Джоузеф Р. Лало

Битката при Верил

Книгата на Дийкън #3

Изразявам благодарности

… за усилната работа и подкрепата, принос на следните хора, без които нямаше да държите тази книга в ръце:

Ник Делигарис

За великолепните корици.

Ана Геноезе

За помощта, оказана ми от нея по обогатяването на монотонния ми изказ.

Моите почитатели, блогъри и приятели:

За това, че ме насърчаваха, вдъхваха ми увереност и спомогнаха да стигна толкова далеч.

Дъските под нозете на Миранда поддадоха в същия миг, когато останките от тавана над челото й сториха същото. Момичето пропадна в някаква кухина в пода. Опитвайки се панически да избяга от стоварващия се отгоре й форт, девойката напипа някаква метална дръжка, която принадлежеше на капак, привидно издълбан в каменния под. Разполагайки само с мигове, тя го отвори и се провлачи в тъмнината. Около нея постройката се срутваше с оглушителен рев, а Миранда не спираше да пълзи по тунела. Грохотът стана по-приглушен, струпалите се отломки поглъщаха все по-голяма част от звука. Избраната игнорира мисълта, че бива погребана жива. Мислите относно това място и какво може да намери тук също бяха прогонени по сходен начин.

Единствената настояща мисъл в съзнанието й бе оцеляването — да се махне от огъня, да се махне от срутването. Останалото щеше да почака.

Огънят я бе изтощил в далеч по-голяма степен, отколкото осъзнаваше, тъй като няколкото опита да се изправи се провалиха. Долетелият иззад нея звук на ронещи се камъни я увери, че е по-добре да продължи да лази, отколкото да умре, опитвайки се да се изправи. Димът, с който се бе нагълтала, все още изгаряше дробовете й. Продължи да пълзи напред, изстисквайки от тялото си всеки възможен инч разстояние, до пълна изнемога. А тя не забави особено появата си. Гръмовните звуци на срутването бяха погълнати от уморена празнота.

Може би часове по-късно, може би дни, очите на Миранда се отвориха отново — символично действие заради гъстата тъма наоколо. Димът вече не я измъчваше, но въздухът бе застоял. Закашля се и се задави, докато се обръщаше по гръб. Остра болка я накара да издърпа нещо, заболо се в рамото й. Когато най-сетне умът й се проясни съвсем, пронизващата тишина доведе обратно тревогите, прогонени по-рано. Какво беше това място? Като се вземеше предвид чудовищността на творенията, обитавали горните етажи, девойката потръпваше при мисълта що за създания трябва да са складирани тук, в тези катакомби. В подобен мрак нямаше и смисъл да държи очите си отворени. Зажадняла за някакво възприятие, Миранда напрегна слух. Нищо. Мълчанието бе неземно, потискащо и повсеместно. Носът и езикът й я уведомяваха единствено за изгоряла дървесина, така че допирът оставаше единственото й сетиво. А казаното й от него я объркваше.

Подът беше… от плочки. И то подредени по сложен маниер, усещаше го. Отново се претърколи по корем и прокара пръсти по стената. Тя също бе облицована със същите плочки. Сетне ръката й напипа нещо гладко, наподобяващо ивица метал или стъкло. Пръстите й изтръгнаха ярка, синьо-бяла искрица светлина, която бавно се смекчи. В първия миг това я ужаси. Но мекото сияние започна да се разпростира по ивицата, разпръсквайки се и извивайки се към оказалия се сводест таван. Миранда осъзна, че не долавя нищо заплашително, могъщо или волево. Единствената цел на това сияние бе да осветява тунела. Окъпана във виещата се ивица светлина, разстилаща се из прохода, девойката прибави и визуална картина към нещата, които досега само усещаше.

Целият тунел бе покрит с мозайка, простираща се и в двете посоки — назад до срутените отломки и напред, където продължаваше по-дълго от погледа на зачервените й очи. Неравномерни по големина парчета черни и бели плочки се сливаха във форми. Някои от формите бяха изградени от черни плочки, други — от бели. Всяка част от мозайката изобразяваше някакво същество, всички сключени и преплетени в някаква борба или танц. Изобразените зверове бяха разнообразни — от коне, птици, дракони и други познати й създания, до чудовища, които не разполагаха нито с нозе, нито с очи, нито с нещо, което някое създание трябваше да притежава. И въпреки това девойката усещаше, че подобни същества наистина съществуваха някъде.

С огромно усилие се изправи на обгорените си, не само от умора, крака. Проболият рамото й обект се оказа горната част на жезъла й. От останалата част нямаше и следа. Момичето бързо се наведе и го взе, съжалявайки за нарушената му цялост. Сега повече от всичко се нуждаеше от нещо, на което да се опре. Нищо, засега и стената щеше да свърши работа.

Продължи да се движи по тунела, изобразеното върху мозайката започна да става по-познато. Използваните за целите на Димънт създания се появяваха отново и отново, всяка следваща поява съпътствана с леко изменение. Белият дракон, който бе видяла при свестяването си, биваше примесен с все повече черно, което придаваше на формата му нарастваща гротескност. Накрая от него бе останал само драгойл. Но това не беше най-лошото. Започнаха да се появяват и човешки фигури, чиято еволюция приключваше в образа на близник. Ледени тръпки я побиха. Едно беше да види покваряването на нещо, което й бе познато, но най-притеснително бе това, че всяка последваща форма се променяше неуловимо. Не би доловила разликата, ако не беше видяла хуманоидните фигури в близка последователност.

В съзнанието й започнаха да се оформят смътни мисли относно случването на този процес в света около нея. Имаше толкова много близници, сатанински създания, които се преструваха на човеци. Сигурно вече представляваха ядрото на армията. А бе научила за съществуването им съвсем наскоро. Останалите войници не осъзнаваха ли? Не ги ли тревожеше това? Какви други елементи от света й са били недоловимо покварени, без тя да забележи? Какви бяха онези другите създания?

Не след дълго напрежението в ума й стана не по-малко непоносимо от умората в краката й. Пред себе си видя врата, отправи се към нея с цялата бързина, която можеше да изцеди от себе си.

Когато я достигна, девойката спря. Върху вратата нямаше ключалки, нито някакви руни. Не бе в стила на д’кароните да бъдат толкова невнимателни. От другата страна на тази врата се криеше нещо — нещо достатъчно тайно, за да бъде заровено дълбоко под земята. Несъмнено бе защитено по някакъв начин. Разбира се, нищо от това нямаше значение. Пътят назад бе отрязан. Единствената алтернатива бе да продължи.

Предпазливо и внимателно, Миранда бутна вратата. Щом го стори, светлината зад нея изчезна. По-топло, жълтеникавооранжево сияние, като това на факла, зае мястото й, осветявайки помещението. Необходим бе само един светкавичен поглед, за да се определи кому принадлежи то. Подобно на понастоящем срутилата се лаборатория и в тази стая цареше безукорен ред. Стените бяха обсипани със спретнати лавици тънки книги с кожена подвързия. На няколко дъски бяха окачени подробни скици на различни създания. Висок шкаф бе изпълнен със стъкленици, педантично озаглавени на непознат език. Навсякъде имаше спретнати купчини пергамент, изпъстрени с непознатите руни. Ако фортът представляваше лабораторията на генерал Димънт — създател на нечистите създания, то това помещение бе кабинетът му.

По друго време би изпитала възхищение, но сега беше изтощена, ранена и без никакво съмнение, че ако остане тук, бързо ще бъде открита. Стаята не беше голяма, имаше само още една врата. Под нея се просмукваше издайнически полъх, указващ, че отвежда навън. Лишена от стената, на която да се опира, Миранда се затрудняваше да ходи. Поспря за миг в опит да излекува някои от раните си. Напразно. Силата, която бе изхабила да удържа форта достатъчно дълго, за да позволи на приятелите си да избягат, нямаше да се възстанови до дни, а може би дори седмици. А тук не можеше да почива. Можеше да се надява единствено да настигне останалите. Сред тях можеше да възстанови изгубената енергия, без да се притеснява, че ще трябва да се изправя срещу изникващите заплахи сама. Но ако искаше да ги догони, трябваше да побърза.

Когато най-сетне достигна до вратата, отново не усети никакви защитни мерки. Не долови магия, макар че изтърпените огромни усилия бяха повлияли върху ума й в не по-малка степен от останалите сетива. Отвори и пристъпи навън, където добре познатите леден вятър и режещ северен студ побързаха да я посрещнат. С крайчеца на окото си зърна проблясък на светлина, разнесъл се при прекосяването на прага. Зад гърба й вратата започна да се затваря. Девойката се хвърли обратно в опит да я спре, но бе изблъскана и съборена на земята. Опря ръце върху замръзналата твърд и се опита да се изправи.

Вниманието й бе привлечено от прищракване, долетяло от двете страни на вратата. Отвориха се две ниши. От всяка от тях напред пристъпи звяр, който може да се е зародил единствено в извратеното съзнание на Димънт.

Създанията бяха дълги и гъвкави, телата им наподобяваха снагата на пантера. Но сходността се изчерпваше с главите, които приличаха на поставки за ножове, съхраняващи дръжките. Два чифта назъбени челюсти щракаха на мястото, където трябваше да стои лице. Огромен зъбест рог стърчеше от „челото“. Липсата на очи, уши и всичко останало, което създанията трябваше да притежават, не би трябвало да позволява определянето на тази част от анатомията на съществата като глава. Телата им не бяха прорязани с ивици, а с остри ръбове. Чудовищата нямаше как да гледат към нея, но всяко бе насочило страховитите си оръжия в нейна посока.

Страхът и отчаянието за миг й позволиха да забрави състоянието на краката си — девойката се хвърли настрана, когато първото създание се стрелна. Второто се втурна нанякъде, отдалечавайки се от вратата. Миранда се претърколи на колене и опита да се изправи, а съществото вече се обръщаше. Двете чудовища се движеха с бързината и плавността на изначалните котешки форми, впоследствие покварени и извратени. Само миг — и първата пантера вече бе готова за нова атака. Второто създание се бе отдалечило на значително разстояние, направи завой и спринтира към девойката.

Миранда съсредоточи смехотворните си останки енергия в нищожна защита. Кълбо мистична енергия обърка леко по-близкото чудовище, а момичето се добра до вратата и се облегна върху нея с цялата си тежест. Тя не помръдна. Девойката извърна очи към безименния звяр, изправил се пред нея. Назъбени, неестествени остриета потракваха нетърпеливо. Избраната издигна строшения си жезъл — напразно действие, тъй като духът й бе изтощен до крайност. Гибелта бе неизбежна. Можеше единствено да направи победата по-скъпоструваща. Косъмчетата й настръхнаха. Сърцето й биеше оглушително. Както често се бе случвало в разгара на битката, времето привидно спря. Съзнанието й бе обхванато от пламъците на страха. По кожата й лазеха тръпки. Усещането се усилваше с всеки отминал удар на сърцето. Не беше страх. Не беше очакване. Бе нещо различно.

Сякаш раздрал самата тъкан на екзистенцията, изблик светлина разсече въздуха над нея, наподобяващ застинала мълния. После още един и още един. Започнаха да се разширяват, от тях изникваха други цепнатини, също уголемяващи се на свой ред. След миг над главата й висеше бодлив венец чиста светлина. Далечен вик внезапно долетя, усилвайки се. Дори и стиснала плътно очи, Миранда продължаваше да вижда светлината.

С оглушителен трясък, светлината внезапно изчезна. Момичето отвори очи. Пред нея стоеше млад мъж с рошава кестенява коса и сива туника. Бе стъпил сред останките на заплашващия я звяр. Необяснимият новодошъл простена, бавно опомняйки се от шока, страха и объркването. Миранда го познаваше. Млад магьосник, когото бе срещнала в място на име Ентуел. Хранилище на знание, скрито зад коварна пещера. Девойката бе прекарала известно време там — преди цяла вечност, струваше й се — подобрявайки магическите си умения. Той беше неин учител, неин ментор — и най-вече приятел — но Миранда бе принудена да го изостави, когато напусна въпросното райско селце. Казваше се Дийкън.

Неизброими пъти след това си бе припомняла прекараното с него време. Сега, по необясним начин, той се бе завърнал, появата му смазала чудовището, което я заплашваше.

Хиляди въпроси и дузина емоции си оспорваха вниманието на Миранда, но имаше нещо неотложно, което стоеше на най-преден план — другото чудовище. Преди да е успяла да си поеме дъх, за да нададе предупредителен вик, втора цепнатина се плъзна в небето, изхвърлила малка бяла торба. Тя се приземи върху звяра с далеч по-голяма от съответстващата на теглото й сила, точно когато въпросният се намираше само на няколко крачки от възможността да постави рязък край на внезапното събиране. По най-невероятен начин кризата бе свършила.

Миранда огледа наранения си приятел. Падането, и по-конкретно онова, върху което бе паднал, го беше разтърсило. Дийкън отново простена и се претърколи, първо изправяйки се на колене, впоследствие и на крака. Стиснатите му очи внезапно се отвориха.

— Миранда! — викна той, сякаш току-що си бе припомнил забравено име.

Очите му се застрелкаха наоколо, накрая я откри. Втурна се до нея.

— Миранда! Небеса! Същинско чудо! Добре ли си? — запита той, прикляквайки край нея, мигновено забравил собствените си наранявания. — Не, никак не си. Кристалът ми! Къде е?

— Дийкън… Дийкън. Дийкън! — извика тя, накрая опомняйки се достатъчно, за да може да приеме появата на стария си приятел.

— Ето, да — каза младежът, трескаво изваждайки кристала си. — Какво изисква най-спешно целение?

Гласът му бе настойчив и отчаян.

— Моля те, Дийкън, успокой се. Благодарение на теб, опасността е отстранена. Откъде идваш? Как така се озова тук? — запита момичето.

— Направо от Ентуел — отговори той, докато си припомняше отдавна забравената бяла магия, за да се заеме с наранените й крака.

— Но как? Толкова е далече. Кога тръгна? Как ме откри?

— Тръгнах преди няколко мига. Наблюдавах те, доколкото ми позволяваха възможностите. Беше… част от скорошна промяна на насоките ми.

— Преди няколко мига? — объркано запита девойката.

— Да. Мигновено пътуване. Транспортация. Заигравах се с редица забранени техники, но нямаше как, защото точно те криеха принципите. Отне ми само малко иновация, известно ровене и няколко седмици — обясни младежът, приключвайки с целението, за да се заеме със собствените си рани.

Дийкън бе ентуелският майстор на мистичните изкуства, известни като сива магия. Тази обширна дисциплина обхващаше всичко, което не е специфично отдадено на лекуване и нараняване и не бе базирано на елементална основа. Бе отдал целия си живот, още от най-ранно детство, на усвояването на тези тайнства. За него те се бяха превърнали във втора природа — нещо, което разбираше толкова задълбочено и подробно, че често забравяше за съществуването на онези, които не притежаваха подобно познание.

— Как си могъл да ме наблюдаваш? — попита тя, опитвайки се да се изправи на възстановените си нозе.

— Далекозрението е всъщност простовата магия. Но преодоляването на влиянието на планините изискваше ти да се напрягаш мистично, за да мога да те открия. Оказа се, че го правиш достатъчно често, така че успявах да те видя.

Докато говореше, гласът му потрепери, последван на свой ред от тялото.

— Наред ли е всичко? — запита Миранда.

— Нищо няма… Просто… Винаги ли е толкова студено тук?

Миранда осъзна, че одеждите му в никакъв случай не можеха да се определят като подходящи за северния климат. Бе облечен единствено в сивата туника, която носеше и в Ентуел. Изобщо не можеше да предостави сносна защита срещу вледеняващия вихър.

— Небеса! Защо не си взе по-топли дрехи? — попита момичето.

— В-в последно време не мислех особено ясно. Не и откакто… Няма значение. В торбата си имам разни нещица, които ще помогнат.

Треперейки, Дийкън отиде до кратера, съдържащ торбицата му и останките от второто чудовище. Съзирайки ги, младежът подскочи.

— К-к-какво е т-това? — рече той, очевидно едва сега зърнал чудовищата, от които бе спасил приятелката си.

— Не зная, излязоха от стената. Нещо изфантазирано от Димънт, в това съм убедена.

— Димънт — замислено изрече младежът, сякаш името му бе познато. — Уд-дивително. Не съм виждал нищо, създадено по подобен начин.

— По-късно може да го изучаваш. Сега трябва да се сгрееш — напомни му Миранда.

— Определено.

Дийкън хвана торбата и се опита да я повдигне, но тя не помръдна.

— П-п-по дяволите. Страхувах се, че нещо подобно ще се случи. Транспортацията е увредила заклинанията — рече той. — Ще от-т-тнеме само секунда да ги поправя.

С трепереща ръка протегна кристала към торбата. Изблик светлина и усилие на волята и миг по-късно торбицата започна да се издига, очевидно вече недостатъчно тежка, за да премазва останките от чудовището. Дийкън отново я сграбчи и я вдигна с лекота, сякаш е празна. Бръкна вътре, движенията му бяха съпроводени с дрънчене.

— Т-т-т-рябваше да подредя нещата по-внимателно — рече той, внезапно сполетян от дълга, суха кашлица, предизвикана от студа. Когато пристъпът се уталожи, младежът насочи изтормозено око към вратата. — Може би вътре е по-топло?

— Не бих рискувала. Върху вратата имаше някаква магия, която освободи създанията.

— Щом е имало, значи може и да се премахне — рече той, затваряйки торбицата и втурвайки се към портата.

Миранда притеснено го наблюдаваше. Дийкън оглеждаше входа дори без кристала си, следвайки някакви линии и схеми, които не се виждаха. Накрая очите му се спряха на нещо.

— Ето. Р-руни. Не ги разпознавам… но… изглежда са използвани. Ако успеем да н-н-насилим вратата, магията няма да се активира повторно — с увереност изрече младежът.

С тези думи блъсна портата с рамо, отскачайки болезнено. Тогава вдигна кристала си. Нов проблясък и вратата полетя навътре с такава сила, че за малко не бе откъртена от пантите. Дийкън се втурна вътре. Когато не последва нито затръшване, нито поява на още чудовища, Миранда го последва, затваряйки след себе си. Младежът триеше ръце и отчаяно се оглеждаше за някакъв източник на топлина. Когато не откри нищо, вдигна ръка и остави кристала си във въздуха. Кристалният фокусиращ камък с яйцевидна форма засия с топло оранжево сияние. Почти веднага температурата в стаята стана поносима. Магьосникът опря гръб на стената, въздъхна и се отпусна на пода.

— Трябва да се махнем колкото се може по-бързо. Това е кабинетът на Димънт, доколкото мога да преценя. Не искам да ме свари тук — предупреди Миранда, още веднъж оглеждайки се нервно.

— Отбелязано. Мъдро решение — съгласи се той, докато отново тършуваше из торбицата.

А тя със сигурност не беше голяма. Ако бъде натъпкана до крайност, можеше и да побере добре сгънато одеяло, а в настоящия момент изглеждаше празна. Но въпреки това Дийкън измъкна от нея плътно бяло наметало, след което още едно. Поставяйки чувалчето на земята, бързо се облече. То също не бе особено подходящо за северния студ, но пак бе по-добре от незащитена туника. Сетне даде втория плащ на Миранда и й помогна да го облече.

— Как успяваш да побереш всичко това в толкова малка торба?

— Вътре е доста голяма. Малък трик, използван от пътуващите чародеи. Бих могъл да изработя една и за теб, ако желаеш, но ще ми отнеме известно време — отвърна Дийкън, показвайки й торбицата.

Миранда надникна и видя купчина стъкленици, книги, инструменти — цялото съдържание на Дийкъновата колиба. И не се бяха смалили. Гледането в торбата приличаше на взирането в дълбока пропаст.

— Няма да е нужно. Дийкън… Аз… — поде девойката, дирейки нужните думи. — Колко дълго ще бъдеш извън Ентуел?

Отчаяно искаше да му каже колко често мислите й се бяха насочвали към него, да му каже колко високо е ценяла времето, прекарано с младежа, но думите не идваха. Сякаш толкова отдавна не бе имала човек като него в живота си, че бе изгубила умението да се изразява правилно.

— Доста дълго… доста дълго — отговори той. — Предхождащите бягството ми действия породиха известна неприязън към особата ми. Не съм сигурен дали ще бъда добре дошъл.

— Какво си направил?

— Не е от значение — рече Дийкън, а очите му започнаха да обхождат съдържанието на помещението. — Важното е, че успях да те намеря навреме. Казваш, че този кабинет принадлежал на Димънт. Той е… един от генералите, нали?

— Да — отвърна Миранда.

— В такъв случай… Всичко, което го забави, ще послужи на каузата — разсеяно отбеляза младежът.

— Предполагам.

— Смятам за благоразумно да взема известни образци… Да премахна парчета от пъзела — каза той, започвайки да рови из полиците и масите.

— Щом трябва, но не се бави. Трябва да намерим останалите. И бъди внимателен — отстъпи момичето.

Подобно на дете, получило разрешение да вършее из магазин за сладки неща, Дийкън започна алчно да прибира артефакти, пергаменти и стъкленици. След кратък оглед, по някакъв начин убедил го в безопасността на съответния предмет, нещата едно след друго потъваха в ненаситната паст на торбата. Накрая откачи голяма карта, прикачена към една от стените, сгъна я и прибра и нея.

Когато приключи, рафтовете бяха пооголели, а торбата дори не се бе издула. Миранда се усмихна на ентусиазма, изписан върху лицето на Дийкън, с който той разместваше съдържанието на торбата си, потапяйки ръка почти до рамото, за да изтегли нещата, които възнамеряваше да изследва най-напред. Щом остана доволен, младежът затвори торбицата и я закачи за туниката си.

— Е, смятам се за по-подготвен да се изправя срещу студа. Убедена ли си, че си добре? Отдавна не съм практикувал целителното изкуство. Може да съм пропуснал нараняване — каза той, осъзнал внезапно, че досега я е игнорирал.

— Достатъчно добре съм. Да не губим повече време. Не се знае колко са се отдалечили останалите.

— Тръгваме незабавно — отговори Дийкън, приготвяйки се за студения залп, преди да отвори вратата.

В мига, в който немилостивият вихър ги докосна, младежът разбра, че и наметалото не е достатъчна защита. Допълнителни мерки бяха сметнати за наложителни.

— Само още секунда — рече той, сваляйки наметалото и задържайки го в едната си ръка, докато с другата вземаше кристала.

Затвори очи за миг, сякаш си припомняше нещо, сетне направи заклинание. Последвала рязката пулсираща светлина от кристала, вълна бяло сияние пролази по одеждата. Задържаше се за миг, преди да угасне. Дийкън отново облече дрехата — този път вятърът не го безпокоеше.

— Какво направи? — попита Миранда.

— В тъканта на дрехата вложих магия, която противодейства на студа чрез недопускане на топлината от… — заговори младежът.

— Магия срещу студа. Този отговор ми е достатъчен.

— Разбира се — отвърна Дийкън, видимо разочарован от прекъсването на ответа му.

— Толкова ли е просто да се приложи заклинанието? — попита тя, докато на свой ред пристъпваше сред студа. Дебелите дрехи и множеството години каляване обезсмисляха нуждата от подобна процедура и за нея.

— Обичайно не. Силата и комплексността на заклинание, което някоя дреха или друг обект ще съумее да задържи… Дрехите ни са специално проектирани да задържат магия — каза той, улавяйки се.

— Благодаря — изкикоти се девойката.

Двамата закрачиха. Ужасът от предишното прекосяване на прага до такава степен беше погълнал Миранда, че тя не бе обърнала внимание къде я бе отвела вратата. Намираха се на ръба на стръмен, заледен склон. Слабото сияние на утринното небе хвърляше светлина върху оскъдно залесен пейзаж. Заради изтощението помнеше смътно откъде бяха дошли, но бе сигурна, че сега се намираше далеч от мястото, където бе влязла във форта с другите Избрани.

Нищо съзряно от очите й не й предоставяше информация къде се намира. След няколко мига взиране, безплодно дирило някакъв околен отличителен белег, девойката узна със сигурност единствено, че фортът се намира някъде на югозапад. Не някакво мистично усещане, а колоната черен пушек, забита в небето, й показа това.

— Къде ще идем? — попита Дийкън, удивлявайки се на ширещата се край тях земя. Не бе посещавал друго място, освен Ентуел. Дребен и съвършен, това бе представлявал неговият свят. Губещите се в далечината хълмове, заснежените планини, пръснатите дървета, слабите проблясъци на далечни огньове… всичко това притежаваше мащаб, който го смайваше и объркваше.

— Трябва да открием другите. Бяха се отправили на юг, към Тресор. Не зная къде да ги търсим, нито на какво разстояние от тях се намираме. Ти можеш ли да ги намериш?

— Не, но мога да ти помогна ти да го сториш. Срещал съм само Лейн. Не познавам достатъчно от душата му, за да определя местоположението му, но съм в състояние да подсиля твоето дирене — обясни младежът.

— Много добре — отвърна тя, тутакси затваряйки очи и разстилайки немощно ума си.

Миг по-късно усети топлите му пръсти да се затварят около ръката й. Прохладна, нетрепваща яснота плъзна из съзнанието й, напомняща предоставяната от фокусиращ кристал, но далеч по-значителна яснота. Девойката започна да разпростира ума си, но ръцете му се отделиха от нейните. Яснотата напусна съзнанието й със същата скорост, с която се бе и появила. Миранда отвори очи и видя нервност върху лицето на младежа.

— Никога не прави това. В подобни времена това е най-лошото, което би могла да сториш — предупреди той.

— Защо?

— Разстилаш съзнанието си надалеч.

Девойката премигна.

— Не ми е познат друг начин да ги намеря. Каква опасност може да има?

— Процедурата може да бъде сравнена с издигането на видим за всички маяк. Може и да откриеш търсените от теб, но онези, които те преследват, несъмнено ще те намерят на свой ред — обясни Дийкън.

— Тогава какво да правя?

— Позволи ми да демонстрирам.

Взе ръката й и двамата отново се концентрираха. Дийкън заговори. Гласът му ясно отекваше не само в слуха, но и в ума й. Говореше за същия метод, който бе използвал, за да намери нея. По-директен, по-целенасочен и практически незабележим. Не след дълго Миранда усети съзнанията на другите — с такава яснота, сякаш стоеше до тях.

— Усещам ги. Зная къде са — каза тя. — Айви… тя… Усещам мъката й. Мисли, че съм мъртва.

— Скоро ще узнае истината — каза Дийкън.

— Не… Не разбираш. Тъгата й измъчва не само нея, но и останалите. Трябва да й кажа, че съм жива — обясни девойката.

— С останалите няма да е възможно — умовете им са прекалено силни, за да позволят доставянето на съобщение против волята им — но за момента изглежда, че… Айви… е податлива. Ще ви свържа.

Девойката усети как той напряга волята си и внезапно физическата форма на Айви изникна в съзнанието й. Женският малтроп — получовек, полулисица, стоеше пред нея, привидно като истински. Снежнобялата й козина и муцуна, любопитните розови очи, изострените уши и опашката — всичко това изглеждаше като досами нея.

— М… Миранда?! — радостно викна Айви.

— Айви, радвам се да узная, че си добре — рече момичето.

— Ти се радваш?! Мислех, че си умряла. Фортът падна! Ти беше вътре! — изрече Айви през сълзи.

Заради свързаните умове емоцията й наподобяваше трус. Миранда трябваше да напрегне сили, за да поддържа връзката.

— Чуй ме, Айви, искам да знаеш, че скоро ще бъда отново сред вас. Кажи на другите. И бъди внимателна — рече тя.

— Ще го сторя, Миранда — отвърна Айви. Нов изблик, този път на радост, прекъсна единението.

