака. Андре го погледна, усмихна се и се отдръпна.

— Готово. Изглеждаш великолепно.

— Приличам на коледна елха. — Тери се обърна и погледна към Корт. — Да не си посмял да кажеш една дума, Джей Ди, или ще ти запуша устата с мъжки чорап, кълна се в Бог. — Тя се приближи до тоалетката и взе една широка четка. — Ще направя това, за да покажа на брат ти, че и аз мога да изглеждам така, когато си поискам. — Тя прокара четката по бузите си. — По този начин би трябвало да го накарам да поиска да се ожени за мен. Мислиш ли, че ще свърши работа?

— Искам да се оженя за теб — каза той.

— Ти вече си женен, не говори глупости. — Тя се обърна. — Видя ли го в… — Тери спря и се вгледа. — О, по дяволите!

Андре размаха ръце във въздуха.

— Целият ми труд е отишъл на вятъра. Моля те, Господи, нека да съм се пенсионирал по времето, когато имат деца. — Той излезе от стаята.

Тери не му обърна внимание.

— Кортланд?

Той дръпна предната част на ризата си.

— Това беше идея на майка ми. Така би трябвало да те накарам да пожелаеш да се омъжиш за мен. Мислиш ли, че ще свърши работа?

Тя се доближи до него и го разгледа.

— По дяволите, изглеждаш страхотно в дънки. Знаех си.

— Мислех да изчакам да изтеглим трактора, но няма да издържа. — Той извади кутийката с пръстена и я погледна. Най-красивото нещо в нея беше онова, което сияеше в очите й. — Обичам те, Терез. Омъжи се за мен.

Тя пъхна пръст в гайката на дънките му.

— Може ли да носиш тези дънки на сватбата?

Той извади пръстена и го постави на пръста й.

— Ако ти носиш тази рокля. — И я прегърна.

Тери обви ръце около врата му и притегли главата му надолу.

— Но не искам цветя в косата ми.

— Чух те — обади се Андре от съседната стая.

Корт се усмихна.

— Важното е да вземем мотора на медения месец.

— О, да — каза тя с широка усмивка. — Определено.

1

Затворът в щата Луизиана е по-известен като „Ангола“ — това име той е получил още преди няколко века, когато там са живеели черни роби, работещи на близките плантации. Днес в затвора „Ангола“ има 5000 затворници, три четвърти от които са чернокожи, излежаващи наказания за убийства, въоръжени грабежи, изнасилвания. Този затвор се слави из цяла Америка със суровите условия, в които се намират затворниците, и с високото равнище на насилие. — Б.пр.

2

Mardi Gras или „Тлъстият вторник“ е денят преди Пепеляна сряда, която въвежда в четирийсетте дни на католическите пости, които траят до Великден. Това е темпераментен и пищен карнавал по улиците на Ню Орлиънс, който се различава от останалите по това, че участниците в процесията хвърлят в тълпата от движещите се платформи монети, сладкиши и подаръчета. Най-голям късметлия е този, който успее да хване блестяща пантофка с високо токче. — Б.пр.

3

Cajun — кейджун или кадиени са френски изселници от Канада, които по време на войните в края на XVIII век се заселват в тогава френската Луизиана. Заселват се из блатистите местности на южна Луизиана и водят живот на ръба на оскъдицата, за което си спечелват презрението на богатите креоли. В културно отношение са създатели на музикалния стил кейджун, включващ наследство от френски, индиански, африкански и келтски традиции и на странната кейджун кухня, прочута по цял свят с вкуснотии като джамбалая и гъмбо. — Б.пр.

4

SWAT, взвод за специални оръжия и тактика, отряд от полицаи, обучени да се справят с насилие и опасни ситуации. — Б.пр.

5

Червен чай — заема междинно място между неферментиралия зелен чай и напълно ферментиралия черен. Качественият оолонг има силен и богат цветен аромат и невероятен кайсиев привкус. Най-известните производители на оолонг са Китай (Фуцзян и Юнан) и Тайван (Формоза). — Б.пр.

6

Нарицателно име за неидентифициран женски труп. — Б.пр.

7

AMBER Alert — система за оповестяване и издирване на изчезнали деца, която функционира в редица държави, включително и в България. Планът „Амбър“ е наречен така на името на 9-годишната Амбър Хагерман, която бе отвлечена и убита през 1996 г. в щата Тексас, САЩ. — Б.пр.

8

От френски: cherie — скъпа. — Б.р.

9

Flash-over (критична точка на възпламеняване) — специалистите означават с това понятие такова състояние на материала, когато в затворено пространство той пламва по цялата си повърхност. В такива случаи огънят вече не може да се изгаси. Най-опасният момент при пожар е именно когато се достигне тази критична точка на възпламеняване, защото тогава изведнъж пламва цялото помещение. При това не е възможно от сградата да бъдат евакуирани нито хора нито имущество, сградата се опожарява изцяло и се срутва. — Б.пр.

10

Пикантна гъста супа или яхния, която съдържа бамя, ориз, скариди, шишче месо, пушена наденица и гъст сос от препечено брашно и масло, който се разбива постоянно с тел в дълбок, непременно чугунен тиган. Съставките (основа, бульон, месо и т.н.) се готвят отделно, след това се смесват и оставят да поврат заедно. Класическите сгъстители са бамя или стрити на прах листа от американско лаврово дърво. — Б.пр.

11

На шопски диалект — малко схлупено помещение, наподобяващо „кюмез“ — курник. — Б.пр.

12

Абревиатура на федералното Бюро по алкохол, тютюн, огнестрелни оръжия и експлозиви. — Б.пр.

Content

Джесика Хол
Изпепеляване

Глава 1

Глава 2

Глава 3

Глава 4

Глава 5

Глава 6

Глава 7

Глава 8

Глава 9

Глава 10

Глава 11

Глава 12

Глава 13

Глава 14

Глава 15

Глава 16

Глава 17

Глава 18

Глава 19

Глава 20

1