Девойката бавно позволи на концентрацията си да изчезне. Воят на ледената стихия се върна в ушите й. Дийкън я задържа още миг, след което сведе кристала си.

— Забележително — отбеляза момичето. — Така ли ме търсеше?

— Във всеки един момент. Заради проклетата планина се изискваха значително по-големи усилия, но успях да те намеря, така че си заслужаваше — рече той, взирайки се в ръката, която бе държала нейната. Погледът му за кратко докосна очите й. — Знаех, че трябва да ти помогна. Каузата ти… от изключително значение е. Убедена ли си, че знаеш къде са останалите? Можем ли да ги достигнем скоро.

— За тях съм убедена, но все още не съм сигурна къде се намираме ние — отговори Миранда.

— Ориентиране… Заклинания за ориентиране. Никога не съм се задълбочавал в тях. Съществуват, естествено, но в място като Ентуел от тях няма нужда. Един момент, сега ще сътворя едно — рече той, мърморейки си под нос, докато отново ровеше из чантата си.

— Картата — напомни му момичето.

— Да, убеден съм, че мога да направя карта, трябват ми само няколко думи, за да опресня паметта си. Къде ми е книгата?

— Не, Дийкън, говоря за картата, която взе от кабинета. Бихме могли да използваме нея.

— О… о, да, да. Разбира се. Къде ми е умът? — отвърна магьосникът бързо измъквайки грижливо сгънатата карта.

Още щом бе извадена, вятърът се опита да я грабне от ръцете му, но бе нужен само един жест, за да ги остави стихията на мира. За момент Миранда се удиви на безгрижния, безусилен начин, по който Дийкън вплиташе магия във всичко, което вършеше. Използваше я по начина, по който друг би си послужил с ръка, за да отметне перчем или да завърже възел, докато умът му е зает с други неща.

Девойката се обърна към картата. Бе начертана със същата изчерпателна детайлност, влагана от Димънт във всичко. Надписите също бяха на мистериозния език, който бе видяла из лабораторията и кабинета. Не разпознаваше думица или символ, но това не беше от значение. Местоположението на форта беше нанесено. От него се простираше тънката линия на тунела, през който бе пропълзяла. Кабинетът също беше отбелязан. Мястото, където почувства останалите, беше отдалечено на значително разстояние. Или Лейн и другите се бяха движили много бързо, или е лежала в безсъзнание доста продължително време. Вероятно и двете. Без значение, нямаше да ги настигнат пеш.

— Те са тук. Отправили са се към планините, а може и вече да са там. Не зная защо отиват в тази посока. Преди това се бяха отправили на юг — рече Миранда.

— Какво ще предприемем? — нетърпеливо попита Дийкън.

— Много по-бързи са от нас и са на голямо разстояние — започна да размишлява тя на глас. — Можеш ли да ни отведеш при тях по същия начин, по който дойде?

— Не. Не, в никакъв случай. Заклинанието е прекалено нешлифовано. Прекалено опасно. Не разполагам нито със силата, нито с фокуса да отнеса дори един от нас.

— Тогава как си тук?

— С помощта на значителната подкрепа на Азриел, както и с известна манипулация на вероятностите.

— Значи ще трябва да се отправим към този град. С малко късмет там ще намерим коне. Пътьом може да ми обясниш какво имаш предвид под „манипулация на вероятностите“.

Когато картата бе сгъната и прибрана и на вятъра бе позволено да поеме предпочитаната от него посока, двамата се отправиха към указания върху картата град. Дийкън подробно обясняваше методи, които е използвал да я намери и да иде при нея. Изричаше объркващи аналогии, сравнявайки тъканта на реалността ту с нагъната хартия, в която е пробита дупчица, ту с многостранен зар, подправен да падне по определен начин. Твърдеше, че използваното от него заклинание не било достатъчно силно, за да е напълно сигурен, че ще бъде пренесен, освен ако безкраен низ фактори не се окажели благосклонни, а той не разполагал със силата да ги манипулира. Наместо това насочил усилията си към измяната на законите, които напътствали реалността, манипулирайки вероятността, докато някакво неописуемо невероятно събитие, без значение какво, създаде нужния ефект в нужното време.

Очевидно трите мълнии, които бе видяла, представляваха невъзможното съвпадение, от което се нуждаеше Дийкън. Всичко това изглеждаше истинска лудост, но той говореше за него съвсем небрежно, сякаш представлява нещо простовато.

Когато приключи с лекцията си, младежът подкани — по-скоро помоли — Миранда да разкаже за премеждията си след напускането на Ентуел. Бе я зървал съвсем за кратко. Макар да имаше откъслечни моменти, в които долавяше мислите й, умът му ламтеше да узнае всеки миг. Миранда се съгласи. Мигновено извади от торбата дебелата книга, която в Ентуел не бе напускала ръцете му. Записваше думите й старателно, на моменти разпитвайки за допълнителни детайли. Трескаво скицираше гледките, които тя описваше.

Ентусиазмът му към новонаученото предоставяше на ума му различно занимание, което го разсейваше от студа. С напредването на северния ден все по-често оставяше стилуса, за да разтрие ръце. Но и в тези случаи книгата и писалката оставаха да висят във въздуха пред него, прилежно вписвайки думите на Миранда.

Безразлична към студа, девойката се чувстваше подтикната да продължи, напук на умората, която изпълваше съществото й. „Спането“ й в тунела далеч не можеше да се нарече ободряващо — и макар Дийкън да бе излекувал нараняванията й, не можеше да стори нищо, за да възстанови силата й — телесната или умствената. По времето, когато дневната светлина започна да гасне, стана ясно, че енергията на Миранда ще достигне лимита си далеч преди достигането на града. Очите й сами се насочиха към малка горичка, която щеше да бъде достатъчна да ги приюти — поне от любопитни погледи, ако не от студа и вятъра.

Когато Миранда се отпусна на земята, облягайки се на едно дърво, Дийкън се настани по сходен начин срещу нея. Изглеждаше напрегнат, сякаш бе забравил нещо.

— Какво има? — попита девойката.

— Ще… ще прекараме нощта тук — изрече той, наполовина като въпрос, наполовина като твърдение.

— Страхувам се, че да.

— О, не е проблем. Просто атмосферните условия са сурови и не бях сигурен дали спането на открито е… няма значение. Огън? Да запаля ли огън? — заекна той.

— Наоколо не гъмжи от сухи дърва — отговори момичето.

— Няма повод за притеснение.

Един мах на ръката — и на няколко инча над леда затанцува пламък, който не обръщаше внимание, че не е подхранван с никакви подпалки.

— Ще се задържи ли до сутринта? — попита Миранда, усмихвайки се на поредното Дийкъново дело. На практика тя би могла да стори същото — но на него изглежда не му костваше никакви усилия.

— Ще се задържи до края на седмицата, ако не го угася.

— Чудесно! Предполагам, че в торбата ти надали има храна?

— Не се сетих да взема… О! Май донесох няколко от ябълките ти! — присети се младежът, започвайки да рови. — Ако се бях замислил по-сериозно, щях да донеса достатъчно запаси за цяла армия. И нещо, върху което да се спи! Да му се не види, къде ми е бил умът?

Накрая извади четири лъскави, червени ябълки, една от които подхвърли на Миранда.

— Наистина изглежда странно — отбеляза тя, вдъхвайки дълбоко аромата на пресния плод, преди да отхапе.

— Вниманието ми бе изцяло ангажирано от смятания за по-сложен проблем за достигането на външния свят. Почти не се замислях за евентуалния успех. Вероятно не съм смятал успеха за достатъчно възможен, за да се подготвя — обясни Дийкън.

— Не е трябвало да поемаш такъв риск — смъмри го девойката.

— Непосилно ми е да си представя какво щеше да се случи, ако не бях. Щеше да бъдеш убита. Трябваше да опитам. Рискувах единствено живота си. Не означава нищо на фона на мащабните неща.

— За мен означава много — рече тя.

Известно време двамата мълчаха.

— Ти… също означаваш много за мен — успя да изрече Дийкън.

Пошава неловко, изглеждайки сякаш щеше да изпълзи от кожата си, ако може.

— И за света — добави с потръпване, като че съжаляваше за изреченото току-що.

Нервно захапа плода и срамежливо се загледа другаде. След няколко секунди Миранда наруши мълчанието.

— Очевидно си пропуснал да донесеш най-необходимото. Какво всъщност си помъкнал? — поинтересува се тя, усещайки, че промяната на темата би била удачна.

— О, ами много неща. Определено трябваше да ти ги дам по-рано — каза младежът, започвайки да се рови из торбата. — Наметалото, естествено, но освен него нося лък и колчан със стрели. Няколко кинжала… Ето и книгата ми с магии… Няколко целебни еликсира… Къде ли се е дянал? А, ето!

Когато за пореден път издърпа ръката си от торбата, между пръстите му проблясваше чист като неговия кристал.

— В деня, в който стана главен майстор, занаятчиите ни се заеха да ти изработват подобаващ на умението ти кристал, както и съответстващ жезъл. Напусна ни преди приключването и на двете, но работата по тях продължи. Жезълът още не е готов, но кристалът бе завършен преди дни. Успях да… се сдобия с него. Прецених, че ще принесе по-голяма полза в ръцете ти, отколкото да прашасва върху рафта — каза Дийкън, докато й показваше камъка.

Докосна горната част на счупената й тояжка. Обвилото стария кристал дърво се разви като живо, прие новия камък и се пристегна отново. Дийкън прибра в торбата си стария скъпоценен камък, понастоящем помътнял и напукан заради изтърпяното.

Миранда моментално усети ефекта на новия кристал. Тормозещата изморения й ум мъгла се разпръсна, сякаш жезълът бе поел част от умората връз себе си.

— Разлика като от небето до земята, нали — отбеляза Дийкън. — Не беше много отдавна, когато аз самият получих майсторския си кристал. Едва преди няколко години. Само почакай до сутринта, когато ще имаш повече сили. Невъзможните преди неща ще бъдат достижими, а простите неща вече няма да изискват никакви усилия.

— Забележително е — рече тя с прозявка. Довърши остатъка от ябълката си. — Дийкън, утре ще достигнем града. Случайно да си взел някакво злато със себе си?

Изражението му представляваше достатъчен отговор.

— Не се притеснявай. Ще измислим нещо — увери го девойката, отпускайки се назад и затваряйки очи.

Миранда бързо се унесе, а Дийкън остана буден. Умът му неспирно го мъмреше за десетките пропуснати възможности и допуснати грешки. Не само за нещата, които бе забравил да донесе и плановете, които не бе успял да изготви, а и нещата, които не бе успял да изрече — както и онези, които трябваше да останат неизречени. Дори и сега смущаващото усещане, измъчвало го от онзи съдбовен ден, когато тя бе напуснала Ентуел, продължаваше да го измъчва.

С бързо заклинание отстрани една досадна болка, тормозила го след падането. Лявата му ръка потрепваше леко, в известна степен изгубила чувствителност от студа. Раздвижи я няколко пъти. Внимателно започна да подрежда дума в главата си. Трябваше да се погрижи. Нещата трябваше да бъдат съвършени. Утре щеше да компенсира за глупостта си. Утре…

Когато Миранда се размърда, до появата на утринното слънце оставаха часове. Дийкън не беше склопявал очи. Двамата си поделиха двете оставащи ябълки, след което огънят бе угасен. Екипирайки се, девойката нарами лъка и стрелите и останалите неща, донесени й от магьосника, след което поеха отново. Дийкън се бе умълчал, книгата и стилусът останаха в торбата. Въртеше кристала си в ръка, погледът му беше замислен.

— Наред ли е всичко, Дийкън? — попита тя.

— Има… има нещо… — колебливо отвърна чародеят.

— Какво? — запита Миранда със загрижен глас.

Дийкън спря. Девойката също престана да крачи и се обърна към него.

— Не съм сигурен, че сега е най-подходящото време, но… откакто те срещнах… сторих много неща, които не разбирам. Неща, които ми се струват безсмислени. Неща, които не би трябвало да правя. Знаех, че са погрешни, глупави, недопустими, но не можех да сторя нищо. Не бях сигурен какво се случва. Знаеш, че изборът ми на сива магия ме е оставило с малко приятели сред магьосниците в Ентуел. Там съм отраснал и роден, а има само неколцина, на които мога да се доверя. Подробно разговарях с тях относно тази болест. Това страдание на ума. Някои не ме слушаха изобщо. Само Калипсо изглежда разбираше, но винаги се изразяваше със заобикалки. Изглежда бе на мнение, че няма да последвам съвета й, ако бъде пряма. И беше права. Но няма значение… — тайнствено поде младежът.

Думите му се отличаваха с отмереност и репетираност, но въпреки това привидно изискваха огромно усилие, за да бъдат изречени. Докато говореше, все по-усилено премяташе кристала в ръце, прибирайки го в торбата, за да изпука с пръсти, след което отново го извади.

— Животът ми винаги е бил направляван от логиката. Заклинанията следваха подобаващ ред. Всичко спазваше определена последователност, винаги с определена цел и причина. Случващото се с мен сега бе различно. Нямаше причина. Наставникът ми, Гилиъм, бе разговарял с мен в началото на чиракуването ми, предупреждавайки ме, че в света имало нещо, което не спазвало правила и не се подчинявало на никакви закони. Това нещо, твърдеше той, било най-могъщата сила. Така и не ми обясни за какво говори, каква е тази сила. Сега зная. Миранда… — рече той. Въпреки студа, по гърба му се стичаше струйка пот.

Кристалът падна на земята. Миранда се наведе, за да го вдигне. Той се опита да я спре. Когато го стори, девойката ахна и се отдръпна.

— Ръката ти! — викна тя.

— Остави, позволи ми да довърша — примоли се той.

— Ръката ти, Дийкън! — повтори девойката, сграбчвайки го за китката и повдигайки лявата му ръка.

— Миранда, аз… Любопитно — рече той, осъзнавайки източника на тревогата й.

Ръката му отчасти липсваше. Бе изгубила плътността си почти изцяло, оставяйки само слаби очертания. Понечи да я хване с другата, но пръстите му преминаха през въздуха. Бързо дръпна ръкава си и видя, че промяната пълзи нагоре по крайника му. Паникьосаната Миранда грабна кристала от земята и го постави в другата му ръка. Сетне си послужи с обновената си тояжка, за да провери източника на случващото се, но не откри нищо. Всичко си бе на мястото. Сякаш случващото се бе естествено.

— Какво става? Какво да направя? — запита тя.

— Още не съм сигурен — отвърна Дийкън.

Гласът му беше изпълнен със спокойствие, а в очите му се четеше единствено удивление. Затвори ги, съсредоточавайки ума си в заклинание. Пълзящата празнота се забави и започна да се оттегля. Точно когато дланта му започна да става солидна, младежът извика. Пръстите му се свиха в агония и започнаха да се променят в някакъв мастиленочерен камък.

— Изглежда — Дийкън болезнено скриви лице, — торбата не е единственото нещо, увредено от незавършеното заклинание.

— Кажи ми какво да сторя! — безпомощно апелира Миранда.

— Не съм… сигурен.

Ръката му внезапно изостави вкаменената черна форма, наместо това сдобивайки се с допълнителни пръсти. Младежът въздъхна облекчено.

— Болката изчезна. Това… Това е хаос — рече той, внезапно намирайки отговор. — Хаос. Разбира се. Хаотичната магия никога не е притежавала свой майстор в Ентуел. Манипулацията на реалността трябва да попада под тази дисциплина. Естествено!

— Можеш ли да го спреш?

Допълнителните пръсти изчезнаха. За момент ръката пое към друга форма, преди да реши да се върне в нормалната си конфигурация. Когато го стори, Дийкън бързо постави кристала в нея. Ярко сияние припламна в сърцевината на камъка. Измина миг, сетне още един. Ръката повече не се промени.

— Какво направи? — запита Миранда.

— Ръчно приложих нормалност. Изглежда манипулирането на вероятностните характеристики е променило ръката ми на фундаментално ниво. Вече не се подчинява на логическите последователности. Сама преминава в различни степени на невероятното. Вече е непредсказуема.

— Как достигна толкова бързо до подобно заключение? — поинтересува се девойката, объркана от детайлността и увереността, придружаващи думите му.

— Бях включил подобно развитие сред възможните ефекти от заклинанието — отговори Дийкън.

— И въпреки това го използва? Защо ти е да правиш подобно нещо? — изкрещя тя.

— Това беше единственият начин да… — поде младежът.

— Не ми казвай това! И двамата знаем, че си се нуждаел единствено от време! Ти си брилянтен! Рискува живота си и си причини това — и за какво? Защото си бил нетърпелив? Защото не си го обмислил? Защото… — беснееше Миранда.

— Защото те обичам! — викна Дийкън.

Тя потъна в смаяно мълчание.

— Затова не можех да разсъждавам трезво. Това е болестта, за която Калипсо говореше, силата, за която ми бе споменал Гилиъм! Непрекъснато мислех само за теб! Трябваше да бъда с теб. Нищо друго нямаше значение тогава — нищо друго няма значение и сега!

Думите отдавна чакаха да бъдат освободени. Миранда се вгледа в очите му. Искряха от емоции — и най-вече от облекчение.

— Ако не бях такъв глупак, щях да го осъзная много по-рано. Щях да ти кажа преди да напуснеш. Щях да тръгна с теб. Но тогава не ми беше ясно. Сега вече е — призна младежът.

— Дийкън… Чувствам се по същия начин. През целия си живот съм копняла да срещна човек като теб. Бях се самоубедила, че подобен човек не съществува. Прекараното с теб време в Ентуел беше като престой в рая. Да бъда до някой грижовен, интелигентен… всичко, за което се бях надявала. Явно аз самата също не съм го осъзнавала, инак щях да остана.

— Не. Трябваше да вървиш. Така трябваше да бъде. Нито за миг не съжалявам за решението си, ти също не бива да го правиш.

Миранда пристъпи и го прегърна. Дийкън стори същото. Останаха притиснати в продължение на един дълъг момент, докато накрая се разделиха. Задачата им не можеше да чака.

— Можеш ли да излекуваш ръката си? — попита тя.

— Със сигурност не и по същия начин, по който е била изменена. Както можеш да си представиш, същината на магията на хаоса е да бъде непредсказуема. Много е вероятно да съществува лек, но засега ще трябва да се задоволя с нещо временно — рече той, бъркайки в торбата. — Друго заклинание ще свърши работа. Просто ми трябва нещо… което да не се налага да държа непрекъснато или да забравя да взема.

— Момент… май е време да изпитам новия си кристал — рече Миранда.

Девойката взе една стрела от колчана на гърба си. Изваждайки кинжал, отряза наконечника й. Издигна жезъла си и пусна връхчето на стрелата. То увисна във въздуха, непоискало никакво усилие от нейна страна. Възползвайки се от наученото в родното място на Дийкън, Миранда бързо повиши температурата на късчето, докато пред нея не остана да виси нажежена до бяло течност. Още няколко мисли оформиха пръстен, който бе покрит с украса. Ненужният метал бе оформен във втори, по-деликатен пръстен. Последна мисъл охлади двата пръстена и ги постави в ръката й.

— Брилянтно. И майсторски изработено — рече Дийкън, възхищавайки се на връченото. — Достойно е за използване като тест в Ентуел. От теб би излязъл прекрасен учител.

— Достатъчно ли е? Ще задържи ли заклинанието?

— Нормален наконечник не би бил достатъчен, но ентуелският ще свърши работа.

Дийкън се замисли за миг, преди да вложи нужната магия в пръстена. Нахлузи го на пръста си и бавно пренесе кристала в другата ръка. Дори и без влиянието на камъка, ръката не се промени. Двамата въздъхнаха облекчено. Миранда понечи да си нахлузи своя пръстен.

— Не. Почакай за миг — рече младежът, вземайки го от нея. — Ти ми даде подарък. Най-малкото бих могъл да ти върна жеста.

Направи ново заклинание, след което пое ръката й в своята. Постави бижуто върху пръста й с цялото уважение и почит, които се изискваха от подобно действие.

— Готово. Древно защитно заклинание, едно от най-значимите в историята на Ентуел. Същото заклинание е красяло огърлица около шията на Азриел, когато е открила родното ми място. Нека ти донесе същото щастие и късмет като на нея.

Когато най-накрая поеха отново на път, не бяха чувствали такова въодушевление от години. Студът внезапно бе изчезнал. Чернотата на нощта вече не беше потискаща. Пейзажът бе все така леден и суров както преди минути, но не биха го заменили за никое друго място. Разговаряха с лекота, сякаш месеците раздяла изобщо не бяха протичали.

Дийкън беше изпълнен с удивление, предизвикано от първите му стъпки в този обширен, изцяло нов за него свят. Захласваше се по мащабността и изолираността на всичко заобикалящо го. С голямо нетърпение очакваше пристигането в града.

На моменти се консултираха с картата, но не за да открият пътя си. Погледът, хвърлен от Миранда, бе напълно достатъчен, за да възстанови отработения й усет за посока. Не градовете върху картата привличаха вниманието им, а останалите маркировки. Дийкън разглеждаше формите и символите с възхита. Истинска рядкост бе да попадне на език, който не познаваше. Със същата азбука бяха изписани книгите и бележките от кабинета на Димънт, на моменти примесени с познати думи и изрази. Младежът стремглаво се зае да разшифрова руните.

— Структурата им се отличава фундаментално от всеки език, с който съм запознат — рече той. Във въздуха пред него бе разпръсната купчина различни бележки и книги, а картата плуваше в средата. — Използват се за наименуване на места, терминология, магии… Да. Това несъмнено е заклинание. Смятам, че именно това е главното предназначение на тези символи. Забележително… език, предназначен първо за заклинания и едва след това за комуникация.

— Как е възможно? — поинтересува се Миранда.

— Тези руни притежават мистична сила, която не може да бъде сбъркана. А останалите са различни. Слаби… сякаш… сякаш това не е един език, а няколко. Пет… дузина… повече. Смесица от различни езици, никой от които не ми е познат. Какво знаем за тези д’карони?

Д’карони бе наименованието на онези, с които се сражаваха. Бяха врагове на Миранда, още отпреди да е научила, че е една от Избраните. Конструираха същества, командваха войски и използваха покварени и низки магии. От петимата генерали на родината й — Северното съглашение, изглежда само един не принадлежеше към този тъмен вид. Въпреки непогрешимото им влияние и многобройните сблъсъци, произходът и същината им оставаха забулени в неяснота — с изключение на една подробност.

— Единствено това, че не принадлежат на този свят — отговори девойката.

— Осмелявам се да кажа, че не принадлежат и на един-единствен. Начинът, по който думите се сблъскват в непостоянни, тромави фрази, подсказва смесване на различни култури, живително.

— И можеш да разбереш всичко това от езика им?

— Нищо не е по-красноречиво от езика на даден народ. Един момент… Да. Започват да се появяват последователности. Виждаш ли? Ето тук. Това е книга със заклинания, несъмнено. Всички страници завършват с този символ или с някаква негова вариация. В тази пък — изглежда бележки — руната не се среща никъде. Отнася се единствено до заклинанията. Някаква активационна фраза. Възможно е всяка фраза на този език, придружена от руната, да придобива някакъв мистичен ефект — размишляваше на глас Дийкън.

— А това какво е? — попита Миранда, сочейки към някаква форма с руни под нея, разположена дълбоко сред планинска верига.

— Не съм убеден. Защо?

— Не зная там да има нищо. Никакъв град. Никакъв форт. Нищо. А и е същата като този маркер, ето тук. Там открих Айви. Същият символ има и на мястото, което напуснахме съвсем наскоро.

— Д’каронските фортове! — рече младежът, разгръщайки цялата карта.

Разкрилата се пред тях гледка бе страховита. Бяха навсякъде. Плъзнали по картата като черни петна, обсипваха всяка долина, планина, всяко място далеч от любопитни очи. Няколко известни й форта — съглашенски, също бяха маркирани. И което бе най-лошо, символът стоеше и върху столицата. Имаше дори и един далеч на север от нея, в самия край на картата.

Срутеният форт едва не бе отнел живота й, а сега се оказва, че има още десетки като него.

Неприятното разкритие вложи подновено усещане за неотклонност в умовете им. До този момент Дийкън имаше късмет. Още не се бе изправял срещу някой от генералите и се бе сблъскал леко със създанията им — но Миранда познаваше до болка нещата, на които враговете бяха способни. Ужасяваше се от мисълта, че корените им са вплетени толкова надълбоко. Почти подтичваше напред, съзнанието й обгърнато единствено от мисълта да настигне останалите. Дийкън се стараеше да не изостава, препъвайки се на моменти, защото част от вниманието му бе все така насочено към неразгадаемите руни.

Освен множеството листове и артефакти, обикалящи около него, бе струпал по раменете си и под мишниците редица други предмети, всеки от които притежаваше познати символи, редом с чуждите. Те можеха да се окажат ключа към разгадаването, предоставяйки някаква база за сравнение.

Бледата светлина на деня отмина. Когато приближиха малкия град, последните остатъци от сиянието й висяха в ъгъла на западното небе. Нужен бе само един бегъл поглед, за да се види, че разрушението на форта — форт, който като нищо би могъл да е останал скрит от тях до появата на масивната колона пушек — бе всял смут. Мястото бе прекалено малко, за да има патрулиращи войници, но улиците гъмжаха от най-здравите местни, организирали се в доброволни отряди. На Миранда й беше ясно, че сега не е най-подходящият момент да се появи там в сегашния си вид, пристигайки от полето, дори и ако все още не представляваше всеизвестен обществен враг. Освен това не се виждаха никакви конюшни. Вероятно единствените намиращи се в града коне принадлежаха на местните жители. Да се отнеме животното на човек от толкова малък градец — без значение дали чрез кражба или покупка — си беше практическо заточаване.

Няколко секунди Миранда стоя мълчалива, обмисляйки какво да предприеме. Първоначално Дийкън се възползва от възможността да потъне в Димънтовите бележки, но бързо забеляза разтревоженото изражение на приятелката си. Подканена от младежа, тя обясни ситуацията. Източникът на затрудненията й за пореден път се сблъска с живота, на който Дийкън бе свикнал в Ентуел. Ако някой тамошен се нуждаеше от нещо, нужно бе единствено да го поиска. А дори и това рядко се налагаше, всичко бе осигурено. По същия начин не разбираше защо пешата им поява, която щеше да ги накара да изглеждат като виновници за случилото се, а те наистина бяха, представляваше проблем. Но главно не можеше да проумее едно:

— Но ти си Избрана. Опитваш се да се върнеш при останалите Избрани и да подновите делото си за спасяване на света. Несъмнено местните с радост биха ти предоставили нужното.

— Тук пророчеството се смята за нещо като приказка.

— Разбирам… — каза Дийкън, стараейки се да приведе мислите си в унисон с това твърдение. — Е, няма значение. Това не бива да те притеснява. Ако не можеш да рискуваш да се показваш в града, тогава аз ще се заема с необходимото. Кажи ми от какво се нуждаеш и ще го донеса.

— Дийкън, не съм сигурна, че си готов. Просто ще потърсим друг град — рече Миранда. Умът й усилено работеше върху проблема.

Младежът я погледна в очите и заговори:

— Миранда, дойдох тук, за да ти помагам. Възнамерявам да го сторя. Кажи какво ти е нужно и къде ще ме чакаш. Можеш да ми се довериш.

Девойката се поколеба, но все пак отстъпи.

— Бъди внимателен и скрий кристала. Тук има много малко магьосници. Използвай магия само в изключително краен случай — предупреди тя, преди да изброи нужното.

След секунди Дийкън вече вървеше към града, прибирайки изследваните неща в торбицата си. Знаеше, че се нуждае поне от един кон, за предпочитане два, както и достатъчно суха храна за една седмица. Нямаше си представа как щеше да се сдобие с нужното — но за него това не представляваше предмет за размисъл. Миранда нервно го наблюдаваше, докато заобикаляше града. Дийкън бе изключително способен, но тук се намираше в съвсем непозната нему среда. Девойката започна да обмисля как да избегне неминуемата тълпа и същевременно бързо да достигне останалите.

* * *

Дийкън се бе отправил към най-близкия вход на града. Там стоеше на пост слабоват на вид старец. Бяла коса надничаше изпод очукания му шлем, несъмнено служил му вярно на младини. Останалата част от бронята не му стоеше добре — също реликва от по-ранния живот във войската. Нямаше оръжие, разчитайки на прясно наострена лопата. Изглеждаше изтощен, сякаш отдавна не е бил сменяван. Когато младежът се приближи, пазачът се поизпъна.

— Стой. По какво работа? — изрече в официален тон.

Леко присви очи, опитвайки се да прецени по-добре любопитната гледка пред себе си. Дийкън бе забравил да прибере нещата, които висяха по раменете му, а без помощта на магия, задържането им беше трудно.

— Трябват ми припаси — рече простичко Дийкън.

— Къде ти е конят? — с подозрение запита старчето.

— Сред изискваните от мен неща.

— Откъде идваш без кон? — изръмжа постовият.

— Оттам. Не помня името на мястото. Един момент — каза младежът, започвайки да рови из торбицата, за да извади картата.

Един от неприбраните артефакти — ивица кожа с пищно украсен медальон, упорито отказваше да остане на място върху рамото му. Политна за втори път, докато Дийкън се опитваше да удържи листовете под мишницата си.

— Ужасно съжалявам. Ще го задържиш ли за момент? — рече Дийкън, вдигайки медальона и подавайки го на войника.

— Разкарай това от… — сопна се постовият, замлъквайки в мига, в който отслабналото му зрение различи медальона.

Взе ремъка и го огледа. Генералски. Такива имаше само пет. Този принадлежеше на Димънт. Още помнеше печата. Обикновените войници рядко виждаха генерали. Самият той не бе съзрял нито един по време на безкрайната си служба. Можеше ли този младеж да е Димънт? Или беше, или бе достатъчно опитен, за да го е убил или да е откраднал това. И в двата случая с него шега не биваше.

— Н-насам, ако обичате — заекна старецът.

— О, благодаря — отвърна Дийкън, най-сетне успял да набута хартиите.

Взе си обратно медальона и го огледа, докато биваше отвеждан към местния смесен магазин. Бавно осъзна случващото се. Припознаването бе в негова полза, но щеше да е нечестно да не разсее заблудата им.

Още от съвсем малък го бяха учили, че нечестността е първата крачка по път, който свършва много зле за измамните чародеи. Практикуващите магия привличаха вниманието и често черпеха сили от обкръжаващите ги духове. Измамата бе първото сред нещата, които покваряваха душата, а покварената душа привличаше покварени духове. След кратък едностранчив мислен дебат Дийкън реши, че ще остави недоразумението, но няма да го подхранва.

Старият войник му отвори вратата на магазина. Последва кратко напрегнато шептене между него и продавачката, която нервно погледна към Дийкън.

— Веднага ще ви донеса желаното — с треперещ глас изрече тя.

— Седемдневни провизии за двама души — поиска Дийкън е равен тон.

Докато магазинерката бързаше да изпълни поръчката, старецът се обърна към него:

— На какво дължим честта да ни посети генерал? — запита напрегнато.

Дийкън мълчаливо благодари на съдбата за тромавата подредба на думите.

— Форт с огромно стратегическо значение бе разрушен в полето, от което идвам. Преследвам отговорните за това деяние — отговори той. Наистина бе разрушен, наистина търсеше отговорните. Нито една дума не беше лъжа.

Отговорът бе предостатъчен за стареца, който сега беше убеден, че пред него стои генерал. Изпълни се с гордост. А Дийкън се смъмряше, задето допускаше безчестието да продължи, същевременно борейки се с нервността и срама, като не им позволяваше да изпълзят на лицето му. За по-кратко време, отколкото бе смятал за възможно, магазинерката струпа не само храна, а и одеяла, бинтове, както и още дузина неща върху масата.

— Страхувам се, че не предлагаме коне, но… за мен би било чест да предоставя собствения си кон — нервно предложи тя.

— Щом желаеш — рече Дийкън.

— Аз също бих искал да ви предоставя своя. Прекрасно, жилаво животно — намеси се и войникът.

— Ще бъда признателен — отвърна младежът с благодарност.

* * *

Миранда приклекна зад една преспа. Вятърът връхлиташе немилостиво, а тя нервно бе насочила поглед към изхода на града. Бе стояла само няколко минути, все още неуспяла да реши точното действие, което да предприеме в отговор на причинените от Дийкън неприятности, когато го видя да извежда два натоварени коня. Когато заобиколи хълма, оставяйки го между себе си и града, Миранда изтича при него. Младежът бе донесъл всичко изисквано, че и повече, но изглеждаше засрамен.

— Забележително! — рече тя, прегръщайки го. — Какво направи?

Той й подаде медальона.

— Това е… печатът на Димънт, нали? — рече тя.

— Предполагам въпросният човек обича уединението. Поне дотолкова, та собствените му хора да ме вземат за него.

— Успял си да ги убедиш, че си генерал? — каза Миранда, повдигнала вежди в искрена изненада.

— Успяха да се убедят сами…

Девойката бързо отгатна какво го терзаеше.

— Дийкън — започна тя, възсядайки един от конете. — Не искам да омаловажавам ситуацията, но има множество неща, които трябва да извършим, преди делото ни да е приключено. Някои ще бъдат трудни. Някои ще зашлевят морала и убежденията ти. Просто знай следното: ако нещо наистина трябва да бъде сторено, значи извършването му е правилно.

— Предполагам — отвърна той. Не изглеждаше утешен.

Два пъти опита да се покатери на коня, имитирайки Миранда. Третият опит се оказа успешен и Дийкън зае нестабилна позиция върху седлото.

Девойката го погледна косо.

— Не знаеш как се язди кон, нали?

— Ако трябва да съм откровен, това е първият път, в който изобщо виждам кон. Доколкото зная, не се справят особено добре с пещерите, което обяснява отсъствието им в Ентуел.

Ако не се налагаше да бързат толкова, последвалото можеше да бъде определено като чаровно. Миранда го обучаваше, показвайки му как да направлява коня си. За щастие — а и не изненадващо — Дийкън усвояваше бързо. Не след дълго двамата препускаха редом един до друг.

Минаха няколко дни, прекарани в пътуване далеч от главните пътища — и без нито един срещнат пътник. Миранда осъзна в каква степен войната бе опразнила родната й земя. Конфликтът с масивната южна съседка Тресор бе вилнял повече от век — десетилетията кръвопролития бяха взели своето. Северът вече представляваше сбирщина от пътища, свързващи шепа умиращи градове. Останалото се свеждаше до обширно вледенено поле, следвано от безлюдни лесове и непристъпни планини.

Поне за момента от тази изолация имаше полза, непрекъснато си повтаряше тя. Изглежда късметът започваше да им се усмихва.

Заради опитите си да прекрати Вечната бран, Миранда бе заклеймена като убийца и предателка от петимата генерали. Още не беше сигурна в каква степен Съглашенската армия бе съумяла да разпространи описанието й, така че всяка ситуация, държаща я настрана от любопитни очи, без да налага прикритие, бе добре дошла.

Когато Дийкън желаеше да разнообрази ума си от бавно напредващия превод на д’каронския език, отново възобновяваше уроците си по сива магия. Всевъзможни заклинания биваха преподавани и дори упражнявани, без притеснения за евентуално привличане на нечие внимание. Привечер Миранда диреше останалите с ума си. Усещаше, че се приближава. Избраният път беше идеален.

Но представата не се задържа дълго. След залеза на поредния ден, в който все така нямаше следа от останалите, стана ясно, че най-краткият път върху картата не е задължително да бъде и най-бърз. Дълго неупотребяваните пътища бяха в ужасно състояние, представляващи не повече от ивици чакъл, върху които конете се затрудняваха да вървят. Непочистваните с години преспи по тесните проходи бавеха неимоверно пътуването. Скоро не бе ясно дали обилните им припаси щяха да бъдат достатъчни, още повече, когато за конете имаше малко храна.

За щастие след още известно време достигнаха пътища, които показваха признаци на поддръжка. А малко след това достигнаха и друм, върху който имаше пресни следи от подкови. Миризмата на горящо дърво указваше присъствието на град някъде наблизо. Зароди се надежда. Натам трябва да се бяха отправили останалите. Но постепенно сърцето на Миранда започна да се свива. Може би са били там, но вече не бяха. Опитите да ги засече я увериха, че не са наоколо. На всичкото отгоре, вече не бяха заедно. Намираха се много далеч, може би вече напуснали планината. Изгаряше от желание да се присъедини към тях, но конете — а и в интерес на истината, самата тя и Дийкън — се нуждаеха от подслон, храна и сън.

Най-сетне достигнаха града — малко миньорско поселище на име Върнест. Миранда го беше посещавала и преди. Това бяха добри новини. Не бе причинила суматоха при последната си поява, а оценителят несъмнено щеше да им даде злато в замяна на някой от предметите, съдържащи се в торбата на Дийкън.

Наместо отново да си послужи с генералския печат, който щеше да осигури безплатни провизии, сивият магьосник продаде част от по-дребните късчета на Мирандиния кристал. Една от бутилките лечебен еликсир също получи отлична цена, тъй като произвеждащите ги алхимици и магьосници под смъртна заплаха трябваше да ги предоставят единствено на армията. Официалната обосновка беше, че тези мерки подсигуряват достатъчното им количество за войската, но почти всички виждаха в това поредния начин за контролиране на населението.

Парите бяха достатъчни да се сдобият с нови припаси, да приберат конете и да прекарат нощта с покрив над главите и възглавници под тях. Миранда успя да се добере до стаята, без да привлече внимание. Имаше само едно легло, което наложи споделянето му. При други обстоятелства последвалата нощ би била — и несъмнено трябваше да бъде — нещо наистина специално. Но умората от пътя и притискащата ги задача доведоха единствено до сън.

Следващият ден — първи от известно време насам, в който и двамата бяха отпочинали, бе прекаран в отчаяни опити за достигане на най-близкия от Избраните, но усърдието и страха на останалите ги бяха отдалечили на значително разстояние. По времето, когато достигнаха равна земя и можеха да напредват яздейки, търсените трима Избрани вече се бяха събрали и се намираха в присъствието на двама генерали.

Двамата магьосника пристигнаха точно навреме, за да наклонят везните на битката и да избягат с останалите, без да дадат нито една жертва.

* * *

— И това приключва историята — заяви Миранда.

Изрекла и последните си думи, девойката потъна в мълчание. Дийкън постави ръка на рамото й, опитвайки се да я успокои. Разказването не бе намалило тъгата, която тя изпитваше. В отчаянието си да сложи край на посяваната от генерал Епидим разруха и да спаси живота на приятелите си, Миранда бе прекосила линия, за която си бе обещала, че никога не ще пристъпи. Беше убила човек, друго човешко същество.

Тогава смяташе, че това е самият Епидим, че стореното ще спаси безчет животи. Оказа се, че убитият от нея представляваше единствено пионка — Епидим не беше човек, а само някакво присъствие — дух, свързан с алебардата, която неизменно носеше. Когато тялото му бе разрушено, генералът си бе избрал друга снага и бе избягал, оставяйки девойката емоционално опустошена, с окървавени ръце и смърт, която да тежи на съвестта й.

Сега седеше с останалите, скрита сред малка горичка, ближейки раните си от битка, която беше унищожила половин град и едва не бе докарала гибелта им.

— Предоставената история бе по-банална от очакваното. За момент си помислих, че си достойна за мястото си сред нас — заяви Етер.

Липсата на състрадание бе типична за тази Избрана. Тя беше метаморф — способна да приеме всякаква форма — физическа или елементална. Съществуваше от зората на времето, но очевидно бе прекарала това безбрежно съществуване в неспирни себеубеждения относно собственото си превъзходство, както и че емоциите представляват отрова за душата.

— Луда ли си?! — протестира нечий глас.

Всички се извърнаха към Айви. Младата Избрана бе заспала след края на битката, възстановявайки се от допира със смъртта. Ако трябваше да бъде подирено същество, пълна противоположност на Етер, то това щеше да е именно тя. Това бе същият женски малтроп, с когото Миранда се бе свързала. Айви все още представляваше загадка. Дори самата тя не знаеше историята си. Сегашната си форма дължеше на машинациите на генерал Димънт. Бе жизнерадостна, ентусиазирана, грижовна и опасно емоционална. Когато чувствата й се усилят, тя се превръщаше в нещо съвсем различно. Берзеркер, кипящ от страх или гняв, рядко оставящ зад себе си нещо различно от купчини отломки. Често се свестяваше изтощена. Ако не беше намесата на двамата магьосника, тя щеше да умре от раните си — или по-зле, да попадне в ръцете на генералите.

— Чух всичко. Не исках да те прекъсвам — каза Айви на Миранда, преди да се обърне към Етер. — Този мъж паднал от небето, за да спаси живота й. Какво банално виждаш в това?!

Пристъпи към Дийкън с разперени ръце. Той подаде ръка, но Айви я бутна настрана и го прегърна.

— Спасил си живота на Миранда. Това те прави мой приятел, а приятелите не се здрависват — заяви тя.

Сетне Айви се обърна към девойката.

— Толкова се радвам да те видя! Казах им, че си жива, но те не ми повярваха. Поне тя не го стори. За Лейн не зная, но аз бях сигурна.

Женският малтроп прегърна и Миранда. Радостта й бе буквално заразна. Беше обвита в слабо златисто сияние. Очите на Дийкън се разшириха от учудване — бе чувал описание на феномена, но до този момент не бе го наблюдавал. Изпълваше го топлота и ликуване — останалите също, в различна степен. Дребните наранявания се стопиха. Друг любопитен ефект на емоциите й. Имаха склонността да се просмукват у другите. Гневът й даваше сила, а страхът — бързина. Радостта пък донасяше облекчение на страданията, по нищо не отстъпвайки на целебна магия.

— Това… това е забележително. От теб струи емоция! — възкликна Дийкън.

— Какво? — попита Айви, обръщайки се към него.

— Никога не съм виждал нещо подобно. Прилича на някакъв тип мистично подсилена емпатична симбиоза — изрече той.

Айви премигна.

— О, няма значение. Просто съм… Срещата ми с вас е реализирана мечта. Чест и привилегия, за които не съм достоен.

Етер повдигна вежди.

— Не очаквах някой човек да е толкова добре запознат с безполезността си — вметна тя.

— Не я слушай. Би ли повторил името си? — запита Айви.

— Дийкън. И тя е права. Всички вие сте Избрани, призвани от боговете да защитите своя свят. Целта ви е по-възвишена от всичко останало. Съдбата на мира лежи в умелите ви ръце. В сравнение с това, аз съм нищо.

Айви отново се обърна към Миранда:

— Приятелят ти е странен.

— Добронамерен е — отвърна девойката.

— Определено. Възнамерявам да ви бъда колкото се може по-полезен. Ако има нещо, с което бих могъл да помогна, каквото и да е то, за мен ще бъде чест да го сторя. Аз съм способен магьосник и умел боец. Не се колебайте да поискате каквото и да било — с готовност изрече той, оглеждайки ги поред. — Лейн? Етер? Айви? Каквото и да е.

Лейн не реагира. Рядко го правеше. Малтроп като Айви, животът го бе превърнал в безмилостен воин и страховит асасин. Омразата към вида му и произтичащите от нея трудности го бяха обгаряли, докато от него не бе останало единствено желязна воля, подчинена с неотклонна отдаденост на целта си. Понастоящем целта бе да защитава Айви. Тя бе единственият малтроп, срещан от него от десетилетия насам, а ако съдеше по живота си, явно и последният. Айви трябваше да оцелее, каквато и да е цената. Ако нещо не спомагаше за постигането на тази цел, значи не бе достойно за внимание.

Виждайки, че мълчаливият герой не иска нищо от него, Дийкън погледна към останалите.

— Не изпитвам нужда от нищо, което скромните ти сили са в състояние да предложат — сряза го Етер.

— Хм… — замисли се на глас Айви. — Не мисля, че ми трябва нещо.

— Опитай да поспиш. Когато отпочинем, ще споделим откритото. Предстои ни много повече работа от очакваното — рече Миранда.

— Ще се постарая, но сред настоящата компания ще ми е трудно — отвърна й Дийкън.

Девойката се намести с гръб към едно дърво. От двете й страни се разположиха Айви и Дийкън. Женският малтроп сънливо отпусна глава върху рамото й. Сънят на Миранда също не закъсня, донесъл кошмари. Битката с Епидим я измъчваше: повикана от момичето мълния раздира небето. Тялото му почернява като въглен. Тогава алебардата полита и се вкопчва в ръката на дете. Личицето му приема отблъскващо изражение на незасегнат от случващото се интелект.

Образите неспирно се повтаряха в ума й.

* * *

Три фигури се настаниха около маса. Помещението бе мрачно, единствената светлина идваше от черешовите на цвят въгленчета на лула, синьото сияние на алебардов кристал и няколко сходни скъпоценни камъка, които се раздвижваха наоколо, преди да се отпуснат край стената с подрънкване. Въпросната стая се намираше в рядко използвано крило от помещенията на краля на Северното съглашение. Замъкът бе подобаващо разположен в северната част на Северната столица.

Последва напрегнато мълчание, през което мъжът на челното място дърпаше дълбоко от лулата си. Казваше се Багу, един от оставащите четирима генерали на Северното съглашение, най-висшестоящият сред тях. Имаше изсечени, красиви черти, загрозени единствено от няколко белега. Беше облечен в изящни одежди, които носеше със съответстваща царственост. В момента едва сдържаше гнева си. Извади мундщука от устата си, издишвайки дима.

— Докладвайте, Димънт — нареди Багу. Гневът му подсили и без това властния тон. — Струва ми се, че изчаквах прекалено дълго да чуя обяснението за появата ви с подвита опашка.

— Вече трима Избрани са заедно. По-голяма бройка от тази, която бих бил склонен да посрещна неподготвен — обясни Димънт.

Той бе по-нисък, дрехите му не бяха толкова аристократични. Чертите му бяха по-остри и не така безукорни. Имаше излъчването на учен, принуден да участва в дела, които считаше под достойнството си — и не полагаше усилия да скрива истинските си усещания.

— „Неподготвен“…? Това бе тестовата ви лаборатория, не е ли така? Което предоставя на ваше разположение същинска армия — изръмжа Багу.

— Тестова, защото складираните вътре ревизии не бяха завършени! — ядоса се Димънт. — Тези Избрани дойдоха неочаквано и без да бъдат предизвикани, без да разполагам с възможност да се укрепя, но пак едва не ги сломих. Ако разполагах със сили, с големината на тези, които предоставяте на Епидим всеки път, когато ви прихване нещо и го пратите да ги избие — в пълно противоречие с плана — вече щях да съм ги довел полумъртви.

— Да, добре обмислено извинение — жилна го Багу. — Имате ли нещо полезно, което да добавите?

— Не се държат като герои. Разрушиха форта. Бият се със злоба. Не смятам, че бихме могли да разчитаме на обединението им в името на честта — предупреди Димънт.

— На една от тях ще можем — намеси се млад, уверен, но съвсем несвойствен глас. Гласът на момченцето, чието тяло понастоящем бе обитавано от Епидим. — Миранда има силни принципи.

— Ако говорите за човека, тя не е нито Избрана, нито сред живите — напомни му Димънт.

— Две грешни твърдения. Без значение дали преди е била Избрана или не, вече е такава. И е съвсем жива. Това не е най-лошото. Бързо се превръща в значителен противник, особено с партньора, когото си е довела — контрира Епидим.

— Казвате, че си има партньор? — настойчиво запита Багу.

— Не е Избран! — разясни дребният генерал. — Мъж, още един човек. Със сигурност не е Избран, но притежава забележителни умения. Ще трябва да събера повече информация за него, но магиите му бяха уникални и доста ефикасни.

— Не си правете труда. Щом не е Избран, убийте го — колкото се може по-скоро — нареди Багу. — Освен ако… Тригора не е била с вас. Тя присъстваше ли, когато…

— Не. Отстраних я преди появата на Миранда. Условията за Свръхсъсредоточието не бяха идеални — отвърна Епидим. — Не беше доволна.

— Да. Беше доста многословна в оплакванията си — припомни си генерал Багу.

Говореха за Тригора Телоран. Изключително ловък четец на следи и командир, тя бе най-нисшестоящата от генералите, въпреки елфическия си произход. Ставаше все по-недоволна от решението на Багу да я държи далеч от фронта, където смяташе, че уменията й щяха да допринесат най-голяма полза. Това налагаше останалите да я държат още по-изкъсо.

— Има проблем — продължи Епидим.

Пръстите на Багу се допряха до слепоочието му, а пристъп на и без това пламтящия му гняв за миг скриви лицето му.

— Какъв? — изръмжа през стиснати зъби.

— Лейн се опитва да отведе питомката на Димънт в Тресор. Ако очакваме да се отървем веднъж завинаги от Избраните, трябва да се погрижим Свръхсъсредоточието да се състои, а това няма как да се случи, ако Айви се намира на юг — припомни младият алебардоносец.

— Така е. Ситуацията заплашва да се изплъзне от контрол. Димънт, въпреки последователните и ощетяващи провали, ще ви дам нов шанс. Ще получите всички изискани ресурси. Искам нещо, което да не могат да надвият. Епидим, сработили са се прекалено добре. Погрижете се за това, но не забравяйте, че са ни нужни на едно и също място по едно и също време — заповяда Багу.

— Интригуващо. Ако разбирам нареждането ви правилно, изисквате от мен да разруша съдружието им, като същевременно запазя компанията им.

— Направете го — просъска главнокомандващият.

След като получиха заповедите си, двама от генералите напуснаха стаята. Багу остана, дърпайки още веднъж от лулата си, преди да излезе на свой ред.

* * *

Дийкън отчаяно се опитваше да се унесе, но сънят не идваше, прогонен от реализацията за близостта на подобни легендарни фигури, очаквани още отпреди да бъде роден.

Етер, очевидно доволна от степента, в която се бе възстановила, напусна пламъците и прие човешкия си облик.

— Втори човек. Подобаваща замяна за гущера, който изгубихме — с отврат изрече Етер, визирайки дракончето на име Мин, което бе скъп другар на Миранда, докато едно сражение не отне живота му. — Упоритото й разчитане на по-нисши същества е отвратително, а и представлява заплаха за всички ни. Колко ли ще ни забави този, преди да бъде унищожен?

— Ще сторя всичко по силите си, за да съм ви от полза — отговори Дийкън, отваряйки очи от поредния провален опит да заспи. — И почтително бих желал да помоля да не виниш Миранда за евентуалните забавяния или проблеми, които е възможно да причиня. Тя наистина е изключително загрижена за останалите. Макар да не мога да проумея защо в твоите очи това е недостатък, уверявам те, че в този случай изборът да я последвам бе мой.

— Не се намираш в позицията да отправяш изисквания, човеко — каза Етер. Гласът й бе лишен от каквато и да било извинителна нотка.

— Със сигурност е така — съгласи се Дийкън, след което колебливо додаде. — Но като пряк свидетел на забележителния напредък, показан от Миранда по време на обучението й, не смятам за справедливо или правилно на нея да се гледа като на нещо различно от приносител на полза. Тя е забележителна личност.

— Ами ти? Какво би могъл да принесеш към каузата, освен изненадващо реалистичната преценка на стойността си?

— По принцип смятам мистичните си умения за главно преимущество, но в присъствието на същество като теб не бих си и помислил да го изтъквам. Обаче съм постигнал известен напредък с разгадаването на д’каронския език, както и част от специфичната им магия. Смятам, че това ще ни бъде от голяма полза — рече Дийкън.

— Съмнявам се — отвърна Етер.

— Картата — изрече Лейн.

— Да, разбира се — каза младежът, бързо изваждайки сгънатото парче пергамент.

Бе разгъната пред Лейн и малтропът започна да я оглежда.

— Тези символи показват д’каронските фортове. Вече съм убеден в това. Тези знаци пък показват някаква система за аранжиране, приоритет или ценност, а ето тези са свързани с класификация. Още не съм разшифровал напълно значението им. Този символ е идентификатор — не е име, а някакъв тип обозначение. Успях да определя, че д’кароните смятат Северната столица за ключова позиция, но тя е втора по важност — отстъпва пред нещо, което се намира на известно разстояние на север от нея — обясни Дийкън.

Пръстът на Лейн се плъзна по картата. В ума си малтропът отброяваше дните, сравнявайки трудността на терена с вероятността да бъдат открити. Помнеше, че в годините си на бродене е попадал на множество от нанесените върху картата фортове. Сам не му се бе налагало да се притеснява за тях, но сега, с останалите… и то когато бяха активно дирени… Не можеше да рискува да се доближава до някой форт. Това го оставяше с тъничък проход между градовете и укрепленията, на места приближаващ се опасно и до двете.

Дийкън забеляза пътя, който малтропът планираше. Беше наясно с желанието на Лейн да отведе Айви в безопасност, измъквайки я на юг, от другата страна на фронта — в безопасност от д’кароните.

— Зная, че се тревожиш за Айви. Ако наистина е Избрана, то мястото й е до теб. Не можеш да я оставиш и да се надяваш на успех. Трябва да се довериш на съдбата — настоя Дийкън.

— Съдбата е сторила предостатъчно за вида ми — заяви Лейн.

— Остави го. Каза, че си открил нещо относно магията им. Какво смяташ, че си узнал? — запита метаморфът.

— О, да — рече младежът, присядайки на земята и започвайки да тършува из торбата. — Споменах за това на Миранда. Тези кристали имат уникалното свойство да привличат в себе си източника на мана — душите на живите, дори и елементалните източници. Веднъж изпълнени, могат да се подлагат на обработка, така че при счупване използват насъбраната енергия, за да доведат до искания ефект. Също така е възможно да служат като източник, предоставящ откраднатата от тях енергия — чрез преход с руни, друг кристал или дори някое от творенията на Димънт. От бележките относно последните стигнах до заключението…

— Да, зная. Чудовищата биват захранвани от кристали. Запозната съм с творенията му — каза Етер, губейки интерес.

— Но най-притеснителното нещо относно магията им е следното: нашите заклинания само пренасочват различните съществуващи сили, което позволява магически кръговрат. Д’каронските магии на практика ги поглъщат, конвертирайки маната изцяло в желания ефект, при което преливане няма как да възникне. Всяко тяхно заклинание нарушава баланса. Ако подобни магии бяха рядкост, времето би поправило щетите, но ако продължат…

Изражението на Етер стана далеч по-сериозно.

— Убеден ли си в това? — запита тя.

— Със сигурност — увери я той.

Избраната доловимо се разгневи.

— Нямат край мерзостите, с които засипват света — просъска тя. — Какво още си научил от кабинета на Димънт? Какво още си взел?

Дийкън бавно започна да изпразва съдържанието на торбата си. Повечето от трофеите предизвикваха погнусата й, но един привлече нейното внимание. Кутия, пълна със стъкленици. Всяка бе отбелязана с една-две думи на д’каронски език. Етер извади една, отвори я и погледна съдържащата се вътре течност.

— Кръв — рече тя. — Лъвска.

Всяка стъкленица съдържаше кръвна проба от различно създание — с изключение на по-дребните същества, които бяха консервирани направо вътре. Етер систематично провери всички проби. Важността на подобна принадлежност бе неописуема — позволяваше й бързо да приема разнообразни форми. Още едно оръжие в арсенала й. Нищо от останалите неща не я заинтересува.

След като прегледа стъклениците, Етер ги прибра обратно в кутията и я подаде на Дийкън. Когато бе върната обратно, младежът извади книгата и стилуса си, усърдно започвайки да разпитва Избраната за характера и степента, в която се простираха силите й. Вероятно от обзелото я желание да чуе още от безкрайните хвалби, които той изливаше по неин адрес, тя му угоди, но търпението й се изчерпа бързо, последвано от заповед да замълчи. Дийкън й благодари и се зае да обработва записаното. Може би час измина в пълно мълчание, прекъсвано единствено от приглушеното шумолене на северната нощ и драскането на Дийкъновия стилус.

— Дийкън — рече Лейн, нарушавайки тишината.

Главата на младия магьосник моментално се издигна.

— Да? — отвърна той, изправяйки се на крака.

— Оръжейни. Казарми. Откри ли кои символи ги посочват? — запита малтропът. За пътуването им на юг бе по-важно да отбягват подобни места, отколкото простите укрепени сгради.

— Не със сигурност. Смятам, че съм на път да го установя. Мога ли да попитам защо те интересува? — рече Дийкън, плъзвайки поглед по картата за пореден път.

— Това. Това е оръжейна. Виждал съм я — каза Лейн, сочейки към един от черните символи.

— Аха… значи това… и това. Отбелязани са със същите символи. Вероятно също са оръжейни. И… — поде младежът.

— Тук биват подготвяни войници — рече малтропът, показвайки друг форт.

В продължение на няколко минути Дийкън комбинираше наблюденията на Лейн със своите. Все повече маркировки се изясняваха. Не след дълго Айви се събуди и сънливо се приближи към тях. Голяма част от предния ден бе прекарала в целебен сън и не можеше да спи повече.

— Какво правите? — запита тя, любопитна защо двамата са се надвесили над картата.

— Д’кароните имат много странен език. Опитваме се да разберем какво означават тези… — започна да обяснява Дийкън.

— Производство на войници. Производство на войници. Проучване. Затворнически помещения. Проучване. Затворнически помещения — започна да изрежда Айви, сочейки различни символи по картата.

Дийкън се вторачи в нея.

— Можеш да го разчиташ?! — невярващо изрече той.

— Аха… Ти не можеш ли? — попита Айви, накланяйки глава.

— Научи ме — рече младежът, изваждайки книгата си и поставяйки един от по-неясните пергаменти пред нея.

— Да видим. Енергийните изисквания за… за… ами, тази дума означава едновременно отрова, киселина и зараза… ще казвам отровна киселина… за производство на отровна киселина са… много високи. Втори… това не е дума, която може да бъде преведена. Така наричат тези кристали. Тир — каза Айви, първоначално несигурна.

— Добре, отлично. Продължи, моля те — изрече Дийкън, почти преливащ от ентусиазъм.

Айви се усмихна. Доволна, че помага, тя продължи.

— Втори тиров кристал ще… помогне за поемане на напрежението… но ще… повиши вероятността от провал…

Когато Миранда не можа да понесе повече от измъчващите я кошмари и се събуди, свари Айви жизнерадостно да попълва празнините в Дийкъновото знание.

— Не, не са числа. Е, подобни са. Но служат за отмерване на… разстояние? Не е разстояние, но е… — мъчеше се да обясни Айви, посочвайки един от компонентите на фортовите означения.

— Какво става? — попита девойката.

— Айви може да чете езика им! Д’каронският език. Мисля, че вече почти го разбрах — рече Дийкън.

— Как така можеш да четеш д’каронски? — поинтересува се Миранда.

— Не знам… Просто го зная. Не мисля, че са ме научили. Но зная, че не го знаех, докато не започнаха да ме учат — опита се да обясни Айви. — Обаче помагах! Погледни!

Миранда огледа почти изцяло преведената карта.

— Изглежда новото ти кученце не е съвсем без достойнства — каза Етер.

Очите на девойката се разшириха от близкото до комплимент твърдение, дошло от толкова неочакван източник.

— Достатъчно — рече Лейн. — Трябва да тръгваме.

Пръснатите карти и кристали бързо бяха прибрани, конете бяха яхнати и групата потегли. Един от конете бе понесъл Дийкън, а другият бе споделян от Айви и Миранда. Лейн и Етер пътуваха пеш. По загадъчни причини последната прие формата на снежна лисица. Асасинът вървеше няколко крачки пред другите, напрягайки сетива, за да се убеди, че наоколо не се таи опасност. Отново северната празнота бе в тяхна полза. Пътуването, макар и бавно, протичаше без събития.

Дийкън, почти разгадал езика, доскоро ангажиращ вниманието му, се намери в състояние на незает ум — нещо, което рядко му се случваше. Очите му се насочиха към Айви.

Тя яздеше зад Миранда, прегърнала я здраво през кръста. Изобщо не принадлежеше към мрачната група бойци. Очите й бяха оживени и изпълнени с вълнение. Върху лицето й имаше усмивка, очевидно бе възторжена да се намира сред ценящи я хора. Дийкън не я познаваше, знаеше единствено казаното му за нея, а то не бе кой знае каква информация.

Младежът бръкна в торбата си. Имаше още за научаване, макар да се колебаеше да го стори. В крайна сметка бе взел тези бележки от кабинета на Димънт. Той я бе създал. Несъмнено щеше да бъде спомената сред записките му. Не след дълго намери посветените й страници.

След като вече разпознаваше значението на символите, можеше да се запознае със студенината на процеса. Прилежно бяха водени бележки, говорещи за различните ревизии. Недостатъците биваха отбелязвани и отстранявани. Вариациите от основата — в този случай Лейн — бяха изтъкнати и подчертани. Същинска рецепта, процедура. Следващите страници клоняха към изкуство, отнасяйки се за нюанси и цветове, прилагането им очевидно предотвратено от бягството й. Детайлите на връзката между тяло и душа бяха изброени, включително и потенциалните трудности. Накрая имаше редица схеми, изобразяващи различните стадии на развитие. Най-близкото място, в което бележките я третираха като индивид, бе това, в което се споменаваше за „извлекателя“ съдържащ „приноса на Епидим“.

Душата й. Нямаше име. Нямаше история. Просто един компонент за готовия продукт. Нищо не я описваше като личност, защото за него тя представляваше единствено смес. Последните записани редове говореха за нивото на развитие, когато „съдът“ щял да бъде „удачен“. Изглежда последната дума въплъщаваше цялото великолепие и чудо на живота. Завършено тяло, в състояние да поддържа мимолетната искрица на душата, бе „удачно“.

В качеството си на учен, винаги жаден за знание, особено мистично, никога не се бе отвращавал от нищо. Четеното го накара да потръпне. Сторените от Епидим неща бяха дела на боговете, а той говореше за тях със стерилно безпристрастие.

С периферното си зрение зърна някакво раздвижване, привлякло вниманието му. Айви се бе спуснала от коня на Миранда и търчеше към неговия. Дийкън бързо започна да прибира листовете, но последният все още стоеше в ръката му, когато тя скочи на седлото. Видя го и протегна ръка, грабвайки листа от пръстите му.

— Това… това аз ли съм? — попита тя.

— Така мисля — отговори Дийкън, напрегнато поглеждайки към листа. За щастие той носеше само няколко символа — нищо, което да я разстрои. Предимно мерки.

— Прилича на мен. Защо съм застанала с изпънати ръце? Ти ли го нарисува?

— Не. Искаш ли да те нарисувам?

— Искам аз! Много съм добра! — охотно изчурулика Айви.

Дийкън й подаде книгата и стилуса и тя бързо пристъпи към работа. Младежът едва не поведе коня си настрана, опитвайки се да я гледа, с което си спечели смъмрянето й. Не след дълго рисунката бе готова и гордо представена.

— Направих някои грешки. Не поглеждам често към себе си — каза тя.

Нарисуваното бе наистина изящно. Беше успяла по съвършен начин да улови изцяло невинността и веселието, на които се бе възхищавал по-рано. Може би по-значителни бяха задрасканите погрешни опити. И двата изразяваха грубо скицирана форма. Трудно беше да се определи какво представляваха, но не бяха малтропи.

— Трябва да призная, че далеч надминава нещо, което бих нарисувал аз. Къде си се научила да рисуваш по такъв начин?

— Не зная, просто мога. Трябва да ме чуеш как… о, не! — нацупи се Айви. — Цигулката ми. Забравих я. Трябва да се върнем.

Миранда й хвърли съчувствен поглед, който едновременно утеши Айви и показа, че това е невъзможно.

— И с нея също съм много добра — примирено изрече тя.

— Поне можеш да подпишеш творбата си — рече Дийкън, подавайки й отново книгата и стилуса.

Тя кимна, поколебавайки се за миг, преди да изпише стилизирани I и V.

— Щеше да стане по-добре, ако не яздехме. Може ли да порисувам още, когато спрем?

— Разбира се — отвърна Дийкън.

С изключение на краткото прикриване, наложено от появата на черна карета пред тях, останалата част от пътуването премина без особени събития. Пътят им рязко сви на запад, отвеждайки ги в подножието на планината, която се простираше на север. Намираха се в западния край на Ниските земи. Ако слънцето бе изгряло, щяха да видят Рейвънуудския лес на юг. Една плитка пещера им послужи за отдих, а храната бе предоставена благодарение на забележителните ловни умения на Лейн. Етер запали огън и изчезна в него.

— По-добре ли се чувстваш? — запита Дийкън, загрижен за Миранда, която все още изглеждаше вглъбена. Отнемането на живот не спираше да я терзае.

След дълга пауза, девойката отговори:

— Ще се оправя. Просто не мога… Ами ако се наложи отново да го сторя?

— Чуй ме, Миранда. Самата ти се познаваш по-добре, отколкото аз бих могъл. Наистина ли вярваш, че ще допуснеш това? Не си знаела, че вината не е на Ардън, че той не е бил Епидим, вече няма да повториш същата грешка. Трябва да се довериш на себе си. Дори не мога да си те представя да отнемеш живота на виновните, освен ако не ти е останала друга алтернатива.

— Не искам да се превърна в типа човек, вършещ това с лекота — промълви девойката, сълзите в очите й заплашващи да пролазят по бузите.

— Не се заблуждавай — рече Лейн.

Всички очи се извърнаха към него.

— Никога не започваш да го вършиш с лекота. Изисква се огромно усилие да отнемеш живот. Единствената промяна е по-ясното усещане кога трябва да бъде сторено. Това прави решението по-бързо, а не по-лесно.

От всички присъстващи, Лейн бе най-запознат с въпросната област. В крайна сметка бе асасин. Понякога Миранда се чудеше що за създание би вършило подобно нещо. Имаше ли изобщо сърце? Изпитваше ли някаква вина, някаква болка, когато отнема живот? Това бе първата утвърдителна догадка, която й бе предоставена. Докато осъзнаваше изреченото, Етер излезе от пламъците и заговори. Както винаги, словата й далеч не можеха да се определят като полезни.

— Пък и следващата смърт, която ще произтече от ръцете ти, вече е определена — изтърси тя, докато отново приемаше човешкия си облик.

— Етер, кога ще се научиш, че не трябва въобще да си отваряш устата? — вбесена запита Айви.

— Игнорирайте ме, щом трябва, но всяко създание без белег, свиващо се в скута на Миранда, е обречено — небрежно подхвърли Етер.

— Да не си посмяла да говориш за смъртта му! — изфуча Миранда, хвърляйки се към нея.

Айви се намери в необичайната роля да удържа приятелката си.

— Успокой се. Всичко е наред. Знаеш, че тя е прекалено глупава, за да знае какво говори.

Етер се намръщи и се приготви да отговори, но Дийкън я изпревари.

— Етер вероятно е права — отбеляза той.

Айви объркано го погледна.

— Не си длъжен да се съгласяваш с всичко, което тя каже — изпуфтя женският малтроп.

— Пророчеството никъде не споменава изрично за смъртта на придружаващите смъртни, но фразата „дела, които никой смъртен не би оцелял“ се среща често. Повечето от интерпретациите дори определят, че един от Избраните няма да оцелее. Не тая илюзии, че съм нещо повече от обикновен смъртен. Като такъв трябва да приема значителната вероятност да умра.

— Няма да го позволява. Не ме интересува срещу какво ще се изправим. Няма да позволя да умреш! — твърдо заяви Миранда.

— Това е… — поде Етер.

— Затвори си устата, преди той отново да се е съгласил с теб! Ти също, Дийкън! Нито думица! Всички просто замълчете за малко! — властно нареди Айви.

Етер скръсти ръце и се обърна към Лейн.

— Несъмнено си съгласен с… — понечи метаморфът.

— Тишина — прекъсна я той.

Когато Етер неохотно се подчини, Айви кръстоса ръце пред гърдите си и изпуфтя триумфално. Веднъж тя бе овладяла емоциите на останалите. Напрежението се разпръскваше бавно. Женският малтроп прецени, че това също се нуждае от промяна. Взе книгата и стилуса на Дийкън, правейки му знак да седне до Миранда.

— Искам да ви покажа колко добър художник съм, така че ми помогнете, като си лепнете усмивки. Ще се получи много по-добре, ако и двамата изглеждате щастливи — рече тя, намествайки ги внимателно, поставяйки Дийкъновата ръка върху рамото на Миранда.

— Не знаех, че си художник, Айви — отбеляза Миранда.

— О, да, и то отличен. Трябва да видиш какво… — енергично заговори Дийкън.

— Шт. И гледайте към мен. Няма да отнеме дълго време. Ще видите на какво съм способна, когато не се клатушкам върху конски гръб — рече Айви.

След няколко минути и след дребни намествания и напътствия, тя бе готова. Скицата бе смайваща, дори и ако се игнорираше факта, че бе нарисувана за отрицателно време. Отличаваше се с удивителен детайл, като същевременно притежаваше и стил. Портретът целеше не само да покаже как изглеждат двамата, но и кои са — и бе изпълнил целта си по възхитителен начин. Айви подписа рисунката и сетне се обърна към Лейн и Етер.

— Така и така съм почнала, не пречи да нарисувам и другите пиленца — отбеляза тя, настанявайки се пред двамата Избрани и бързо впускайки се в работа.

— Пиленца? — попита Миранда.

— О, ти не знаеш? Етер е влюбена в Лейн — подсмихна се Айви, докато работеше.

— Зверчето не знае какво говори — възрази метаморфът.

— Даде разрешение на Лейн да обича нея вместо мен — изсумтя Айви.

— Предлагах му алтернатива, за да не се разсейва с теб — просъска Етер.

— Е, изглежда алтернативата не му е допаднала — женският малтроп отново се изкикоти.

— Айви, не е хубаво да се присмиваш — смъмри я Миранда, същевременно полагайки усилия да не прихне.

В действителност този кратък поглед към истинската същина на Етер накара Миранда да я зауважава в далеч по-голяма степен. В крайна сметка двете не бяха толкова различни. По времето, когато и втората скица бе готова, настроението се бе повишило значително. Етер, естествено, бе потънала в разгневено мълчание, но изреченото от нея бе почти забравено. Рисунката на другите двама Избрани бе дори по-забележителна от първата. Мълчаливото достойнство и благородство на Лейн се долавяха непогрешимо, а надменността и изменчивата природа на Етер по някакъв начин атакуваха сетивата на наблюдателя.

— Нещо против да продължа да рисувам? — попита Айви, след като показа и последната си творба.

— Не хаби книгата на Дийкън — каза Миранда.

— О, уверявам те, че тя не може да стори това. Гледай — рече младежът, вземайки книгата си и разлиствайки празните страници.

След няколко секунди стана ясно, че купчината празни страници не намалява. Дийкън сетне отгърна няколко листа назад. Рисунката, която трябваше да се намира след стотици празни страници, се появи.

— Никога няма да се изхаби. Всяка бележка, която някога съм си отбелязал, все още е в тази книга. Имам и друга, която включва цялото съдържание на библиотеката ни, а не е по-голяма. Имах навика да върша проучванията си предимно през нощта, а тогава библиотеката е недостъпна, затова получих специално разрешение да създам книга, която да е свързана към всички. По някаква причина магиите на книгите и стилуса ми са единствените, които са в състояние да преминават през планината — обясни той.

Айви премигна.

— Това означава ли, че може? — попита тя.

— По-късно, когато навлезем в Рейвънууд. Сега си почини — рече Лейн.

— О! Добре — неохотно каза Айви.

Денят премина бързо, донесъл очакваната от всички почивка. На следващия ден отново поеха на път с подновени сили. Както преди, гъстотата и обширния размер на Рейвънуудския лес щяха да затруднят проследяването им, а откриването им щеше да е почти невъзможно. Вчерашната им нощувка ги бе сварила на не повече от час път до гората, така че я достигнаха бързо след началото на пътуването си. Тормозещото ги усещане, че зад всеки ъгъл може да се крият вражески очи, бързо изчезна.

Когато Миранда за пръв път бе стъпила на това място, бе изпълнена със страх. Самата гора криеше опасностите, от които се бе мъчила да избяга. Сега лесът беше спасител.

Айви изглеждаше развълнувана от новите околности. За нея това означаваше много нови неща, които да изпита. Обгръщаше я симфония от звуци и букет миризми, които оставаха неуловими за Миранда и Дийкън. За пръв път виждаше истинска гора. Изпълнена с енергия, тя обикаляше между двамата, на моменти тичайки заедно с Лейн. Малтропът не й обръщаше внимание. Бе прекалено отдаден на усърдното търсене на евентуални заплахи. Етер пък представляваше пълната противоположност. Когато младото създание се приближаваше, метаморфът приемаше човешки облик и го засипваше с обиди и заплахи, за да го прогони.

Определено изпитваше някаква привързаност към Лейн. Бе придобила склонност да го обсебва само за себе си. Дори бе започнала да остава сред пламъците само необходимия минимум, за да може да остава край него по времето, когато останалите спяха. Той се потапяше във воински сън, а тя се взираше в него с очи, които, въпреки огромните й усилия, все пак издаваха загатване за копнеж.

Късно във втория ден от пътуването сред леса Миранда започна да се чувства напрегната. Мястото й изглеждаше някак познато. Бе лудост да смята, че може да разпознае камъните и дърветата, но все пак изпитваше подобно впечатление. Скоро осъзна защо. Достигнаха до място, където в земята бяха забити четири меча, почти изцяло покрити със сняг. Върху три от тях бяха окачени шлемове, четвърти се бе търколил наблизо. Девойката бе нощувала тук някога. Бе последвала Мин, преди цяла вечност. Беше се случило по време на първия досег на Миранда с мистичното обучение. Дракончето бе избягало от кулата, където девойката получаваше уроци по бяла магия. Въпреки думите на наставника си, бе потърсила малкото създание, откривайки го почти мъртво сред снега. Беше успяла да спаси Мин, макар и на косъм.

Миранда потръпна. Това не остана незабелязано от Дийкън.

— Уолоф е недалеч — каза Миранда, надявайки се да отклони въпроса, който неминуемо щеше да последва.

— Уолоф… белият магьосник. Джентълменът, който те е въвел в магията — припомни си младежът.

— Не бих го нарекла джентълмен, но да, той е — отговори девойката.

Дийкън повдигна вежди:

— Ще ми се да не бързахме толкова. Би било интересно да се срещна с колега заклинател. Ако не друго, заслужава похвала за добрата основа, която ти е предал.

— Не е от типа хора, които посрещат посетители с отворени обятия.

— Мен ме устройва. Харесва ми да съм насаме със семейството си — рече Айви, довършвайки поредната скица, след което върна книгата на собственика й.

— Семейство? — ухилено запита Миранда.

— А ти как би го нарекла? — рече Айви. — Пътуваме заедно, помагаме си и всички сме Избрани, което означава, че имаме божествен произход. Това в известен смисъл ни прави роднини. Без Дийкън.

— Никога не съм мислила за това — отбеляза Миранда.

— Не ти и трябва. Боговете ме създадоха. Не съм била родена. Така че нямам родители, роднини, семейство. Аз съм уникална — възрази Етер.

— Просто не искаш да признаеш, че двете с теб имаме нещо общо — подразни я Айви.

— Споделяме единствено сходна цел! — изръмжа метаморфът.

Айви подбели очи. Отвори уста, за да изстреля нещо на свой ред, но вдигнатата ръка на Лейн я спря. Асасинът бавно започна да се промъква сред дърветата, правейки знак на останалите да го последват. Трябваше да минат минути, преди и те да забележат нещо необичайно. Първо изникнаха следите. Пресни. Два коня. Сетне, изниквайки от тъмнината, когато се приближиха към него, се появи дърво с прикован към него пергамент.

Лейн се приближи. Докато го оглеждаше, бе обхванат от видим гняв. Откъсна листа от дървото и го хвърли на земята, втурвайки се напред. Останалите го последваха. Имаше нов лист, сетне още един. Не след дълго всяко от околните дървета бе украсено по подобен начин. Лейн се тресеше от гняв, ноктестите му пръсти издълбаха дълбоки процепи в кората, докато отдираше друга страница. Миранда също откъсна една и я погледна.

— Какво пише? — попита Дийкън.

— Имена. Само имена — отвърна тя.

— Познати ли са ти? — поинтересува се младежът, вземайки на свой ред един пергамент.

— Нито едно — каза Миранда.

Лейн си пое дълбок, бавен дъх и се обърна към нещо в далечината. Откачи меча си с все ножницата и го подаде на девойката.

— Не ме следвайте — предупреди той.

След което се втурна в мрака. Движенията му не бяха отмерени както обикновено. Стъпките му, обичайно безшумни, сега бяха придружени с гръмко хрущене. Бързо потънаха сред дърветата, докато накрая престанаха да се чуват. Последва дълга тишина. Бе прекъсната от страховит звук, напомнящ рева на звяр, примесен с оттенък на глас. Прозвуча отново, този път съпроводен от вик, който бегло напомняше човешки. Сетне пак настъпи тишина.

Когато хрущеливите стъпки отекнаха отново, бяха по-бавни и не толкова настойчиви. Лейн изникна от чернотата. В очите му все още имаше следи от гняв, но се беше овладял. Приближи се. Ръцете му бяха изцапани с нещо тъмно. То покриваше и устата, брадичката и гръдта му. Изплю нещо на земята.

— Къде е най-близкият форт? — запита асасинът, карайки Дийкън да започне да рови за картата.

— Какво направи? — нервно запита Миранда.

— Каквото трябваше да бъде направено — отвърна Лейн, прибирайки меча си.

— Най-близкият форт се намира на северозапад. Един от дванадесетте, отбелязани като „Последна резерва“. Изглежда зле охраняван — каза Дийкън.

Лейн хвърли един поглед към картата и бързо пое на път. Останалите трябваше да се втурнат подире му, за да не го изгубят от поглед.

— Какво го е прихванало? — надвика кънтящите копита Дийкън.

— Не зная! — отговори девойката, неуспешно опитвайки се да погледне плющящата хартия, без същевременно да блъсне коня си в някое дърво.

Тук и там Миранда зърваше някое име. Какво можеше да накара Лейн да промени посоката си така внезапно? Какво в тези имена можеше да го накара да промени решението си да отведе Айви на юг? Може би…

— Всички тези имена са тресорски — викна тя на Дийкън.

— Не разбирам какво общо има това — отвърна младежът.

— Бяхме се отправили към Тресор. Възнамерявахме да потърсим хора, на които Лейн се доверяваше — отговори Миранда.

— Да не намекваш… не, трябва да е това, но… толкова са много! — възкликна Дийкън. — Лейн не ми изглежда да е от типа с многобройни приятели.

— Не мисля, че са му приятели. По-скоро длъжници — каза момичето.

— Но това няма значение, нали? Щом те знаят за тях, значи и на юг няма да бъда в безопасност. Никъде няма да бъда в безопасност, не е ли така? — ентусиазирано заяви Айви.

Беше щастлива — жълтата аура отново я обгърна. По принцип подобно осъзнаване не би трябвало да предизвиква радостна реакция, но за нея означаваше нещо съвсем различно.

— Което означава, че няма къде да ме оставите! Трябва да остана с вас! — изпя мелодично звънливият глас на Айви.

— Не! — викна Етер.

Прие вихрената си форма и се стрелна до Лейн.

— Кажи им, че грешат. Кажи им, че просто си открил по-бърз път да я отведеш там! Кажи им, че си открил по-добро място, където да я оставиш! Кажи им! — настояваше тя.

Лейн не откъсваше насочените си напред очи, отговаряйки единствено с дълбоко, ритмично дишане.

— Не. Не! Аз ще я отведа! Ентуел ще бъде безопасно място! По дяволите водопадите, мога да я отнеса там. Ще я отведа над проклетата планина и надолу по склона, щом трябва. На това нещо не бива да се позволява да се бие редом с нас! Тя е отегчение! Тя е заплаха! Не заслужава да е край теб! — фучеше стихийната форма, примесвайки молба и настояване в гласа си.

— Ако можеше да сториш това… досега щеше да си го направила — изрече Лейн, който вече бе започнал да се изморява от спринтирането. — Само аз мога да я защитавам… ако е край мен. Единственият начин да остане в безопасност… от д’кароните… е те да изчезнат… завинаги.

Етер продължи да сипе молби, почти изпадайки в отчаяние, но асасинът замълча. За няколко часа ги отведе на по-голямо разстояние, отколкото бяха прекосили при вчерашния ден пътуване.

Отправяха се към проход в планините, отстоящ на юг. Картата показваше, че той отвежда до голям и важен път, който се простираше по дължината на планинската верига. Миранда бе прекарала целия си живот на север, но нито бе чувала, нито виждала този друм. Дори наличието му върху картата не я убеждаваше. Стойността и усилието, нужни за поддръжката на подобен път, правеха дори самото предложение за прокарването му пълна лудост.

Когато най-сетне спряха да почиват — нещо, което трябваше да са сторили преди много време, Лейн пропусна лова, влизайки в транса си и остави останалите да се задоволят с нищожните провизии и остатъците, които изядоха край също толкова нищожен огън. Наместо да се възползва от пламъците както обичайно, Етер седеше мрачно край асасина, вперила бесния си поглед към Айви, която бе приседнала до Лейн, отпускайки глава на рамото му. Миранда се готвеше да се унесе, когато забеляза, че Дийкън се рови из книга, наместо да стори същото.

— Дийкън, това може да почака. Трябва ти почивка — посъветва го девойката.

— Зная, но… Не мога да се откъсна. Толкова е… ново, толкова различно — рече той, вдигайки очи за миг, преди отново да ги върне върху страниците.

— Какво искаш да кажеш? — попита Миранда.

— След като Айви попълни повечето от празнините ми в разбирането на езика, сега мога да чета книгата със заклинания. Никога не съм виждал нещо, което дори да се доближава до тематиката, която тази книга засяга.

— Как е възможно това? Мислех, че колегите ти са най-добрите в съответните области. Как може да съществува нещо, което никога не си виждал? — зачуди се момичето.

— Както знаеш, съществуват редица практики, на които съмагьосниците ми от Ентуел не гледат с добро око. По случайност съм най-големият авторитет във… всички от тях. Но съществуват две, които са стриктно забранени да бъдат изпълнявани и дори по-задълбочено теоретизирани. Първата от тях касае всяко действие, което може да оказва влияние върху минали събития — пътуването във времето и подобни неща. Втората се отнася до всяко действие, което влиза в контакт с друго реалностно поле — призоваването на създания, отварянето на портали, дори комуникация. Тези д’карони… базират цялата си магия върху втората от тези забранени практики. В книгата се споменава фрагмент от заклинание за отваряне на проход към друг свят, представено с огромна почит. За тях е почти нещо като молитва.

— Защо подобни области са били забранени в Ентуел? — поинтересува се момичето.

— Старейшините са били наясно, че заплахата, срещу която трябва да се изправят Избраните, идва от друг свят. Вярвали са, че въпросната заплаха може да бъде предотвратена, а ако не друго, то поне забавена, ако никакъв контакт с други реалности не бъде осъществен. Очевидно съдбата не може да бъде толкова лесно заобиколена. И сега не разполагам със знание как да противодействам. Макар че мога да съставя магията за отваряне на портал, използвайки описаната тук част, не мога да съставя заклинание за затваряне. Възможно е… да няма начин за затварянето.

— Трябва да има.

— Не съм толкова сигурен. Помниш ли, когато Епидим избяга от града? Отвори портал, който се затвори след него и запрати ударна вълна. Не мисля, че това беше умишлен ефект от заклинанието. Приличаше на сблъсък, сякаш волята на магията й бе отнета, преди да е успяла да приключи. Ударът представляваше единствено оставащата магия, която се разпръскваше.

— Не разбирам — отвърна Миранда.

— Аз също, не и изцяло, но… щом като даден портал бъде отворен докрай, не мисля, че дори те знаят как да го затворят — нервно рече Дийкън.

— Смяташ ли, че подобен портал вече съществува?

— От записките на Димънт изглежда, че близниците, драгойлите — всичко, срещу което се изправяхме досега — са били проектирани и създадени в този свят… но самите генерали все някак трябва да са се озовали тук — мрачно заяви той.

Страховита мисъл, която щеше да прави компания на Миранда за през нощта. Но не бе достатъчна, за да надвие изтощението й.

Когато мъглата на съня я обгърна, девойката се озова на познато място. Тъмно поле. Никакво небе, никакви дървета. Край нея фучеше леден вятър. Някъде в далечината проблясваше неясна светлина. Миранда се уви по-плътно и закрачи към нея. Земята ставаше камениста и все по-оплетена с гъсти, бодливи лиани. Сякаш бе крачила часове, когато най-накрая достигна източника на светлината. Огромна, потъмняла метална структура. Безнадеждно оплетена от трънливите пипала, на места украсена с натрошено стъкло. Във вътрешността й пламък се бе вкопчил в омаслен парцал.

Девойката отстъпи назад и огледа огромната купчина метал. Бе изкривена, почти неразгадаема, но бавно бе разпозната. Фенер. Масивен, разкривен, но бе невъзможно да бъде сбъркан. Студът се усили. Миранда пристъпи по-близо, дирейки някаква топлина от пламъка. Внезапно отекна някакво проскърцване. Лианите започнаха да пълзят по метала, пристягайки го по-силно. Нещо й каза, че не бива да допуска това. Източникът на светлината не биваше да остане пленен. Шиповете раздираха ръцете й и не искаха да отстъпят. Пламъкът засъска и запремигва, сипейки искри. Един въглен докосна зеленикавото пипало и огънят се разпростря. Останалите лиани потръпнаха и се оттеглиха. Огънят засия — светлината му внезапно ослепителна, огрявайки полето.

Очите на Миранда се отвориха. Отново се намираше сред останалите. Сънят бе ярък и плътен. Черното поле и преди се бе промъквало в сънищата й, но от известно време виденията с него не я бяха преследвали. Мълчаливо се надяваше завръщането му да е било инцидентно. Вледеняващият пейзаж от мората правеше гората да изглежда дружелюбно и приятно място. Лейн довършваше прясно уловен дивеч. Айви бе опряла гръб на едно дърво, ентусиазирано довършвайки своя дял. Дийкън не беше помръднал. Навсякъде около него бяха пръснати страници, очите му бяха зачервени. Бе очевидно, че не е спал.

— Дийкън, цяла нощ ли си будувал? — попита Миранда.

— Мм? О, будна си. Беше ден, а не нощ, но да — отвърна младежът.

— Откри ли нещо?

— Много малко. Установих, че ако съществуват някакви противодействащи заклинания, то те не са част от практиката им. Те… те не премахват ефектите от работата си. Създават заклинания, които да извършват някакво действие и да са завършени. Ако приключването не е имплицитно заложено в дадена магия, то тя не приключва. Никога не съм виждал подобно нещо — изрече Дийкън.

— И няма начин да бъдат спрени?

— Има разни начини. Може да бъде отнет източникът на силата. Може заклинанието да бъде превърнато в недовършено. Може би… може би е възможно изграждането на противодействие, но то трябва да бъде конструирано от нулата. И трябва да бъде приложено със сила, най-малко равна на първоначалното заклинание. Освен ако противодействието не е зле изработено, каквото със сигурност ще бъде. В този случай изискващата се сила е далеч по-голяма.

Гласът му бе нервен, потрепващ. Сякаш собствените му думи го ужасяваха.

— Ако това е нужно, тогава ще бъде сторено — каза девойката.

— Но изискващата се сила за единичен портал е значителна. Може и да успея сам. Ако порталът е много по-голям, вероятно — вероятно — Айви, Етер, ти и аз може да успеем да го затворим. Но ако е мащабен… — той потръпна.

Миранда постави ръка върху рамото му.

— Дийкън, когато времето настъпи, ще сторим всичко по силите си. Съдбата ще се заеме с останалото.

— Яжте. Скоро трябва да вървим — прекъсна ги Лейн, подхвърляйки им техния пай.

Снежен заек. И то вече опечен.

— Опитайте го! Лейн ми позволи да го сготвя! Смятам, че свърших отлична работа! — изчурулика Айви.

Миранда и Дийкън се подкрепиха. Месото бе почти сурово, но ставаше за ядене. Въпреки това и двамата заявиха, че е превъзходно. Похвалата на Дийкън бе внимателно оформена, за да избегне открита лъжа, а дипломатичността му бе посрещната с топло сияние и идентична усмивка. Лейн се приготви, а яздещите заеха местата си по седлата, но преди да са успели да потеглят, Айви се обърна на юг.

— Надушвате ли това? — попита тя.

Лейн се извърна.

— Останете тук… присъединете се към мен на мястото, където проходът прелива в пътя… бъдете предпазливи. После ще ми разкажете какво сте узнали. Айви, Етер, след мен — нареди асасинът.

— Чакай, какво става? — възпротиви се Айви.

— Просто върви с Лейн. Ще ви последваме след миг — рече Миранда.

Айви неохотно го стори, следвана от фучащата Етер.

— Какво ще правим сега? — попита Дийкън.

— Чакаме — отвърна спътницата му.

Не се наложи да чакат дълго. Скоро доловиха далечния екот на копита. Бяха доста, може би дузина. Миранда напрегнато изчакваше. Първият от конниците вече изникваше пред нея. Девойката взе жезъла си и си пое дълбоко дъх. Когато се приближиха до все още неугасения огън, момичето изпусна поетия въздух в знак на облекчение.

— Кая! — викна магьосницата.

— Миранда?

Това наистина беше тя — отдадената на каузата водачка на бунтовническата група, наречена Подроние. Пътищата на Миранда неведнъж се бяха пресичали с тези бегълци от закона, които се противопоставяха на войната. И двете страни бяха извличали полза от тези срещи. Кая скочи от коня си, сграбчвайки ръката на девойката и потупвайки я силно по гърба. Останалите също се приближиха сред светлината. Сред тях бе Тус, заместникът на Кая, който притежаваше тялото, нрава и словото на бик.

Другите бяха непознати на Миранда. Изглеждаха точно според очакваното — смесена група мъже и жени, прекалено стари, прекалено млади или прекалено немощни да се сражават. Онези, които още не бяха отмъкнати от Съглашенската армия — от които войната бе отнела прекалено много, за да й позволят да продължи. Любопитно, въпреки че девойката не познаваше когото и да е от тях, всички те я разпознаха моментално.

— Наистина си ти. Трябваше да се досетя, че не би се скрила. Не и най-големият трън в очите на Съглашението от началото на войната — гордо рече Кая. — Преследват ли те?

— Много вероятно — отговори Миранда.

Останалите заликуваха.

— Знаех си! Тус, прав беше да я искаш за жена — усмихнато каза водачката на Подронието.

Изражението на Дийкън преля в объркано и леко напрегнато.

— Какво те води насам? — поинтересува се Кая.

— Ще ми се да имах времето да ти разкажа — отвърна Миранда.

— Бързаш? Нещо, с което да помогнем? — предложи водителката с намигване.

— Несъмнено би било от полза, но останалите, с които работя, не са особено възприемчиви към други — каза девойката.

— Такива са асасините — кимна Кая.

Този път променилото се изражение принадлежеше на Миранда. Откъде би могла тя да знае за Лейн?

— Какво… какво каза? — запита момичето.

— Предполагам още не си ги видяла. Тус, дай едно от обявленията — нареди водачката.

Тус измъкна голям постер, върху който бяха изобразени Миранда, Лейн, Айви и човешката форма на Етер. Всяка фигура бе съпроводена от кратко описание. За залавянето на всеки от изографисаните бе обявена награда, като се подчертаваше нуждата да бъдат предадени живи. Също така дебело бе подчертано, че те представляват огромен риск, така че никакви усилия по залавянето им не бива да бъдат щадени. Очите на Миранда се задържаха върху текста, съпровождащ Айви. Имаше няколко изречения допълнителна информация, което не бе изненадващо. Изненадващо бе съдържанието им. То говореше за историята й…

— Разлепили са ги из всеки град — каза Кая, изтръгвайки я от мислите й. — Не бях виждала такова нещо. Естествено, опитваме се да ги разкараме. Последното нещо, което хората трябва да узнаят, е, че работиш с Червената сянка, но дори и с половината Подроние, ангажирано с тази задача, пак не смогваме — залепват ги отново. Започнаха да изникват преди няколко дни.

Миранда мрачно й подаде плаката, но Кая побутна ръката й.

— Задръж го. Имаме повече от стотина. Тези отлични новобранци успяха да заловят една черна каруца с тях. Виждам, че спътникът ти не е описан — вметна Кая, поглеждайки към Дийкън. — Нов член на Мирандиното опълчение? Или си заложник?

— Определено съм част. Казвам се Дийкън — бързо отвърна младежът, прибирайки обявлението в бездънната си торбица.

— Е, Дийкън, радвам се, че си на наша страна. Щом Миранда те е избрала да се сражаваш край нея, убедена съм, че от теб ще има полза. И като стана дума за ползи, макар да съм наясно, че в настоящия момент за вас ще е по-добре да сте без нас, ние не бихме могли да кажем същото — рече водачката. — Току-що преместихме Уолоф.

— Как успяхте? — попита Миранда.

— Няколко седмици убеждаване и още няколко мъкнене на книги. Във всеки случай, ще минат месеци, преди да разполагаме с нов мистичен целител, а уменията на клириците ни са доста ограничени.

— Кая… — поде девойката.

— Зная, че си се заплела в нещо по-важно, но мисля, че можеш да отделиш няколко мига, за да се погрижиш за присъстващите войници. Междувременно може и да си кажеш мнението за настоящите ни методи — каза Кая, откачайки манерка от колана си.

Миранда кимна.

— Смятам, че мога да отделя няколко минути — с неохотна усмивка рече тя.

Бяха събрани няколко групи разузнавачи, с което бройката на присъстващите войници се повиши на двадесет и трима. Никой от въстаниците не се намираше в състоянието, което Миранда би определила като добро здраве. Ръце, които трябваше да бъдат в шини и клупове. Колене, които едва издържаха тежест. Счупени кости. Инфектирани разкъсвания… Красноречивите белези на развили се зле сражения.

— Как се е случило всичко това? — попита девойката, докато наместваше поредното ребро.

— Дори и с диверсията, предоставена от твоята група, работата ни е доста мръсна — рече Кая. — Ти си се отдала дълбоко на делото си. Може би прекалено дълбоко, за да видиш или чуеш случващото се. Не е изненадващо. Бе извършено с голяма дискретност. Снабдителните линии биват прекъсвани.

— Предполагам трябва да се гордееш — отбеляза Миранда.

— Не до СА — а от СА — отговори водачката. — Снабдителните линии, жизненоважни за оцеляването на множество големи градове, биват пренасочвани. Нещата стават сериозни.

— Защо им е да правят това? — рече целителката.

— Заловихме десетки съобщения, нареждащи това. В никое не се споменава мотивация, в никое не се споменава накъде да се отправят пренасочените припаси. Искаш ли? — попита Кая, разклащайки манерката пред нея.

— Съмнявам се, че ще помогне на фокуса ми — отговори Миранда.

— Аз ще се заема с останалите. Наслаждавай се — каза Дийкън.

Миранда погледна към Кая.

— Не ме карай да те принуждавам — с широка усмивка отбеляза водачката.

Миранда колебливо отпи глътка. Кая наклони дъното на манерката, сякаш изливайки течен огън по гърлото й.

— Така е по-добре — каза тя. — Малко течна храброст не е навредила никому. А и тази среща, колкото и да е кратка, заслужава да бъде отпразнувана.

— Двете с теб имаме различни представи относно празнуването — задави се Миранда.

— Възможно е. Наистина ли се доверяваш на Червената сянка?

Червената сянка бе другото наименование на Лейн. По-точно — това бе наименованието на създадената от него легенда, с която си бе послужил, за да прикрие истината. Всяко извършено от него убийство, както и несъмнено стотиците, които не бе извършил, биваха приписвани на митичната Червена сянка. Някои гледаха на него като на закрилник, поразяващ богатите и корумпираните. Други го смятаха за страховита заплаха. Но всички се страхуваха.

— Склонна съм да поверя живота си в ръцете му — отговори момичето.

— И какво се очертава да ти донесе бъдещето? — продължи да разпитва Кая.

— Не зная. Но той най-сетне се съгласи, че на бранта трябва да бъде сложен край.

— Забавно. Съглашението направи няколко символични опита да го спре, когато беше убиец от безпрецедентен мащаб, но сега, когато е съсредоточил усилията си срещу войната, разлепват лицето му навсякъде, където сварят. Със сигурност показват какви са приоритети им — изрече с презрение водачката на Подронието, отпивайки яка глътка.

Обърна се да погледне към Дийкън.

— Той със сигурност не си губи времето. Почти е готов. Е, няма да ви бавя повече. Ще те помоля само за още едно нещо.

— Знаеш, че ще сторя каквото мога — каза Миранда.

— Ако това, с което си се заела, не проработи — каквото и да е то — ако се намериш без съюзници, а войната още вилнее — ела при нас. Прекалено ценна си, за да бъдеш захвърлена в един опит — каза Кая.

— Възнамерявам да отдам всичко на каузата си. Ако се проваля, няма да е останало нищо — рече девойката.

Водачката се усмихна.

— За всеотдадеността! Нека винаги бъде достатъчна! — изрече Кая, надигайки манерката си.

Останалите се присъединиха към тоста.

Водачката на Подронието бръкна в дисагите си и измъкна бутилка, неловко напълвайки манерката си.

— Вземи — рече тя, подхвърляйки посребрената съдина на Миранда. — Може да не съм край теб в триумфалния момент, но поне мога да се погрижа да го отпразнуваш подобаващо. Сега върви. Аз ще се погрижа за огъня. Не карай останалите обществени врагове да те чакат.

Миранда и Дийкън се сбогуваха и яхнаха конете си, съпроводени от ликуването на бунтовниците. Когато двамата се отдалечиха достатъчно, за да не бъдат чути, Дийкън заговори.

— Онзи едър джентълмен, Тус… той ти е предложил брак?

— Не бих го нарекла предложение. По-скоро беше твърдение — отговори Миранда.

— Случвало ли се е и преди? — попита младежът.

— Не. На какво се дължи този внезапен интерес?

— Ами… Когато за пръв път дойде в Ентуел, беше ми трудно да си представя откъде идваш. Какво си оставила зад себе си. Като нищо би могла да си родена същия ден. Предполагам, е напълно нормално аз да не съм единственият мъж, който осъзнава какъв прекрасен човек си.

— Изобщо не беше нищо от сорта, Дийкън. Просто му помогнах да избяга от затвора — каза момичето, опитвайки се да успокои тревогите му.

— Разбирам… Но трябва да е имало и други. Имам предвид… — продължаваше той.

— Имах неколцина познати, но рядко за дълго. Докато бях с чичо, рядко стигах по-далеч от това да узная името на някое момче, а след смъртта му не съм се задържала на някое място достатъчно дълго, за да опозная някого. Ами ти?

— Никоя. Както съм ти казвал, познавах всички хора в Ентуел. Те са като голямо семейство. Мисълта за романтика изобщо не ме е спохождала.

— Наистина… Не съм си представяла, че ще имам подобен ефект върху някого — каза Миранда, като се изчерви.

— Е, аз… — поде Дийкън. — Не исках да те карам да се чувстваш неловко. Само…

Девойката поклати глава и се усмихна.

— Всичко е наред… Дийкън — каза тя, чертите на лицето й внезапно придобили сериозност. — Погледна ли обявлението?

— Не. Но бях любопитен. Има описания. Коректни ли са? — попита той, докато изваждаше плаката.

— Прочети и виж сам.

— Миранда. Доказана убийца и тресорска съчувственица. Притежава познания по мистичните изкуства, нарушаващи съглашенските закони. Виновна в измяна. Червената сянка. Прословут масов убиец, всеизвестен асасин. Опитен воин. Етер. Изключително могъщ мистик. Метаморф. Безразлична към живота на смъртните. IV. Изключително нестабилна. Артистичен гений. Ученичка на… Лусия Селесте. Това… това…?

— Майка ми — каза Миранда.

— Не може да е истина — увери я Дийкън.

— Не може ли? Останалото е истина — поне е истина сега. Знаем, че е била нещо различно, преди да са я променили. А ако е гений, значи е една от оригиналните Избрани. Очевидно искат да ни заловят. Няма причина да са възнамерявали нещо по-различно преди. Виж какво стана, когато намерихме Лейн и останалите. Разрушиха половината град в опит да ни заловят… а тя е била в Кенвард преди всички онези години. Тогава също са го сторили. Заради нея, Дийкън… — девойката се замъчи да изрече думите край заседналата в гърлото й буца. — За да се доберат до нея, са разрушили Кенвард!

Опита се да спре риданията си, но не успя да спре и сълзите.

— Миранда, моля те… Не си причинявай това! — помоли я Дийкън.

— Знаел е точно какво да каже. Изречението за майка ми. Никой няма да има полза от него. Никой от прочелите го няма да си спомни. Никой няма да знае, че е била в Кенвард. Но той е знаел, че аз ще видя — изрече тя с треперещ глас.

— Кой?

— Епидим. Беше в главата ми. Знаел е какво е нужно. Знаел е, че ще мога да свържа нещата, че само аз ще мога — просъска девойката. — Другите имена. Онези от книгата на Лейн. Те също са били негова идея. Усещам го. Той манипулира всичко това. Почти мога да го усетя в съзнанието си, дори и сега.

— Каква полза му носи да узнаеш това? — попита Дийкън.

— Айви… е причината семейството ми да умре! — отвърна девойката.

— Вината не е била…

— Зная, зная! — прекъсна го тя. — Вината не е била нейна. Не е знаела за появата им. Не е могла да стори нищо, за да ги спре. Не е взела решението да остане. Мислиш ли, че нещо от това има значение? Мислиш ли, че това знание ще ми позволи да я зърна, без да изпитам болката отново? Как бих могла да се сражавам редом с нея, когато дълбоко в себе си ще зная, че ако не е била тя, всички мои обични люде щяха още да бъдат живи? Животът ми не би поел в такава посока, всички онези хиляди животи не биха били стъпкани. Когато е била родена… е обрекла всички ни!

— Миранда, точно това цели Епидим! Не бива да му позволяваш да те контролира така! — настоя Дийкън.

— Какво знаеш ти?! Би ли могъл изобщо да си представиш как се чувствам? През целия си живот съм раздирана, носена на произвола на съдбата. Прекарах години, винейки войниците, които ни заляха. Войниците, които не успяха да ги отблъснат, но в нищо от това нямаше смисъл. Всичко бе прекалено бързо, прекалено мащабно. Някак, след толкова време, почти бях успяла да го превъзмогна. Само за да се съживи отново сега! За да бъда залята отново от болката! И то придружена от лице! Лицето на приятел! Наистина ли смяташ, че бих могла да го загърбя?

— Миранда, оставих зад себе си всички хора, които обичах, за да дойда тук. Зная, че не са мъртви, но със същия успех биха могли да бъдат. Никога не ще ги видя отново. И по-лошо — онези, които няма да ме забравят, ще ме запомнят с безчестие. Но го сторих. Оставих ги завинаги. И не съжалявам. Защото знаех, че идването ми тук има по-голямо значение. Знаех, че откриването ти ще ме направи едно цяло, че твоята помощ ще спаси света. За тези неща хората отдават живота си. Те не са жертви, те са мъченици на войната. Трябва да помниш това.

Миранда бе свела поглед, очите й прекалено замъглени от сълзи, за да предоставят някакъв образ. След миг девойката повдигна глава. Наближаваха края на пътеката. Скоро щяха да се срещнат с останалите. Обърса сълзите си. Мразовитият вихър ги вледени върху тъканта на плаща.

Още няколко минути с веещия в лицата им сняг ги доведоха до нещо, в чието тукашно съществуване Миранда дълбоко се бе съмнявала. Път. Тесен, разбира се, но далеч по-поддържан от болшинството друмища, по които бе бродила в дните преди започването на тази лудост. Повечето планински пътища следваха склона или се спускаха в долините, но този бе прав като конец и почти без наклон. Разсичаше билото, изчезвайки в далечината в някакъв тунел. Очевидно многократно отвеждаше сред недрата.

Бе застлан с чакъл. И тъй като не беше скован от ледове, това говореше за редовна и усърдна поддръжка. Лицето му бе раздрано от две бразди — разстоянието между тях съответстваше на кола, а дълбочината им говореше за постоянен трафик.

— Какво стана? — изтърси Айви, когато двамата се появиха. — Лейн каза, че някакви твои приятели щели да се срещнат с теб. Защо не можеше и аз да ги видя?

Лейн я изгледа строго.

— Нещата вървят зле, Лейн. Покажи му — изрече Миранда с отмерено спокойствие.

Дийкън измъкна прокламацията и я подаде на асасина. Лейн не избухна открито, но гневът му не остана тайна за останалите.

— Подронието се опитва да ги сваля, обаче биват лепени навсякъде — обясни девойката.

— Какво? Дай да видя! — рече Айви, изправяйки се на пръсти, за да надникне над рамото на Лейн. — И мен ме има! Пфу. Сякаш е нарисувана от същия човек, направил и рисунката ми, която Дийкън има. Останалите също. Без Етер.

Миранда се огледа. Метаморфът липсваше.

— Къде е тя? — попита момичето.

— Отиде да събере храна. В тунела няма да сме в състояние да ловуваме, а не искаше да остава насаме с мен, докато Лейн ловува — обясни Айви с клюкарски тон.

— Това може да не се увенчае с особен успех — отбеляза Дийкън. — Не ми прилича на някого, който се е загрижил какво точно ядем, нито как да се сдобие с него.

— Чудя се как ли ще донесе храната — разсеяно разсъждаваше Айви. — Не мислите, че е толкова глупава да я носи със себе си във въздуха, нали?

Лейн бе приключил с оглеждането на обявлението. Смачка го и го хвърли.

— Хей! — рече женският малтроп, навеждайки се и внимателно разгръщайки топката пергамент. — Не съм свършила.

— Това не променя нищо — изръмжа асасинът.

— Когато всичко приключи, ще ти е трудно да се върнеш към предишното си поприще на асасин, ако всеки знае как изглеждаш — каза Миранда.

— Случващото се след края на всичко е без значение — отвърна Лейн.

— Това трябва да е твоя стара рисунка, Миранда. За теб се отнася същото, Лейн. Вижте косите. Тази на Миранда е по-къса. А на Лейн е дълга и вързана — забеляза Айви. — Не съм ви виждала да изглеждате така. Лейн някога…

Вдигна очи и видя, че очите на девойката се бяха вперили към някаква точка в другия край на долината. Колкото и да се опитваше, момичето не успя да скрие факта, че не толкова се взира в нещо, колкото се старае да не гледа към Айви.

— Наред ли е всичко, Миранда? — притеснено попита женският малтроп.

Дийкън постави ръка на рамото й и внимателно я обърна настрана.

— Миранда научи нещо, когато вие се отдалечихте. Нещо, което й се искаше да не бе узнавала. Ще се оправи, но засега се нуждае от известно време да помисли — обясни Дийкън. — Разбираш ли?

— Предполагам — отвърна Айви, поглеждайки за миг към девойката, преди отново да се обърне към рошавия маг. — Ами ти? Ти добре ли си? Може ли да говоря с теб?

— Разбира се.

— Тези рисунки са на Димънт. Зная. Нали видях и листа, който ти носеше. Принадлежеше на Димънт. Той винаги ме рисуваше така.

— Сигурна ли си? — запита Дийкън, гледайки към фигурите.

— Не виждаш ли? Погледни светлосенките. Осветената част е винаги тук, а сянката — винаги отсам. Рисунките на Миранда, Лейн и моята са били направени от Димънт. Но тази на Етер е различна. Защо им е да правят това? Защо са му дали да нарисува само три?

Дийкън продължаваше да се взира в прокламацията. Ставаше му все по-ясно. Рисунката на Айви не беше съвсем точна. Бе сходна с една от плановите скици, може би дори копирана. Какво означаваше това? Ако паметта не го лъжеше, и Миранда, и Лейн бяха прекарали известно време в плен на д’кароните, докато Етер не бе залавяна от тях. Ако Димънт е бил този, отговорен за оформянето на Айви в сегашния й вид и бе отделил от времето си, за да скицира и останалите, можеше ли това да означава, че…

Мислите му бяха прекъснати от Айви и Лейн, едновременно насочили вниманието си към началото на прохода. Не изглеждаха разтревожени, а по-скоро любопитни. Миг по-късно там се прокрадна масивният силует на сив вълк, увесил две торби около шията си. Стопявайки разстоянието, той започна да се променя. Когато то бе преодоляно съвсем, пред тях стоеше Етер, окачила торбите около врата си, наметнала гърба си със сива кожена одежда.

— Какво носиш? — попита Айви, лакомо сваляйки една от претъпканите до пръсване торби от рамото й.

— Сякаш има значение. Би омела всичко, което хвърля пред теб — отвърна Етер, поставяйки другата торба на земята.

— Плодове… и зеленчуци… пресни! — възкликна женският малтроп, изваждащ различни мостри от донесеното.

— А другата е пълна със сушено месо. Но как успя да намериш всичко това? — попита Дийкън.

— Необременена със смъртни, съм в състояние да прекосявам големи разстояния за много кратко време — отвърна метаморфът.

— Тези в средата са все още топли от слънцето — каза Айви, докато изваждаше голям и със сигурност тропически вид плод.

— Ако не греша, този сорт не се среща никъде из кралствата на Северното съглашение — рече Дийкън.

— Самохвалка — отбеляза лисаната. — Не си търчала дотук от мястото, където растат, под формата на вълк, нали? Бях права, наистина си летяла с тях във въздуха.

— Не бях видяна.

— Но се обзалагам, че плодовете са били — каза Айви.

Дийкън прихна.

— Какво има, човеко? И ти ли възнамеряваш да се подиграваш на превъзходството ми?

— Не… Само си представих клетника, който те е видял да профучаваш и се е опитал да убеди приятеля си, че е зърнал мигриращ кокосов орех — успя да се пребори с напиращия смях той, докато държеше въпросния плод.

— Смей се колкото искаш. Факт е, че дори Лейн не би могъл да предостави настоящите провизии за времето, за което аз го сторих.

— Време е — изрече асасинът, игнорирайки подмятанията.

Снабдената с припаси група отново пое на път. Миранда охотно се зае да опитва плодовете и зеленчуците. Айви и Лейн изглежда нямаха нищо против да карат единствено на месо, но дните, в които девойката бе принудена да разчита единствено на уловения от асасина дивеч, я бяха оставили с познато усещане на слабост. Никой от двамата човеци не бе опитвал подобни плодове, Айви също проявяваше любопитство. В крайна сметка торбата с меса остана недокосната, докато другият чувал бе изпразнен наполовина.

По времето, когато се нахраниха, приключенците вече бяха достигнали мястото, където пътят потъваше в планината. Още с навлизането в тунела стана ясно, че той не бе дело на Мирандините сънародници. Изглежда главното изискване за този проход бе да остане прав и равен. Нямаше никакви завои и никакви наклони, въпреки че изграждащият планината камък бе толкова масивен, че тунелът не се нуждаеше от подпори. Що се отнася до размера — беше малък. Достатъчно широк да побере три яздещи редом коня, достатъчно висок, за да пропусне карета. Разсипалите друма коловози продължаваха и тук, почти допирайки се до стените. Сякаш проходът бе проектиран по размерите на съответните коли, прекосяващи го тъй често.

Само след дузина крачки се възцари мрак. Миранда призова сияние от кристала си, Дийкън стори същото. Стените бяха гладки. Нямаше факли, нито поставки за тях. Очевидно пътят не беше построен с намерението да бъде осветяван. Пълната чернота наоколо, съчетана с ехтящите стъпки, извика у девойката неприятни спомени за пътуването до Ентуел. Сега, подобно на тогава, също не бе сигурна какво ще открие в края на пътя, но поне отсъстваше страхът от изгубване. Проходът бе само един.

Равната, добре поддържана настилка позволяваше далеч по-бързо придвижване от досегашното, но Лейн налагаше само малко по-бърз от нормално крачене ход, повел конете в тръс. Може би заради сигурността, която проходът предлагаше, а може би гладът му за мъст бе донякъде поомекотен. Въпреки това отворът зад тях се стопи бързо, оставяйки ги обгърнати от тъма. Айви, която вървеше пеш като Лейн и Етер, се примъкваше все по-близо до магьосниците и успокояващата светлина, която предлагаха. Накрая скочи на Мирандиния кон и уви ръце около кръста на приятелката си.

— Тук не ми харесва — прошепна Айви.

Видимо бе нервна, макар да липсваше синя аура — следователно или страхът не бе прекалено дълбок, или бе придобила известен самоконтрол върху себе си. Всяко едно от двете представляваше добър знак. Когато се поуспокои, забеляза, че Миранда стои сковано върху седлото — още от времето, когато се бе покатерила зад нея.

— Още ли си разстроена, Миранда? — плахо запита тя.

Девойката не отговори.

— Аз… аз ли съм сторила нещо? — продължи Айви.

— Айви, по-добре би било да яздиш с мен — предложи Дийкън.

— Но… Миранда, не зная какво съм направила, обаче трябва да е било много лошо. Не би се държала така, ако не беше. Има ли нещо, с което мога да ти помогна? — примоли се Избраната. — Ще сторя всичко.

Миранда си пое дълбок дъх и заговори. Въпреки огромното старание, гласът й трепереше.

— Отнася се до нещо, което се е случило преди много време. Можеш… — буцата в гърлото й я задави за миг. — Можеш ли да си спомниш нещо преди наставниците?

— Не мога. Опитвах. Не искам да мисля за това — каза Айви, стискайки очи и поклащайки глава.

— Айви… Трябва да опиташ отново. Не се мъчи да си спомниш нещо конкретно. Просто се опитай да се върнеш назад… и ми кажи какво виждаш.

— Добре. Заради теб ще го направя — отвърна тя, затваряйки отново очи.

В продължение на няколко минути мълча. Заговори на пресекулки, придружени от проблясвания на синя светлина.

— Спомням си… клетката… стоя вътре… имаше наставници… Толкова много… Помня, когато за пръв път отворих очи… Сякаш не бяха отваряни дълго време… Помня… че я видях… в клетката. Белият звяр. И кристалът. Онзи отвратителен кристал… толкова е неясно — промърмори Айви.

— Трябва да опиташ. Продължи — настоя Миранда.

— Просто чернота… много дълго… единствено моите мисли. Изплъзваха ми се… не можех да ги задържа… Чакай. Помня… фонтан. Чуха се три тръби… Помня стените. Град… много голям… моят дом. Те бяха там. Тогава… портите… толкова много войници…

Говорейки, Айви потъваше все по-дълбоко в ума си. Образите бяха поели контрол. Миранда слушаше описанията, които с всяка стъпка назад ставаха все по-познати. И с всяка стъпка назад съмнението в ума й изчезваше. По лицето й започнаха да се стичат сълзи.

* * *

Малкото момче се беше настанило удобно в стола си. В дясната си ръка стискаше дръжката на алебарда. Напуканият кристал, разположен в острието, проблясваше с пулсиращо сияние. Бе само в голяма стая, изпълнена с книги и карти. Върху личицето му бе изписано задоволство. На вратата се почука. Това бе игнорирано — по подобие на десетките предхождали го потропвания, ставащи все по-силни. Накрая вратата се отвори със замах.

— Настоявам да зная какво си мислиш, че правиш! — викна Тригора, нахлувайки в помещението.

Изящните й черти бяха скривени от гняв.

— Тихо — изрече то. — Усещаш ли?

— Какво? — нетърпеливо попита тя.

— Мъка. Сладка като лятно вино. Преди не можех да ги усещам. Момичето бе придобило опит в прикриването си. Но бе необходимо едва доловимо побутване, за да подпаля съзнанието й. Сега двете пламтят с потискано от десетилетия страдание. То звънти, ясно и силно. Великолепно. Това винаги носи успех. Старите рани се простират най-дълбоко.

— Къде са? — настоя да узнае Тригора.

— Казах да мълчиш! Това е момент, чиято сладост трябва да бъде оценена — отвърна детето, отпускайки глава назад и галейки плавно въздуха с пръсти, сякаш дирижира симфония.

— Спри да ми губиш времето! Кажи ми къде са и ме остави да си изпълня дълга!

То отвори очи с отегчена въздишка.

— В тунела, отправили са се към торището. След малко ще кажа на Багу. Убеден съм, че той ще изпрати посрещачи. Откри ли приятеля си, когото те помолих да издириш?

— Да. На прага на смъртта е — отговори Телоран, внезапно отвратена от словата си.

— Погрижи се да е достатъчно силен да стои на крака. Това е всичко, от което се нуждая. Колкото и да е забавно да наблюдавам неловкостта ви да се занимавате с дете, щом успея да използвам него като съд, ще приключим с пророчеството веднъж завинаги. Дотогава ме остави да се наслаждавам на плодовете на добре засетите семена — заяви то.

Сетне пак притвори очи и се върна в блаженото си състояние. Няколко мига Тригора стоя, наблюдавайки как Епидим се опива от мъката на намиращите се далеч герои. Бе очевидно, че с нищо нямаше да напредне тук. Обърна се и се отправи към тъмниците.

* * *

Тонът на Айви бе станал по-измъчен.

— … онзи отвратителен, отвратителен кристал… острието — продължи тя, стискайки гръдта си при последните думи. — Не. НЕ! ЗАЩО?

Започна да се бори срещу държащите я ръце.

— Отвори очи! — заповяда Миранда.

Очите на Айви се отвориха и рязко се застрелкаха наоколо. Вече не яздеха. Всички бяха спрели. Девойката я държеше за раменете, Дийкън бе приближил сияещия си кристал. Целият тунел бе окъпан в яркосиньо сияние, което утихна, когато Айви осъзна, че нищо не я заплашва. Зад Миранда, почти невидим в сенките, стоеше Лейн. Край него бе застанала Етер, вперила мрачен поглед.

— Те ме промушиха! В гърдите! Беше острие. Като онова, което Димънт използва срещу Етер, когато бяхме във форта му. И тогава беше той. Войниците избиха останалите. Майка ми, баща ми… мен! Той… той ме уби! Как е възможно да съм жива? Какво съм аз? Какво са ми причинили? — изрева тя през сълзи. — Защо ме накара да си спомня?!

Слабо заудря с юмруци по Миранда, която също плачеше. Не от насила вложена от Айви емоция — болката на девойката бе истинска. Потопени в същата мъка, двете се прегърнаха, телата им тресейки се от хлипанията.

— Имаше пламъци. Видях ги… Чувах пищенето… Само него чувах… Дори и когато умряха… — плачеше тя.

— Съжалявам. Не исках да го преживяваш отново — успя да промълви Миранда. — Просто трябваше да зная дали е истина. Трябваше да си припомниш коя си в действителност.

— Но… Аз не… Дори не помня името си… Или имената на родителите си… семейството… Помня само онзи ужасен ден… Също така помня… само за миг… как видях себе си, това аз — отстрани… сякаш беше друга… Не бях винаги каквото съм сега… Но не мога да си спомня какво съм била — съумя да изрече Айви между хлипанията.

Етер с отвращение наблюдаваше изливането на емоции. Дийкън отпусна ръка върху рамото на Миранда, предлагайки малкото утеха, която му бе по силите. Метаморфът се обърна към Лейн, който стоеше невъзмутим както винаги, вперил поглед в Айви.

— Е? Няма ли да поглезиш звяра? — изръмжа тя.

Лейн се извърна, насочвайки поглед към мрака зад тях. Размърда уши и се опита да напрегне слух над бавно затихващите хлипове на спътничките си. Не долови нищо, но усещаше, че нещо не е наред. Направи още няколко крачки в мрака. Етер го последва.

— Не си създаден за това, Лейн. Нито пък аз. Ние сме Избрани. Не сме създадени да забавляваме слабоумните. Първоначално бях изпълнена със задоволство от внезапната ти отдаденост на каузата ни, но бързо ми се изясни, че те е мотивирало не желанието да изпълниш ориста си, а отмъщението. Отмъщението е нищожно дело, Лейн. Пък и отмъщение за какво? За това, че на звяра му е отказано убежище?

— Не се нуждая от одобрението ти — простовато отвърна асасинът.

— Така и трябва. Зная, че се държах по начин, който бе… прекалено прям опит да насоча сърцето ти към това, към което би трябвало да се стреми. Осъзнавам, че подобно поведение бе неподобаващо и съвсем ненужно. Независимо дали го приемаш или не, ти си оригинален Избран, аз също. Ние двамата сме единствените същества, създадени по волята на боговете с изричната цел да отблъснат наплива на тъмнината, които са останали непокварени и цялостни. Привързаността ти към Айви е погрешна. Постепенно ще осъзнаеш това, както ще осъзнаеш, че може да има само една, която е достойна. Изисква се само време. Двамата с теб го притежаваме в изобилие. Така че ще изчакам проясняването на разсъдъка ти — заяви Етер.

Лейн бавно и демонстративно си пое дъх.

— Но ти давам един съвет.

— Какъв? — изръмжа той, изгубил търпение.

— Още преди откриването на този звяр вярвах, че няма повече Избрани. Фактът, че тя технически остава валиден Избран, говори, че някъде може да се крие и пети. Зная, че Миранда смята Свръхсъсредоточието за настъпило, че някъде вече срещано от нас същество е петият Избран. Това е нелепо. Обаче — ако съществува дори и частица вероятност това да е истина, изключително важно е и последният Избран да бъде открит. Дори и ако това означава, че онова… нещо ще заеме постоянно място сред нас. Когато жаждата ти за мъст бъде задоволена от разрушаването на безсмисления форт, предлагам да насочим всичките си усилия към търсенето на последния ни съюзник, докато не бъде доказано, че такъв не съществува.

Лейн не каза нищо и отново насочи вниманието си към мрака назад. Долавяше нещо, което не му се нравеше.

Дийкън безпомощно гледаше как двете му спътнички се огъват под тежестта на десетилетна мъка. Напразно се опитваше да ги утеши.

— Всичко е наред. Вече е минало. Стореното не може да бъде променено — рече той.

— Какво беше това място? Мястото, което видях? — молеше се Айви. — Кажи ми, че знаеш.

— Кенвард. Моят… нашият дом — отвърна Миранда, бършейки сълзите си.

— Кенвард… клането, за което говореше, избило всички без теб и чичо ти… Била съм там? Но ти каза, че е било преди години… Главата ми — рече тя, потръпвайки от болка, долепвайки длан пред очите си. — Предполагам тъгата ми причинява това. Прави ме слаба… и отваря стари рани. Донякъде е поетично, нали?

Беше права за старите рани. Дълбоката цепнатина в ръката й, която едва не й бе коствала живота, отново кървеше. Миранда затвори раната и й помогна да се изправи на крака.

— Ако това е било Кенвард, познавала ли си ме? — попита Айви.

— Възможно е. Бях много малка. Спомените ми са смътни. Но съм сигурна, че майка ми те е познавала. Лусия. Името й е споменато в прокламацията — каза девойката.

— Лусия… Сега си спомням името. Тя беше… наставник. Но не лош като Димънт и останалите. Мисля, че тогава имах много наставници. Но не мога… не мога да си спомня защо! Защо са ми останали само лошите спомени? — проплака тя.

— Припомни си това. Останалото също ще се върне.

— Тишина — шепнешком нареди Лейн.

Всички се извърнаха към него. Асасинът затвори очи и се съсредоточи върху нещо, което бе недоловимо дори и за Айви. След миг отново погледна. Бе убеден.

— Някой влезе зад нас в тунела — каза той. — Най-малко един кон. Трябва да продължим. Намалете светлината.

Яздещите бързо се качиха по седлата и групата продължи. Звукът от копитата ехтеше гръмко, заличавайки звуците от неизвестните преследвачи и същевременно улеснявайки намирането на пътниците. Можеха да се придвижват по-тихо пеш, но изоставените коне щяха да издадат присъствието им. А и предлаганата от животните бързина можеше да се окаже достатъчна, за да поддържат преднината си.

И преди времето течеше бавно, но сега всеки миг се разстилаше в цяла вечност. Бе видно, че Айви прави всичко по силите си, за да не позволи на страха да я овладее. Не спомогна за разсейване на напрежението и това, че конете започнаха да преплитат нозе. Животните не бяха получили достатъчно храна и вода. Провизиите за тях бяха свършили малко преди навлизането в планините, а в тунела нямаше нито откъде да се напият, нито откъде да отскубнат и стръкче трева. Умишлено предпазливият им ход ставаше все по-бавен, докато не стана ясно, че тайнствените преследвачи скоро ще ги настигнат.

Напрежението нарастваше. Дълъг отрязък от инак безличния тунел бе покрит с две петна кръв, а скоро след това попаднаха на купчина неразпознаваеми останки. Времето ги бе превърнало в изсъхнала черупка, през която минаваха коловозите. Мършата изпълваше прохода с миризмата на смърт. Малко след това Лейн даде знак светлината да бъде изгасена напълно.

Мнозина смятат, че знаят какво представлява непрогледната тъма, но докато не бъде изпитана, не може да се опише. Лишен дори и от искрица светлина, умът започва да погажда номера. Изниква неизменното усещане за намираща се отпред стена. Очите се разтварят колкото се може по-широко, зажаднели за сияние. Единствено затварянето им помага. Конските очи бяха покрити и животните бяха поведени напред. Ръцете на Айви бяха сключени здраво около кръста на Миранда, а главата й притисната към рамото на девойката, в чието ухо дишаше насечено. Скимтеше, но с изключение на редките слаби проблясъци синьо, успяваше по героичен начин да удържа страха си.

В тъмното беше невъзможно да се определи колко време са пътували — часовете и минутите се сливаха. Дори Миранда вече Дочуваше ехото. Пое дълбоко от застоялия въздух в тунела. Все още вонеше на смърт. Миризмата дори се бе усилила. Как беше възможно това? Със сигурност онова… нещо се намираше на мили зад тях. Тогава девойката усети това, което очакваше. Едва доловим хладен полъх върху кожата. Далеч напред прозираше посребрения от луната сняг. Сияеше бледо, но след дългия престой сред мрака й се струваше като маяк.

Последвалото бе влудяващо. Краят на тунела се намираше изкусително близо, но трябваше да поддържат бавно темпо, за да не бъдат чути сред звуците от подкови на преследвачите. Изходът се доближи. Ветрецът се усили, въздухът постепенно прие онази ледовитост, с която бяха свикнали. По-рано не бяха осъзнавали напълно колко по-топло е в тунела.

Миранда за пореден път си пое дълбоко дъх, нетърпелива да изпълни дробовете си със свежия въздух, но това, с което се нагълта, далеч не можеше да се определи като свежо. Вонята бе отвратителна, по-ужасна от всичко, което бе подушвала през живота си. Същата миризма на смърт, но усилена. Задави гърлото й. Усещаше вкуса й в устата си. Копнееше да я изхвърли с кашлица, но не смееше да рискува.

Още една вечност мина и накрая тунелът свърши, извеждайки групата в долина. Планините се извисяваха край тях. Обширни кръгли платформи бяха издълбани като стъпала около неравното дъно, предоставяйки равно място за еднотипните постройки, издигнати на неизменно идентични места. Всяка от тях представляваше голяма сграда без прозорци и само с една врата. Изградени от камък, издигащи се на няколко етажа, с наклонен покрив. На върха се издигаше кристал от типа, придружаващ всяко д’каронско дело. В четирите ъгъла на покрива също имаше по един.

Сградите бяха десетки, може би наброяваха стотина, подредени в кръгове. Само дъното на долината и отвеждащият до него път бяха незастроени. В средата на пролома се издигаше широка каменна платформа, почерняла от гъста и втвърдена мръсотия. Въпреки главозамайващото архитектурно присъствие, изглежда Дийкъновият превод не сгреши относно охраняването. Не се виждаше жива душа.

Приключенците се скриха в една ниша край изхода и зачакаха. Опитаха се да пазят тишина, но скоро стана ясно, че просмукващата се в тунела воня се излъчва от това място. Въздухът бе натежал от миризмата на леш. Миранда успя да потисне гаденето, но с цената на огромни усилия. Изпита жал към Лейн и Айви. Чувствителните им носове несъмнено увеличаваха мъките. Конете също видимо не се чувстваха добре. Единствено Етер оставаше незасегната, несъмнено благодарение на склонността си да изменя сетивата по свой вкус.

Звукът на чаткащи копита ставаше все по-силен, докато накрая преследвачите излязоха от тунела. Появи се превозно средство, до болка познато на Миранда — проклетата черна каруца. Бе се возила в такава и преди, в качеството си на затворник на Съглашенската армия. Липсата на прозорци правеше невъзможно идентифицирането на возения вътре. Два коня теглеха каретата, насочвани от кочияш.

Миранда чу нещо да издрънчава на земята. Обръщайки се, видя, че Лейн бе откачил меча си. Мълниеносно се стрелна към каретата. Хвърли се върху кочияша, откъсна го от капрата и го запрати на земята. Когато отвори уста, разкривайки жестоки редици зъби, девойката се извърна, закривайки очите на Айви.

Няколко мига по-късно Лейн отново се намираше край тях, изцапал козината около устата си с познато черно петно. Тялото на кочияша — несъмнено близник, потрепваше върху земята, а изпод забралото му се стичаше кръв. Обичайно тези гаври с човечността се разлагаха на прах, когато бъдеха убити. Очевидно Лейн го бе оставил жив, за да се мъчи.

— Той защо не използва меча си? — поинтересува се Айви, докато се отправяха след асасина към каретата.

— Не съм сигурна, че искам да зная — отговори Миранда.

Близникът най-сетне се срони на прах. Миранда скочи от седлото и изтича към вратите на каретата. Отключи и отвори, само за да отскочи ужасена.

— Какво? О… — рече женският малтроп, извръщайки се.

Каретата бе пълна с войници. Бяха струпани като дърва за огрев — войници със сини брони от север и червени брони от юг.

Миранда затвори вратите. Бе чувала подобни истории — че мъртвите били прибирани от бойното поле. Разполагаше с изобилие от спомени за нечии погребения в множеството села, през които бе минавала след разрушаването на Кенвард. Рядко биваха придружени с труп. Смяташе се, че няма кой да връща мъртвите при близките им, но имаше и такива, които казваха, че черните карети събирали мъртъвците от фронта.

— Какво е това място? — попита девойката.

— Ако съм разбрал правилно, картата го обявява за „Последна резерва“ — рече Дийкън.

— Какво означава това? Тук няма никого. Защо им е да отвеждат мъртвите тук? — поинтересува се тя.

— Може би резервите са в тези сгради — предположи сивият маг.

— Повярвай, ние сме единственото живо нещо наоколо — изкашля Айви.

— Усещаш ли някаква магия? — запита Миранда.

Дийкън стисна кристала си и бавно огледа околността.

— Нищо активно — отвърна той. — Кристалите имат някаква сила, но не мога да определя точно какво… Чакай, има и още нещо.

Повдигна пръст към нощното небе. Миг по-късно на небосвода се очерта черен силует, разкъсал сивите облаци, към които Дийкън бе посочил. Заради големината си изглеждаше близо, но с всеки изминал миг прилеповидната форма ставаше все по-голяма. По времето, когато плющенето на крилете му можеше да бъде чуто, чудовището бе закрило ужасяващо голяма част от небето.

Беше драгойл — или поне на това създание дължеше най-близката си прилика. Бе поне три пъти по-голям от най-едрия подобен звяр и туловището му изглеждаше много по-масивно. Вратът бе по-къс и много по-як, същото се отнасяше и за краката. Опашката бе покрита с шипове, чиято големина се увеличаваше по дължината й. Главата му бе защитена по сходен начин, а наместо злокобната човка, обикновено характерна за тези създания, тук стърчеше назъбено острие. При вида на създанието, конете ужасено се стрелнаха в тунела.

Лейн приготви оръжието си. Етер прие огнената си форма. Магьосниците вдигнаха кристалите си. Айви се взираше със зяпнала уста, все още неосъзнала се достатъчно, за да изпитва страх.

Чудовището се спусна в долината. Вихърът от веещите се криле за малко щеше да ги събори. Когато докосна земята, силата на удара разтърси околностите, събаряйки голяма част от снега по близките склонове. Пастта на тунела зад тях моментално бе покрита зад купчина лед и сняг. Всички се приготвиха за страховито сражение. Наместо да последва такова, чудовището стъпи здраво върху каменната платформа, без да предприема и най-малкото враждебно движение. Бавно сведе глава. Когато отвори уста, героите се пръснаха, очаквайки струя от гнусната миазма, която плюеха подобните на това чудовища, но това не се случи. От устата му се отрони дървен сандък, който падна на земята. Бавно започна да се отваря.

— Бъдете готови. Активира се някакво заклинание. Слабо — предупреди Дийкън.

Бледа синя мъгла плъзна от сандъка, бавно приела човешка форма. Айви и Миранда се напрегнаха при вида й, а огнената снага на Етер припламна. И преди бяха срещали този мъж. Багу — най-висшестоящият от генералите. Изглежда се бе отпуснал в стол, който все още не се бе появил напълно. Когато мъглата прие цвета на плътта му, генералът се изправи.

— Накарахте ме да чакам. Звярът кръжа известно време над облаците — заяви той.

— Кой е това? — запита Дийкън, удивен от магията, на която ставаше свидетел.

— Генерал Багу — отвърна сам мъжът. — Ти трябва да си най-новият трън в очите ми. Човекът, достатъчно глупав да се събере с Избраните.

— Невероятно! Илюзия, съчетана с комуникация… брилянтно — възхити се младежът.

— Слушайте, Избрани! Убеден съм, че знаете много за мен — но ви уверявам, че аз притежавам далеч по-голяма информация за вас. За някои събирам сведения още от времето на раждането ви.

Притеснявах се, че сте се сработили добре в качеството си на екип, но сега виждам, че тревогите ми са били неоправдани. Всички преследвате обща кауза, но всеки е движен от различен мотив. Гневът ви е фокусиран върху мен, защото смятате, че поражението ми ще ви доведе до жадуваната от вас цел. Грешите. Не аз стоя на пътя на желанията ви — глупавите ви възгледи го правят. Аз съм единственият, който може да ви предостави всичко, което искате. В замяна изисквам единствено да положите оръжие и да ми позволите да довърша работата си — или, ако предпочитате, да се присъедините към мен и да се погрижите за безкръвен край.

— Не го слушайте! — изкрещя Миранда.

— Магьосницата… Какво искаш? Край на войната, може би съчетан с щипка отмъщение за това, което родината ти е трябвало да изтърпи. Наистина ли вярваш, че на бранта ще бъде сложен край с убиването ми? Други ще заемат мястото ми, уверявам те, а те на свой ред ще бъдат заменени от трети. Виниш д’кароните за поддържането на войната, но твоите сънародници и хората от Тресори позволяват да продължава. Присъедини се към мен и ти обещавам, че бранта ще приключи още утре. Ще издам заповед за прекратяване на военните действия. Ще започнат преговори. Ако се присъединиш към мен, следващата капка кръв ще бъде последната — каза Багу.

— Никога не би сторил подобно нещо — отговори девойката.

— Откъде си толкова сигурна? Убедена до такава степен, че да позволиш още няколко поколения да бъдат посечени, наместо да ми се довериш? Или си позволила патологичното недоверие на асасина да отрови ума ти?

Миранда мълчеше. Багу се обърна към Лейн.

— Ами ти, асасине. Теб дори не те е грижа за войната, не е ли така? Искаш смъртта ни, защото заплашваме скъпоценния експеримент зад гърба ти. Ти също виниш несправедливо. Не ние избивахме вида ти. Вършеха го човеците, елфите и всеки, който гледаше на тях като на нещо по-низше и опасно. Дори и да избиеш д’кароните до крак, истинските убийци на вида ти ще останат, както и заплахата. Прие Айви за такава като теб, а тя дори не е завършена. Създадохме я, за да предоставим още една глътка въздух на вида ти, а в отговор ти дириш унищожението ни? Последвай думите ми и ще накарам Димънт да възкреси вида ти. Отново ще има стотици — хиляди — като теб — предложи Багу.

— Не сте ме създали! Не си спомням всичко, но зная, че невинаги съм била такава — отвърна Айви, придружена от червен проблясък. — Някой да ми даде оръжие! Ще му дам да се разбере!

— Експериментът. Твоята мотивация е по-трудна за определяне. Отмъщение заради изменянето ти ли дириш? Или просто искаш да останеш с тях, защото няма къде другаде да идеш? Това е без значение — от поражението ни не ще спечелиш нищо, но ще изгубиш много. Всички, познавали те в предишния ти вид, са вече мъртви. Ако дириш отговори, върни се сред нас. Ние и само ние сме в състояние да ти ги предоставим.

— А на мен какво ще предложиш, злодею? Нямам мотивация, само цел, която е да отърва света от теб и онези като теб — намеси се Етер.

— А, да. Защитницата. Създадена от зората на времето с една-едничка цел — да брани света си. И ако успееш? Тогава какво? Ако бъдем необратимо сразени, няма да ти остане нищо. Цяла вечност от кухо, безсмислено съществуване. Можеш да бъдеш много повече. Този свят не е първият, който сме потърсили. Няма да бъде и последният. Докато пронизваме воала, носейки се от реалност в реалност, би могла да получиш нова цел. Би могла да бъдеш завоевател. Или, ако настояваш на закрилата, защо да се ограничаваш само до един свят? Присъедини се към нас — и когато този свят стане наш, ще можеш отново да го защитаваш — както и хиляди други. Вие не сте единствените ни врагове. С нас ще имаш цяла вечност смисъл пред себе си — предложи генералът.

— Няма значение какво предлагаш. Съдбата не е толкова крехка, че да позволи героите на този свят да бъдат покварени — заяви Дийкън. — Белегът ще повали всеки божествен воин, който изневери на каузата.

Багу насочи погледа си към младия магьосник.

— Ученият на групата. Чуй ме, човеко. Не играем тази игра от вчера. Запознати сме из основи с правилата, много по-подробно, отколкото вие някога ще бъдете. Познанието ни в еднаква степен се простира и до изключенията им. Напълно по силата ни е да осигурим безопасно приемане в редиците ни. Правено е и преди.

— И какво ще сториш, ако откажем? Ще ни убиеш? Тук има само четирима Избрани. Докато петимата от нас не бъдат събрани, дори и да ни убиеш, това само ще забави нещата. Нови Избрани ще се издигнат. Страх те е от нас. Затова си дошъл да ни убеждаваш. Толкова те е страх, че дори не си посмял да дойдеш лично — каза Миранда, разчитайки, че генералът още не знае това, което бе известно на нея — Свръхсъсредоточието вече бе настъпило.

— Страх! Незначително създание! Как се осмеляваш изобщо да помислиш, че си в състояние да породиш у мен нещо различно от презрение? Виждал съм поражението на хиляди далеч по-могъщи от теб. Ти си нищо! — беснееше Багу, преди да добави с изпепеляващ тон. — А що се отнася до убиването… Истина е, че засега ни трябвате живи… но животът може да бъде далеч по-широко понятие, отколкото предполагате…

Образът му изчезна. Рязко и внезапно, чудовището се издигна във въздуха. Учудващо, драгойлът не се хвърли веднага към тях. Издигна великанското си туловище в небето, виейки се все по-високо и по-високо, докато накрая не изчезна сред споделящите цвета му облаци. Където преди секунди несъмнено щеше да избухне чудовищна битка, сега цареше неземна тишина. Единствено все още отвореното сандъче свидетелстваше за случилото се току-що. Миранда предпазливо го доближи.

— Внимавай! — посъветва я Айви.

Приготвила жезъла си, девойката надникна. В ковчежето имаше няколко кристала, които лежаха безжизнени. Освен тях, вътре се намираха и няколко златни украшения. Две метални пластини със странна форма, ръкавица и диадема. Девойката се приведе. Изглеждаха й познати. По-точно ръкавицата. Канеше се да я повдигне, когато предупредителният вик на Дийкън я сепна.

— Магиите се разбуждат! — провикна се той.

Миранда повдигна глава. Един след друг, кристалите върху покривите засилваха. Само за няколко секунди бледото сияние на затулената от облаците луна бе заменено от бледосинята светлина на скъпоценните камъни.

— Чухте ли това? — ахна Айви, а Лейн се извърна към източника на звука, останал нечут от останалите.

Миг по-късно се разнесе отново, този път по-силно. Далечен тътен, наподобяващ свлачище едри камъни.

— Не може да бъде. Не биха го сторили — изрече Дийкън с приглушен глас.

Неравномерното боботене започна да се усилва, примесвайки се с трептенето на постройките. Някои от вратите затракаха, отчупвайки обгърналия ги лед, напирайки срещу натрупалия се в основите им сняг. Последваха и други врати. Скоро какофонията на безчетни порти, заплашващи да се отскубнат от пантите си, стана оглушителна.

Лейн бе заел решителна поза. Бе дошъл тук да разрушава, да отнеме онова, което д’кароните се опитваха да скрият. Да ги накаже. Дишането на Айви се ускоряваше, героичният до този момент контрол върху емоциите й бе започнал да се изплъзва. Докато отстъпваше назад към каретата, единственото подобие на закрила в цялата изпълнена с хаос долина, тя се препъна в останките на убития войник. На колана му висеше меч. Айви пролази, взе оръжието и го стисна с треперещи пръсти.

Накрая една от вратите поддаде. Блъвна застоял, смрадлив въздух, последван от задушлива прах. Когато облакът се уталожи, разкрилата се гледка бе покъртителна. Мъртвите. Стотици от тях, някои загинали преди повече от стотина години. Студеният, сух въздух ги бе превърнал в кости с опъната по тях кожа, но пак съумяваха да пристъпват напред. Повечето все още носеха някакви парчета от бронята, в която бяха намерили смъртта си. Носове и уши, ако все още бяха останали, висяха с поклащане от черепите, а очите отдавна бяха изгнили. Ала по някакъв начин всеки мъртвец усещаше натрапниците и влачеше нозе към тях.

— Богове… — промълви Миранда.

— Боговете нямат нищо общо с това сквернение — процеди Етер.

Мигновено се стрелна към препъващия се легион. Пламваха лесно, сведени от времето до чуплива прахан. Етер продължи полета си и в криптата. Със струя горещ въздух, смесения рев на хиляда нечестиви писъка и лумването на хиляда пламъка, всички намиращи се вътре трупове припламнаха.

Миранда си припомни малкото, което знаеше за огнената магия, приготвяйки се да го насочи към следващата врата, която се пръскаше, но от сиянието на създаденото от Етер огнище продължаваха да изникват силуети. И подпалени, немъртвите продължиха. Дори и когато плътта бе изцяло окапала от костите им, скелетите не спряха вървежа си. Втора, а сетне и трета врата се срутиха, избълвайки още стотици немъртви. А още не бяха успели да унищожат дори един.

— Дийкън. Знаеш ли нещо за това? Немъртвите? Можеш ли да развалиш магията? — викна Миранда.

— Малцина некромансъри имаше в Ентуел. Ще опитам каквото зная — отвърна младежът.

Повдигна кристала си и промърмори няколко думи, протягайки фокусиращия си камък напред с изричането на последното слово. Нишка светлина се стрелна от него. Когато докосна горящите мъртъвци, доближили се на опасно разстояние, те се строполиха на земята. Сякаш нещото, вдъхвало им живот, бе внезапно отнето, оставяйки ги да се сринат в купчинка кости. Усмивка и искрица надежда проблеснаха върху лицето на Дийкън, докато се подготвяше да използва повторно магията, но със същата внезапност, с която бяха сразени, шестте скелета се надигнаха отново.

— По дяволите! Нещо подхранва проклятието. Не е нужно да си гений, за да определиш какво — рече той, хвърляйки поглед към сияещите кристали по покривите. — Няма причина да смятаме, че тази им магия е различна от останалите. Прекъснем ли източника, елиминираме заклинанието.

— Значи трябва да разрушим кристалите — каза Миранда.

Това бе всичко, което Лейн се нуждаеше да чуе.

— Пазете Айви — заръча той, хвърляйки се в действие.

Тутакси движенията му станаха неразличими за простото око.

Без да си прави труда да отбягва сгъстяващата се орда немъртви, острието му ги разсичаше като суха тръстика, разчистило път, който бързо се затвори подире му.

— Айви, стой край нас — каза Миранда, поглеждайки назад, за да се убеди, че спътничката им е в безопасност. Но нея я нямаше.

Девойката отново извърна глава и видя Айви да се втурва след Лейн. Беше ли уплашена? Беше ужасена.

Страхът не спря да прогаря ума й, докато не започна да й се струва, че тече през самите й вени. Съпровождащата я аура бе ослепяваща. Никога не бе осъзнавала промяната в такава степен, не се бе потапяла в нея толкова дълбоко, без да изгуби себе си, но не можеше да допусне това. Приятелите й се нуждаеха от нея. Не някакво безмозъчно чудовище. Не някакво хленчещо момиченце. Нуждаеха се от нея. Когато достигна първото от скверненията, които някога са били хора, Айви замахна с оръжието си. Далечни спомени — нейни, а същевременно не принадлежащи ней — напътстваха тялото. Дръж оръжието така. Стъпи по този начин. Тренировки, някакъв остатък от това, което наставниците й бяха наливали в ума й. Мускулите й работеха сами. Острието разсичаше мощно и уверено. Главата на един от труповете се търкулна.

Дълбоко в ума си усещаше нещо да я окуражава. Нещо я подтикваше да продължи. Нов замах. Пореден. Още от създанията падат. Усети как нещо се усилва. Желанието да срази всички тези врагове растеше като глад, който настояваше да бъде утолен. Още от олюляващите се тела се приближиха към нея, но тя продължаваше да нанася удари с меча. Страхът се стопяваше. Както и всичко останало. С всеки замах усещаше как желанието се усилва. Превръщаше се в нужда.

Предните редици на ордата вече достигаха Миранда. Посятият сред тях огън от Етер се бе разпрострял, което само увеличаваше заплашителността им. Айви вече бе потънала дълбоко сред редовете им, обзета от някаква невиждана досега ярост, която не й позволяваше да забележи, че враговете й бяха безкрайни. А междувременно пламъците продължаваха да скачат от труп на труп, приближавайки се до нея. Мечът нямаше да й помогне, ако бъде заобиколена от огън.

Нова огнена струя бликна от криптата. За момент Етер увисна високо над долината. За пръв път осъзна, че не помага. Лейн бе унищожил част от немъртвите. Дори Айви го бе сторила. А атакуваните от нея създания все още не бяха сразени. В очите й проблесна съсредоточеност. Стисна огнените си юмруци и фокусира ума си. Щеше да ги изпепели. Пламъците започнаха да се издигат. Сиянието им стана почти ослепително. Започна да се тресе от изтощение, но телата под нея все още стояха прави.

Потоци енергия се изливаха от Етер, подхранвайки пламъци, които се издигаха високо в небето. Овъгленият камък на подпалената от нея крипта започна да сияе. Избраната изрева и вля дори още повече сила в преизподнята. По стените плъзнаха огнени нишки, сронвайки хоросана, пропускайки навън побелелия огън. Накрая криптата се строполи, последвана от Етер. Лишени от свръхестествено гориво, пламъците угаснаха.

Огромна част от долината бе почерняла. Крачилите из нея тела се бяха превърнали в купчинки овъглени кости и пепел. Метаморфът се строполи в средата на ивицата овъглена земя и с огромно усилие прие каменната си форма.

Лейн достигна върха на най-близката крипта. Вратите й още не се бяха отворили, но огнената ярост на Етер бе стопила голяма част от снега, който ги блокираше. Много скоро затворените вътре създания щяха да излязат. Нанесе удар към големия кристал. Проблесна светлина, съпроводена от енергиен пукот. Острието отскочи, а кристалът остана незасегнат. Втори и сетне трети удар постигнаха сходна липса на ефект. Малтропът прибра меча си и заби пета в каменната подложка на кристала. Тя се напука. Вторият удар разшири пукнатините в ледения камък, а третият бе достатъчен да отчупи кристала, който полетя към земята. Лейн отиде до ръба и надникна. Кристалът се бе счупил и сиянието му бе угаснало, а неколцина немъртви, които се бяха катерили по стените в опит да достигнат малтропа, застинаха и паднаха на земята, но имаше други, които да ги заместят. Асасинът бързо се стрелна към ъгъла на покрива, за да откърти нов кристал.

Неспирният вой на възкръсналите войници ставаше направо оглушителен, тъй като врата след врата биваше натрошена на късове. Миранда се хвърли сред сганта, разблъсквайки ги с вълни магия. Трябваше да достигне Айви. Дийкън се стрелна подире й. Когато достигна спътницата си, сивият магьосник измъкна двуострийното оръжие от торбата си. Макар да го бе извадил при последното спасяване на Айви, още не бе го използвал. На пръв поглед не изглеждаше ясно как възнамерява да го стори сега. Остриетата бяха с дължина почти една педя, извивайки се в противоположни посоки.

— Каква полза от това? — попита Миранда, успявайки да издигне един от немъртвите и да го запрати напред, разчиствайки още няколко стъпки към Айви.

— Малък трик, на който ме научи Гилиъм — обясни Дийкън.

Пусна оръжието. То увисна във въздуха, разкривайки редица странни украшения по дръжката си. Внезапно започна да се върти, за секунди увеличавайки скоростта си до такава степен, че чак въздухът засвистя. Дийкън замахна с ръка и оръжието се стрелна, проследявайки движението му. Прогнилата плът на немъртвите биваше разсичана с лекота. По времето, когато острието се върна, всяко докоснато от него същество бе сведено до гърчеща се купчина крайници.

— Някой път трябва да ме научиш — отбеляза Миранда, запращайки нов труп във въздуха, този път, за да разчисти пътя зад тях.

— Разбира се — отвърна той, хвърляйки оръжието за втори път.

Докато двамата си проправяха път през безчислените орди, Етер тежко вървеше към следващата крипта. За момента каменната й форма понасяше без проблем неспирните атаки на пълчищата немъртви, заменили изпепелените от нея. Мощните й каменни лапи размазваха създанията, но бройката им бе изморителна. Тя видя Лейн върху покрива и също така забеляза ефекта от събарянето на кристалите. Когато достигна криптата, Етер впи ноктестите си пръсти между камъните и започна да се катери. Масивното й туловище се движеше съвсем малко по-бързо от преследващите я телеса.

Лейн най-сетне строши и последния от кристалите на покрива си, с което върна няколко групи немъртви към безжизнеността. Още няколко крипти бяха изгубили вратите си, изпълвайки долината в още по-голяма степен от преди. Немъртвите бързо изпълваха мястото. По-лошо, гърчещата се маса вече бе достигнала покрива — труповете се блъскаха и се катереха един през друг в опит да го достигнат. Малтропът неспирно ги сечеше и покосяваше, но сразените мигновено биваха заменени от нови. Не разполагаше с безопасен начин да се спусне долу.

Погледът му се премести към покрива на следващата крипта, сетне към претъпканата земя отдолу. Нямаше друг избор. Пъхна оръжието в ножницата, срита един досаждащ с близостта си мъртвец и скочи. Сблъска се със средата на стената на следващата постройка, успявайки да се вкопчи в нея в последния момент. Бързо се закатери нагоре, следван от вълна трупове, която вече променяше посоката си.

Айвиният бяс бе започнал да взема своето. Острите, костеливи пръсти и счупените зъби на ратниците, които бе посичала, бяха досегнали плътта й повече от веднъж, но тя обръщаше все по-малко внимание. Мисълта за собствената й безопасност бе прокудена настрана от желанието да срази немъртвите. Когато вихреното острие на Дийкън профуча край нея, елиминирайки най-близките заплахи, женският малтроп се зае да сече на късчета все още потръпващите им останки. На всяка цена трябваше да впие оръжието си във врага.

Миранда и Дийкън й викнаха да спре, но гласовете им сякаш долитаха отдалеч. Когато се приближиха, тя се извърна към тях. Умът й ги разпозна като приятели, но лудостта видя в тях нещо друго. Не го знаеше, но усещаното от нея сега бе същата програма, която движеше и близниците, наложена й, докато се бе намирала в ръцете на д’кароните. Сега тя налагаше магьосниците да опитат острието й. Айви се хвърли към тях. По средата на втурването, смътната реализация, че напада приятели, най-сетне си проби път до съзнанието й. Успя да спре оръжието на косъм от Миранда и се отдръпна, изпускайки го. Дийкън се нагърби изцяло със задачата да удържа вълните отказващи да умрат войници, докато девойката се зае да оглежда Айви.

— Какво беше това? Добре ли си? — попита момичето, търсейки наранявания и бързо изцелявайки намерените.

— Не… не можех да го контролирам. Проклетите наставници… Мисля, че така са ме научили да се бия — рече Айви. — Не ми харесва.

— Сега владееш ли се?

Айви закима енергично.

— Добре. Искам да ме последваш. В тази долина трябва да има някакво място, което немъртвите да не могат да достигнат. Щом се озовеш там, искам да останеш, докато се погрижим за… — обясни Миранда.

— Не! Аз съм една от вас. Част съм от групата. Ще помагам — настоя Айви.

Един от живите трупове замахна към Дийкън, раздирайки ръката му. Нямаше време за спорове.

— Добре. Вземи меча, трябва да… — отстъпи девойката.

— Не! Не се харесвам с меч в ръка. Просто ми кажи какво трябва да направя.

— Виждаш ли онези кристали? Трябва да строшим всичките — посочи момичето.

Айви погледна към покривите, сетне към полето олюляващи се ратници. Дузина страхове си оспорваха привилегията за ума й, но тя ги прогони и се стрелна напред. Моментално я заляха инстинкти, но те бяха по-познати, посрещнати с радост. Стъпките й придобиха грация и ритъм. Мяташе се и се извърташе, промъквайки се през най-дребните пролуки в редиците на враговете. Гъстотата на ратниците ставаше все по-голяма, а маневрите й — все по-акробатични. Премятания, кълба и претъркулвания най-сетне я отведоха до основата на една от криптите.

С бързина и прецизност, които дори надминаваха тези на Лейн, тя се стрелна до покрива. Тук грациозността й изчезна, тъй като с голи ръце започна да удря по каменните основи, приютили кристалите. Макар лишени от финеса на изкачването й, действията пак бяха ефективни, тъй като привидно слабите удари сломиха камъка.

През няколко сгради от нея Етер най-сетне бе приключила изморителното си изкачване. Доближавайки се към кристала, тя му нанесе мощен удар с опакото на ръката си, пръсвайки го веднага, но това я накара да се олюлее. По крайника й плъзна остра болка. Бе дело на кристала. Защитаващата го магия не я притесняваше, но проклетият камък лакомо бе засмукал силата й, когато го докосна. Гневно се обърна към следващата каменна поставка и внимателно се приближи към нея. Един от немъртвите се изкачи на покрива. Метаморфът сграбчи прогнилото същество и го хвърли към камъка, унищожавайки немъртвия и събаряйки кристала с един удар. Съумя да се справи с оставащите три трупа и три кристала по същия начин. Когато работата й върху този покрив приключи, Етер пристъпи до ръба и скочи, докарвайки доста незавиден край на струпалите се отдолу.

Същевременно оръжието на Дийкън се нуждаеше от все повече време, за да разсече сгъстяващите се орди трупове. А още не бяха достигнали някоя крипта.

— Това не върши работа. Трябва да им попречим да излизат. Погрижи се да залостиш все още неотворените врати. Аз ще се погрижа за мъртъвците, които вече са излезли — заяви Миранда.

Дийкън кимна и повика острието си. Повдигна кристал и се съсредоточи върху най-близката врата, която още не се бе отворила. Процепите около нея започнаха да сияят. Когато сиянието изчезна, същото сториха и цепнатините. Издигалата се някога врата бе заменена от солидна стена. Миранда събра колкото се може по-голямо количество от кишата — резултат от предишните вилнеения на Етер, сетне засипа с нея немъртвите. Когато не можеше да накваси повече от тях, съсредоточи съзнанието си в създаване на мощен вятър и вледеняващ студ, които насочи към сганта. Постепенно насечените им движения се забавиха, накрая застивайки съвсем. В безопасност от нападателите, Миранда се запровира сред тях с цялата си възможна бързина, за да помогне на Дийкън.

По-дълбоко в долината, далеч от обездвижените с магия немъртви, Етер все още не бе успяла да се добере до друга крипта. Труповете бяха оформили непревземаема стена пред нея, която никакво удряне, блъскане или поваляне не можеше да разкъса. Гърчещата се маса започна да прелива, труповете се катереха един върху друг като насекоми, обгръщайки я от всички страни. Накрая Етер бе принудена да изостави каменната си форма. Събирайки малкото сила, която още не бе прахосала, Избраната започна да прокарва през ума си дългия списък създания, с чиито проби се бе сдобила от кутията на Дийкън. Накрая направи избор. Потръпващата маса около нея започна да се издига и накрая бе разкъсана, а Етер се извиси нагоре във формата на грифон. Стрелна се отново към земята, сграбчвайки два трупа, които захвърли с непогрешима прецизност върху два от кристалите. Стрелна се отново, за да вземе две нови бомби.

Айви строши и последния кристал и притича до края на покрива, за да слезе, само за да бъде внезапно и непоносимо посетена от акрофобията си. Колкото и да се опитваше, не успяваше да прогони и този страх по подобие на останалите. Върна се до най-горната част на покрива, а немъртвите пълчища започваха да изникват над ръба и да се доближават. Айви се оттегли до натрошените останки от централния кристал, а ужасът се приближаваше.

— П-помощ — изхленчи слабо тя, нежелаеща да се обръща към останалите.

Основата, на която се бе опряла, се отчупи, като едва не я отнесе със себе си, докато летеше към земята.

— ПОМОЩ! — изкрещя Айви, забравила неохотата.

Миг по-късно усети рязко дръпване и бе вдигната във въздуха. Нададе оглушителен писък, гледайки как покривът се смалява под нея.

— Спри да пищиш, животно — предупреди Етер.

— НЕ МЕ ИНТЕРЕСУВА! СВАЛИ МЕ! ЩЕ СИ ОПИТАМ ШАНСА С МЪРТВИТЕ! — пищеше Айви, стиснала силно очи.

Етер се спусна и я остави върху един покрив в края на долината.

Отваряйки предпазливо очи, Айви внезапно изкрещя:

— Не, не! На земята! НА ЗЕМЯТА!

Етер не обърна внимание на молбите. Айви срита най-близката каменна опора, строшавайки я с един удар — гневът й бе придал сила. Стрелна се до другата поставка и я сграбчи, отчупвайки основата й. Повлачи я със себе си, като продължи да беснее. Ръмжеше гръмко, подчертавайки недоволството си с разрушаването на още кристали с импровизираната сопа.

— Що за малоумен идиот оставя страхуващ се от височини върху покрив! — викаше тя, разрушавайки и останалите основи.

Отново пленена на покрив, където вече нямаше какво да прави, Айви завъртя напуканите останки от каменната си сопа и я хвърли. Тя описа голяма дъга и се натроши в платформата в средата на долината.

Дийкън се стрелваше по тесните пътеки между постройките, все по-рядко откривайки някоя, от чиято врата не се изливат немъртви. Миранда вървеше почти непосредствено след него, призовавайки вледеняващи вихри, жилави лиани и всичко друго, което можеше да забави създанията. Накрая младежът спря, отчаяно опитвайки да си поеме дъх.

— Лошо… Прекалено много вече са излезли — на пресекулки изрече той. — Трябва да се изкача на някой покрив. Може да ми хрумне нещо за кристалите.

След неуспешен опит за левитация, Дийкън промени част от строшена врата в стълба. Заизкачва се, следван от кристала си, който покорно висеше край него. Когато Миранда също се изкачи, магьосникът разруши стълбата.

— Ако и те започнат да се катерят, постарай се да ги държиш настрана от мен.

Миранда кимна. Виенето на прогнилите гласове и тътренето на нозе бяха неспирни. Почти невъзможно беше да се определи кое се намира най-близо и кое представляваше заплаха. Дийкън изхвърли всичко това от съзнанието си, отдавайки цялото си значително внимание на най-големия от сияещите кристали. Доближи собствения си камък и свъси вежди, периодично местейки очи, сякаш четеше. Тъй като вече нищо не забавяше пълчищата трупове, не след дълго немъртвите започнаха да се изкачват по стените на криптата.

Застанал на далечен покрив, Лейн тъкмо разрушаваше и последния от прилежащите на постройката кристали. Повечето от криптите се намираха достатъчно близо, за да е възможно достигането им със скок между покривите. Немъртвите бяха прекалено бавни, за да го достигнат, преди да се е преместил, а бяха и прекалено безмозъчни, за да се покатерят по околните сгради, така че не представляваха проблем. Подбирайки следващата си цел, асасинът зърна в далечината Айви, която колебливо се доближаваше до ръба на покрива си и се отдръпваше, обвита в синьо сияние. Очите му се плъзнаха по покривите. Повечето от заобикалящите го бяха обсипани с останките на труповете, имали лошия късмет да бъдат използвани от Етер като снаряди. Спринтирайки, Лейн започна да скача между тях, когато бяха достатъчно близо, както и да търчи по земята, когато не бяха. Острието му проправи пъртина сред сганта немъртви, които, въпреки значителните усилия от негова страна и от тази на спътниците му, не спираха да растат.

След миг Лейн си бе проправил път до покрива, на който се намираше Айви. Първоначално тя бе стресната, а впоследствие успокоена от появата му. Асасинът я хвана за ръката и я отведе до ръба на покрива. Избраната неохотно се остави да бъде издърпана, но когато зърна земята, се отдръпна обратно, поемайки си рязко дъх, опитвайки се да овладее усилващия се страх.

— Можеш да го направиш — настоя той.

— Не. Не мога, Лейн — заекна Айви, приклякайки, закрила очи.

— Айви, чуй ме. Изслушай ме! — нареди Лейн, рязко сваляйки ръцете й.

Тя повдигна насълзените си очи към лицето му.

— Изправи се. Виждаш ли онзи покрив? — рече асасинът, сочейки към съседната крипта.

— Не искам да…

— Погледни! Виждаш ли го? — властно повтори Лейн.

Айви кимна.

— Искам да скочиш върху него. Не гледай надолу. Гледай към покрива. Можеш — напъти лисугерът.

Избраната си пое треперлив дъх, докато той я отвеждаше назад. Очите й бяха вперени в покрива. Лейн взе ръката й и направи първите си крачки напред. Айви се насили да го последва, търчейки на половин крачка зад него. Когато достигна ръба, стисна очи и скочи. Миг по-късно усети сблъсъка, плъзвайки се първо нагоре, а след това надолу по някаква ледена повърхност. Разпери крайници, впивайки нокти в леда и стискайки зъби заради страха. Когато спря, усети рязко побутване по рамото. Предпазливо отваряйки очи, Айви видя, че се е вкопчила в плочите от другата страна на покрива, върху който се бе приземила. Бе го прескочила почти изцяло.

— Направих го! — викна тя, скачайки щастливо на крака.

Лейн кимна, след което се спусна от покрива и се отправи към друг. Айви си позволи още няколко мига, в които да се наслади на постижението си, след което се зае да руши кристалите.

Умората бе започнала да оказва влияние върху Етер. Приела формата на грифон, за да намали паразитния ефект на кристалите, Избраната трябваше да търпи не само предимствата, а и недостатъците на настоящото си въплъщение. Приземявайки масивното си туловище върху един от най-отдалечените от останалите покриви, метаморфът спря да си почине и да огледа постигнатия напредък. Почти една трета от криптите бяха обезсферени, за което свидетелстваха и купчини отново намерили покой мъртви. А изглежда вече сразените бяха заменени изцяло.

Дийкън продължаваше да се взира в кристала, понякога съобщаващ някакво наблюдение на Миранда, без да осъзнава колко бързо тя отстъпва пред неспирно увеличаващото се множество. Бързо бе узнала, че около кристалите е по-добре да използва по-традиционни методи за отблъскване на немъртвите. Лъкът напусна рамото й, стрелите биваха внимателно насочвани. Кьопавите трупове не представляваха проблем. Стрелите ги пронизваха с лекота, често поразявайки последователно две цели. Скоро изстрелите й нанизваха по три трупа, а покривът ставаше все по-опасен.

— Побързай! — викна Миранда, прибягвайки до повеи на вятъра, за да разчисти място. Най-близките кристали засияха по-силно и неколцина от вече сразените мъртъвци се надигнаха отново.

— Има три магии. Една защитава кристала, една подхранва създанията и… Последната не мога да определя — каза Дийкън, най-сетне решил, че не разполага с повече време.

Отстъпи назад и съсредоточи ума си. Влиянието му бързо се разпространи. Един след друг околните кристали засияха все по-ярко, попивайки излъчващата се от него сила. Все повече и повече трупове, лишени от нечестивата сила, давала им живот, се надигаха отново.

— Какви ги вършиш? — викна Миранда.

— Само още секунда — промърмори той.

Най-после и последният от оцелелите кристали засвети ярко. В сърцевината им проблесна кратка мълния. Накрая Дийкън спря, като едва не се строполи, прекратявайки огромното усилие.

— Готово. Защитното заклинание. Само него успях да разваля — изрече младежът.

Миранда сложи стрела и я запрати към един от кристалите на недалечен покрив. Пръсна го с лекота.

— Кристалите са уязвими! Трошете ги! — викна Миранда.

Лейн отново опита да удари кристал с меча си. Този път чупливият скъпоценен камък се разтроши. Айви взе камък и стори същото. Девойката запращаше стрела след стрела. Дийкън насочваше смъртоносното си оръжие. Десетки немъртви се строполяваха с разрушаването на всеки кристал. Само за минути всички сфери в долината бяха натрошени. Героите се събраха на един покрив, за да огледат полесражението. Не бе останала непокрита с немъртви земя.

— Това си беше истинско мъчение — отбеляза Дийкън, бършейки потта от челото си.

Миранда с отвращение огледа гнусния пейзаж. Колкото и да й се повдигаше от гледката, обсипана с мъртви, в ума на девойката се бе настанила мисъл, която не искаше да си иде.

— Не е достатъчно — рече тя.

— Бих казала, че е повече от достатъчно — рече Айви, приближавайки се до ръба на покрива, след което предпазливо се върна. — Тук не ми харесва.

— Не, имам предвид, че войната е продължавала повече от век. Ако сразените от всяка битка са били донасяни тук, трябва да има и още.

— Прекалено надценяваш д’кароните. Не е възможно да са се погрижили за всеки убит — каза Етер.

— Дори и така да е… — замислено отвърна девойката.

Лейн затвори очи. Айви стори същото.

— Лошо — каза Айви. — Чувате ли?

Асасинът кимна, добавяйки:

— Под земята.

— Как така под земята? — попита Дийкън.

— Вижте! — викна Миранда, сочейки към каменната платформа в центъра на долината.

Хвърлената от Айви каменна поставка я нямаше. На нейно място се беше появила дупка. А в нея — чернота. Миранда слезе на земята, опитвайки се да прогони от съзнанието си факта, че купчините, по които стъпваше, някога са били човешки същества. Дийкън и Лейн я последваха. Етер, все още във формата на грифон, се стрелна надолу, оставяйки Айви сама.

— Хей! — гневно се провикна последната. — Не ме оставяйте тук!

Етер се приземи край останалите — точно на ръба на платформата. Няколко крачки пред тях стоеше дупката, която не оставяше съмнение, че това всъщност не е платформа, а покрив. В мрака долавяха тътрене и непогрешими стенания.

— Цялата долина трябва да е пресечена с тунели и камери — предположи Миранда.

— Несъмнено притежаващи собствени кристали — добави Дийкън.

— Да. Оставете ги. Ако целта ни тук бе да увредим делата на д’кароните като наказание за застрашаването на скъпоценната питомка на Лейн, то тя вече е постигната — каза Етер.

— Какво ще се случи, ако наистина ги оставим? — обърна се девойката към Дийкън.

— Стига немъртвите да не избягат от долината, вероятно кристалите ще се изхабят и труповете ще спрат да живеят — каза той.

— А ако избягат? — поинтересува се момичето.

— Не съм сигурен, но е очевидно, че съживилото ги проклятие е създадено с цел да се разпространява. Ако дори и едничък труп се измъкне, възможно е проклятието да се разпространи безпределно — отговори сивият магьосник.

За момент Миранда размишлява мълчаливо.

— Намиращите се долу кристали… Те също ли са изгубили защитата си? — запита тя накрая.

— Вложих значително усилие в заклинанието. Бих казал, че всеки обект със сходна защита, намиращ се в планината, е бил засегнат.

— Значи са чупливи като стъкло — продължи девойката.

— Грубо казано.

— Добре. Имам идея, за изпълнението на която ще се нуждая от помощта ти. Също и от твоята, Етер — заяви момичето.

— Ако обмисляш да слезеш там, можеш да бъдеш сигурна, че няма да ти помогна. Подобно глупашко начинание не е достойно за помощта ми — категорично заяви метаморфът.

Миранда спокойно изложи плана си. Постигането на отвратено изражение бе почти невъзможно в настоящата форма на Етер, но тя пак успя да се справи великолепно, преди да кимне неохотно. Лейн моментално пристъпи към действие, стрелвайки се към все още съхраняващия Айви покрив, за да я довлече обратно, не без протести от нейна страна. Сетне двамата се отправиха по най-безопасния път към края на долината и зачакаха. Когато заеха позиция, Етер се издигна във въздуха, кръжейки.

Миранда се отпусна на едно коляно. Дийкън зае сходна поза. Девойката допря върха на счупения си жезъл върху ледената твърд точно до ръба на каменната платформа. Магьосникът опря длан до същото място. И двамата се съсредоточиха дълбоко. Бавно от мястото на допира им се разнесе тих, но доловим ритъм. Първоначално бе нестабилен, но с течение на времето се усили и стабилизира. Постепенно преля в тътен, а сетне и в рев. От сградите започнаха да се сипят тухли. Дупката в покрива се разшири.

Двамата магьосника се съсредоточаваха върху заклинанието, усилвайки го до предела на силите си. Цепнатини раздираха земята. Цели парчета от дъното на долината паднаха, повличайки със себе си купчини сразени ратници. Трусът продължаваше да се усилва. Лед, сняг и камъни се плъзваха по склоновете. Една след друга основите под криптите поддаваха и постройките потъваха в земята. Накрая цялото дъно на долината остана без опора. Покривите на безбрежните тунели се срутиха едновременно.

Когато самата земя под тях започна да се рони, Етер се стрелна и грабна двамата чародеи, издигайки ги във въздуха. Остави ги до Лейн и Айви и кацна на свой ред, бързо приемайки човешката си форма. Всички очи, с изключение на Айвините, гледаха как прорязаната от проходи долина се самопоглъща сред суматоха от камъни и сняг. Неспирното срутване продължи в течение на минути, докато нови и нови невидими кухини се срутваха.

Накрая оглушителният бобот утихна и се възцари тишина.

— Готово ли е? — попита Айви, надничайки, като тутакси съжали за стореното.

Сега долината бе много по-стръмна — урва, обгърната от назъбени скали.

— Бих искала да останем, докато не се убедим — заяви Миранда.

— Но… нали разрушихте цялата долина! — протестира Айви, на която никак не се нравеше идеята да прекара още време край тези главозамайващи височини.

— Ако има шанс, дори едно на милион, някое от тези създания да си проправи път до повърхността, искам да съм тук, за да го спра — отговори девойката.

— От доста време не сме спирали за сносна почивка, нито за сносна храна — додаде Дийкън, макар че малцина се нуждаеха да им се напомня това.

— Колко нетипично за теб да подкрепиш предложението на Миранда — отбеляза Етер. Далеч по-експресивната й форма позволяваше подсилването на думите с поглед на снизхождение, който бе невъзможен за грифона. — Ами ако онова огромно създание се върне, докато стоим беззащитни връз тази планина?

— Доста се съмнявам, че ще имаме по-голям успех, ако ни свари да вървим по някоя от пътеките долу — отвърна Миранда.

След няколко нелишени от спор мига бе решено. Приключенците се преместиха в по-притаено кътче на долината, а Лейн се отправи да потърси някакъв улов из ветровитите склонове.

— Чакайте, нали имахме две торби с храна! — провикна се Айви, намираща се на известно разстояние от ръба на долината, където се бяха настанили останалите.

— Да… Бих предположил, че се намират под слой отломки и човешки останки, заедно с конете, освен ако животните не са успели да се измъкнат от тунела, преди да е затрупан.

— О! — отвърна тя, примъквайки се предпазливо, сякаш ръбът щеше да полети надолу, ако тя направи по-рязко движение. — Не може ли Етер да вземе още?

— Ха! Самото осигуряване на провизиите бе глупост. Не виждам смисъл да ви помагам по такъв начин, ако се отнасяте към донесеното от мен с такава безотговорност — презрително изрече метаморфът.

Айви се озъби в отговор, преди да се обърне и да заяви:

— Забелязахте ли? Не се промених! Нито веднъж!

В гласа й се долавяше гордост, която бе озарила и лицето й. Бе заслужена. За съвсем кратко време бе преминала от незнанието, че е едно и също с агресивните си трансформации, до умението да ги отлага съзнателно и дори да ги потиска.

Миранда понечи да я похвали, но бе изпреварена от Етер.

— Да. Забелязах. Постигнала си огромен напредък в изличаването на единственото нещо, което те правеше поне малко полезна на бойното поле — рече тя, моментално заличавайки радостното изражение от муцуната на Айви.

— Етер, моля те — намръщи се Миранда.

— Не, всичко е наред. Остави я да си говори. Тя просто завижда! — изрече малтропът с фактуален тон. — Защото ставам все по-добра, а тя продължава да прави същите глупави грешки.

— Нямаш си и идея какво… — поде Етер, ала беше прекъсната.

— Достатъчно. Всички сме уморени. Спестете си нападките, докато се възстановим от сражението — рече девойката.

За момент Етер замълча.

— Човеко — продължи тя.

— Какво? — отегчено попита момичето.

— Не ти, човекът, който изглежда осъзнава превъзходството ми и се отнася към мен с подобаващата почит — отбеляза метаморфът.

— Да? — рече Дийкън. Вълнението от директното обръщане на Избраната към него погълна хапливостта на думите.

— Наклади огън — голям и не се бави! — нареди тя.

— Ще се постарая — отвърна младежът, скачайки на крака и оглеждайки леда, снега и камъните около тях, дирейки някакви подпалки.

След като не откри нищо подходящо, зарови из торбицата си и извади една от Димънтовите стъкленици. Отвори я, взе един от съдържащите се вътре жълъди и го зарови в земята. Протегна кристала си над него и дръвчето моментално започна да никне. След няколко минути дървото бе почти готово.

— Ако паметта не ме лъже, на мен ми отне повече от час да сторя същото, а ти каза, че било забележително — каза Миранда, на която се бе наложило да приложи същото заклинание като част от обучението си.

— Като за първи опит беше повече от забележително. Просто съм се упражнявал много. Готово! Това ще предостави достатъчно гориво, както и ще е по-лесно, отколкото ако бях поддържал пламъците лично.

Няколко клона бяха отчупени и пламнаха далеч по-бързо от характерното за подобна дървесина, несъмнено с помощта на някоя мълчалива магия. Вече разполагаха с огън, който да ги грее, и сред който Етер да се настани. Тя бързо пристъпи сред пламъците. Дийкън откъсна нов жълъд, който да постави в стъкленицата. Докато останалите се настаняваха около огнището, Лейн се завърна, понесъл скромния си улов от склона. Етер излезе от пламъците с отегчена въздишка, за да позволи приготвянето на месото, наместо самата тя да бъде използвана за целта.

Айви и Лейн изядоха полагащия им се дял суров. Човеците бързо се справиха с дажбите, които далеч не им се сториха достатъчни. Сетне Миранда побърза да се върне на пост на ръба на долината. Дийкън седна до нея и също впери очи, дирейки движение в мрака под тях. В продължение на няколко минути Айви се промъкваше все по-близо, докато накрая се настани край тях, макар и усърдно извърнала очи от стръмния склон, който наблюдаваха двамата.

— Колко дълго ще останем тук? — попита тя.

— До сутринта — отвърна момичето.

— Ух. Тук не ми харесва.

— Нали се покатери. Тогава не се страхуваше — изтъкна Миранда.

— Катеренето е различно. Не е нужно да гледаш надолу — рече тя. — Но това не е единствената причина, поради която тук не ми харесва. Няма какво да се прави.

— Съветвам те да поспиш — каза девойката. — Все още ни предстои дълъг път.

— Никак не съм уморена. Никак… Трябва ми нещо, с което да си запълвам времето — рече Айви, която наистина не се свърташе на едно място.

— Бих могъл отново да ти дам книгата си, ако ти се рисува — предложи Дийкън.

— Не. Не съм в настроение за това. Миранда, косата ти е същински хаос. Може ли да я сплета?

— Защо не — изкикоти се момичето.

Айви изквича възторжено и внимателно се настани зад Миранда, вперила очи в косата й, за да не би по случайност да зърне зейналата пропаст.

— Дийкън? — каза женският малтроп, докато се залавяше за работа.

— Да?

— Наистина харесваш Миранда, нали?

— Обичам я с цялото си сърце и душа — отвърна той.

— Еха — рече Айви. — Как… как разбра?

— Предполагам, че ако го бях допуснал в съзнанието си, щях да го осъзная още в мига, в който я срещнах, но в действителност не разбрах, докато… докато не се върнах при нея.

— Ами ти, Миранда, ти също ли го обичаш?

— Разбира се — отвърна девойката.

— И как разбра? — попита Айви.

— Осъзнах, когато мислите ми започнаха често да се насочват към него, след като го оставих. На какво се дължи този интерес? — запита Миранда.

— Не зная. Хубаво е да знам… да знам, че подобно нещо съществува — каза тя, дирейки думи да изрази нещо трудно за изразяване. — Не си спомням много. Всичките ми спомени са все лоши. Докато срещнах вас… Радвам се, че все още има и красиви неща, дори и да не зная за тях.

Приключи със сплитането на Мирандината коса.

— Много е красиво, Айви — похвали я девойката, възхищавайки се на сложната прическа.

— Благодаря. Не помня да са ме учили на това — каза Айви, тръсвайки глава при завръщането на отвратителното усещане за несигурност. — Трябва ми някакво друго занимание. Не бива да стоя без работа. Тогава се чувствам неприятно.

— Убеден съм, че ще намеря нещо, което да те заинтересува — каза Дийкън, придърпвайки торбицата си напред.

Купчини хартия биваха изваждани. Айви им хвърли незаинтересован поглед, след което ги постави настрана. Понякога вятърът ги подхващаше, но листовете покорно спираха и се връщаха в торбата, подканени с небрежен магически жест. Когато стана ясно, че писанията не представляват интерес за нея, Дийкън заизважда артефактите, задигнати от кабинета на Димънт. Очите на Айви просияха при вида на разноцветните кристали, които той измъкна. Камъните леко засияха.

— Какво е това? — попита Айви.

Опита се да вземе един, но се сви.

— Ох! Горещи са — рече тя.

— Махни тези проклети неща, глупако! — сгълча го Етер от огъня.

— Тихо, това са само красиви джунджурийки — отговори Айви. — С изключение на този. Счупен ли е?

Посочи към доста голям кристал с неравна форма.

— Така изглежда. Странно. Помня, че беше съвършено чист. Сега в средата се е събрала черна мъгла — отбеляза Дийкън, вдигайки въпросния кристал.

Огледа го внимателно, обръщайки го на светлината на пламъците. Мъгливата чернота в сърцевината не бе някакъв недостатък на кристала, а бавно разливащо очертанията си петно, напомнящо капка мастило в чаша вода.

— Любопитно — рече той, подавайки го на Айви.

Тя не протегна ръка. Наместо това просто се взираше в него с празен поглед, когато Дийкън доближи кристала. Върху лицето й нямаше и следа от емоция, интерес и дори живот. Магьосникът леко придвижи ръка, която бе последвана от празния поглед.

— Айви? — разтревожено запита той.

— Какво има? — поинтересува се Миранда, извъртайки глава.

— Тя… Тя просто застина — рече Дийкън, поставяйки кристала на земята.

Очите на Айви внезапно оживяха отново, а върху лика й изникна объркано изражение.

— Какво… Не го ли беше взел току-що? — попита тя.

— Айви, какво стана? — запита девойката.

— Какво искаш да кажеш? Той посегна да вземе кристала, а в следващия миг вече не го държеше. Питай него какво е станало!

Лейн се бе доближил.

— Вземи отново кристала — нареди той.

— Убеден ли си? — каза Дийкън.

— Небеса, аз ще го вдигна — рече Айви, привеждайки се напред.

Дийкън бързо го грабна. Празнотата отново я обзе.

— Айви? — отново запита той.

Айви не отговори.

— Дай й някаква заповед — каза Лейн.

— Заповед? Много добре… Айви, стани — рече Дийкън.

Тя бавно се подчини.

— Как се казваш, Айви? — продължи младежът.

— Нямам име — безжизнено отговори тя.

— Какво е това? — обърна се сивият магьосник към Лейн.

— Димънт имаше такъв кристал. Когато го използваше, Айви вършеше всичко, което й заповядаше. Дори виждаше каквото й кажеше да вижда — отговори асасинът.

— Трябва да се позанимавам с това — каза Дийкън, оставяйки кристала на земята.

Мигновено Айви отново бе сред тях.

— Какво? Пак ли се случи? И защо стоя права? Какво става? — запита тя, обхваната от смесица гняв и страх.

— О! Ами… Магия, която не бях изпробвал преди. Съжалявам, ако съм те стреснал — обясни Дийкън, отново разчитайки на уклончива честност, за да избегне лъжа.

— Следващия път да попиташ — смъмри го тя.

— Много съжалявам — отвърна младежът, вдигайки кристала с крайчеца на наметалото си, за да не го докосне.

Останалите кристали също бяха изсипани в торбата. Последният се удари в нещо, издавайки странен звук, привлякъл вниманието на Айви.

— Какво беше това? — развълнувано попита тя.

— Не зная — отвърна Дийкън, бъркайки в торбата.

Изваденото предизвика изражение на екстаз върху лицето й и появата на объркана физиономия върху неговото.

— Цигулката ми! — изписка тя, грабвайки я от ръката му.

Радостно подръпна струните.

— А носиш ли и лъка? — изчурулика Айви.

Второ бъркане в торбата разкри, че това действително бе така. Лъкът също бе отскубнат от ръката му, сетне Айви изсвири дълга, чиста нота.

— Не мислех, че някога ще намеря друга, а тази е същата, която забравих, след като Тригора и д’кароните ме заловиха. Къде я намери? — попита тя, обгърната от жълтата аура на щастие.

— Не съм — отговори Дийкън, объркването му примесено с щипка притеснение.

— Не говори глупости. Как иначе ще е у теб? Няма значение. Миранда! Теб те нямаше последния път, когато свирих! Толкова бях тъжна, че и ти не беше там — говореше развълнуваното създание. — Лейн! Моля те кажи, че мога да посвиря за нея, само малко, за да ме чуе как свиря!

Лейн се вгледа в нетърпеливите очи, сияещи насреща му. Намираха се на ръба на долина насред планинска верига, далеч от вражески уши. По-скрити от това надали можеха да бъдат. Пък и с неотдавнашната си поява тук д’кароните съвсем ясно бяха показали, че не съществува място в света, което да е недостижимо за тях. Асасинът кимна. Още не бе преполовил движението, когато Айви вече допираше лъка до струните.

Мелодията бе жизнерадостна и весела, както и безпогрешна. Пръстите й танцуваха върху струните с майсторско умение, а радостта, която извираше от сърцето й, бе очевидна. Цялата група бе обсипана в златисто сияние, болката, умората и останалите измъчващи ги терзания бяха сметени настрана — от всички, с изключение на Етер, която се противопостави на ефекта. Очите на Айви бяха затворени, съсредоточаваше се върху тънкостите на ставащото все по-сложно изпълнение. Докато тя свиреше, Дийкън дискретно започна да рови из торбата си, изваждайки няколко листа и преглеждайки съдържанието им с леко притеснение. Когато изглеждаше, че Айви е потънала достатъчно в свиренето си и пауза нямаше да настъпи в близките минути, той тихо отдръпна Миранда настрана.

— Не е ли удивително? Тя е феноменална! — прошепна му девойката.

— Да. Забележителна… Слушай, Миранда. Кристалът се споменава в тези записки. Душата на Айви е била държана в кристал в продължение на десетилетия, докато преценят как най-добре да я използват. Била е освободена чрез строшаване на кристала при пренасянето в сегашното й тяло. Притежаваният от Димънт кристал, както и този, трябва да са парчетата от съда, в който са я съхранявали. Изглежда камъкът е все още свързан с душата й — обясни Дийкън в почти недоловим шепот.

— Така изглежда — отвърна Миранда, все още запленена от смайващото изпълнение на Айви. — Кога си прибрал цигулката?

— Това е другото, което ме притеснява… Не съм. Уверен съм, че не съм я прибирал в торбата. Не е имало и възможност да бъде поставена там без мое знание. Не и същата, която тя твърди, че е забравила.

— Но… какво означава това? — объркано запита момичето.

— Не зная — мрачно отговори Дийкън. — И това много ме тревожи.

Евентуалният отговор на Миранда бе прекъснат от епичния финал на мелодията — почти главозамайваща поредица от ноти и акорди. Когато приключи, Айви отвори очи, а върху лицето й грееше триумфална усмивка. Миранда заръкопляска и я обсипа с похвали.

— Къде си се научила да свириш така? — попита тя, прегръщайки приятелката си.

— Просто зная! — отговори Айви. — Дийкън, носиш ли и калъфа?

Искрено се надявам да не го нося, помисли си той, докато бъркаше в торбицата.

— Уви, не.

— Няма значение. И без това не искам да я оставям — отвърна тя, засвирвайки лека мелодия, за да се залисва.

Отмервани от плавните звуци на инструмента, тихо долитащи като фон, часовете минаваха бързо. Краткият ден настъпи и отмина, а от разрушената долина не изникна никакво движение. Дийкън направи няколко магии, за да е абсолютно сигурен, че вече няма опасност. Когато луната издигна бледото си сияние зад облаците, групата пое на път. Заразителната радост на Айви ги бе възстановила в далеч по-голяма степен от цяла нощ сън, така че нямаше нужда от допълнително отлагане. Духът им беше значително приповдигнат. Размахвайки лъка вървешком, Айви весело подръпваше струните с усмивка на уста.

Следваната от тях пътека се виеше в планините, разположена в тесен пролом. Придвижваха се бавно, затруднени от снега и леда. Пътят бе коварен, но приключенците напредваха предпазливо. Етер по необясними причини избра да остане в човешката си форма, подхлъзвайки се и препъвайки се с останалите, наместо да приеме облика на нещо с по-стабилна крачка. Когато проходът се поразшири и изравни, Дийкън се възползва от по-дружелюбния терен, за да почеше раздразнено място на ръката си.

— Какво има? — попита Миранда.

— Нищо, което да си струва тревоженето. В каква посока вървим? — каза той, спускайки отново ръкава си.

— Приблизително на север — отвърна девойката.

— Определена ли е следващата ни цел? — продължи Дийкън.

— Столицата — отговори Лейн, който вървеше няколко крачки пред останалите.

— Столицата. Смяташ ли, че е разумно? — запита Етер. — Не сме в пълен състав. Петият Избран трябва да бъде намерен преди финалния сблъсък, за да не рискуваме да се провалим.

— Не ме е грижа какво е отредила съдбата. Намерението ми не е да изпълня отредената ми орис, а да открия и убия създанията, отговорни за проточването на тази бран. Когато са мъртви, структурата на северната армия ще се срине. Войната ще свърши. Ще мога да намеря място за Айви и да се върна към предишната си кауза.

— Ами ако тези няколко убийства не се окажат достатъчни, за да сложат край на войната? — поинтересува се метаморфът.

— Тогава ще продължа да режа нишките й.

Думите му се отличаваха с категоричност, която говореше, че евентуални последващи въпроси биха останали не отговорени. Приключенците продължиха с цялата налична бързина, докато накрая неспирният вятър, веещ в лицата им, не се усили болезнено. Повдиганите от него лед и сняг бяха примесени с пресни снежинки. Дълго канила се снежна буря връхлетя отгоре им без предупреждение, принуждавайки ги да подирят завет в тясна пещера с неравен под, разположена високо в един доста стръмен склон. А вън вятърът продължаваше да вие с нарастваща сила. Докато се намираха навън, Айви внимателно бе държала цигулката загърната, а сега се опитваше да свири, но скоро стихията зарева с такава мощ, че заглушаваше и най-силните й ноти.

Температурата в пещерата — и без това вцепеняващо ниска, продължи да спада. Миранда трепереше, създавайки заклинание след заклинание, за да запази чувствителността в крайниците си. Дийкън омагьоса и нейното наметало по подобие на своето, но това не отстрани студа изцяло. Времето минаваше, а бурята все се усилваше. Входът на пещерата започна да се изпълва с навят сняг, което наложи Етер и Лейн да го разчистват на всеки няколко минути, за да не бъдат затрупани.

Течаха часове. Вятърът и снегът не утихваха. Скоро към студа се присъедини друга, не по-малко сериозна тревога — гладът. Вчера само го бяха позалъгали, а оттогава бе минал цял ден. Не след дълго съзнанието на Миранда започна да се връща към онзи отвратителен ден, когато, изгладняла и изгубена, умираща от студ насред нищото, бе намерила меча. Денят, поставил началото на всичко.

Айви подръпваше струните на цигулката си. Звукът биваше подавен от вятъра, но музикантката изглеждаше все по-объркана.

— Не мога… Не мога да… — викна тя, опитвайки нещо, което очевидно не можеше да довърши.

— Какво има? — отговори Миранда, примъквайки се по-близо до нея и крещейки, за да бъде чута.

— Непрекъснато правя грешки. Не зная защо.

— Заради студа е, Айви, вкочанява ръцете ти — отговори девойката, притискайки въпросните между своите. — Студена си като мъртвец, Айви!

— Не. Не съм. Не ми е студено — отвърна тя, оставяйки цигулката, за да хване на свой ред Мирандините ръце. — Ти… също не си студена. Не си и топла. Всъщност почти не те усещам.

— Ръцете ти са изгубили чувствителността си. Трябва да се стоплиш! — каза Миранда, вземайки жезъла си и призовавайки пламък. — Не зная колко дълго ще мога да го задържа, така че всички да се съберат!

Айви стори заръчаното, последвана от Дийкън. Той прибави малко от своето съзнание към пламъка, за да облекчи Миранда. Не помогна особено. Но топлината бе истинска благодат. За пръв път от усилването на вятъра, девойката спря да трепери.

— Наистина не усещам топлината. Или студа — каза Айви, протегнала ръце толкова близо до пламъците, че заплашваше да ги подпали. — Чувствам предимно глад.

— Зная, че те измъчва, но точно сега трябва да се притесняваме главно за студа. Позволи на огъня да те стопли — рече Миранда.

Тежкият й живот я бе превърнал в експерт по определянето на приоритетите.

Мина още време, а състоянието на Айви започна да се влошава. Дъхът на останалите изпълваше пещерата с големи облаци мъгла, а нейният бе слаб. Изглеждаше отнесена, главата й клюмваше и пак се изправяше рязко, сякаш всеки миг щеше да се строполи.

— Айви, фокусирай се. Защо не посвириш още малко? — предложи Миранда, докато се приближаваше.

Айви взе цигулката, но едва не я изпусна в огъня, когато пръстите й отказаха да се затворят. Миранда насочи ума си към целение. Усетеното бе далеч по-лошо от подозираното. Айви гаснеше. Сърцето й бе слабо. Дишането й едва се долавяше. Дори душата й бе само проблясващ въглен в сравнение с това, което трябваше да бъде.

— Какво не е наред? — настоя да узнае Лейн. Очите му бяха напрегнати, а за пръв път в гласа му се долавяше страх.

— Не зная. Прекалено е слаба. Не мога да го обясня — каза девойката. — Трябва да направим нещо, за да й върнем силата.

— Храна ще свърши ли работа? — почти с молба запита асасинът.

— Може, но не съм сигурна дали ще бъде достатъчно.

Дийкън потърка очи и протегна кристала си, чието сияние проблесна, когато младежът също се зае да поставя диагноза. Лейн отърча сред ужасяващата буря. Етер го проследи с поглед, стрелвайки останалите с очи, преди да се втурне подире му.

— Накарай я да говори — рече Дийкън, поклащайки глава, преди да продължи с издирването на източника на слабостта.

— Айви. Айви, чуй ме. Искам да си припомниш — каза Миранда.

— Не… никакво припомняне — почти простена тя, гласът й почти недоловим сред вятъра.

— Не лошите моменти. Приятните. Времето след като те намерихме. Моля те, просто кажи нещо. Каквото си припомниш — подканяше я девойката.

— Помня, когато всичко падна — отвърна Айви.

— Добре, добре, какво друго?

— Неща. Нещата винаги падат. Долината. Градът. Фортът. Всички фортове. Където и да ида, нещата пропадат.

— Да, какво друго? — каза момичето.

— Конете никога не се задържат… припасите също… винаги трябва да продължим пеш, с небето над главите си, дирейки храна — промърмори Айви. — Миранда… умирам ли?

— Не! Не, Айви, не умираш! — настойчиво изрече запитаната.

— Всичко е наред… Докато ти си тук… нямам нищо против… благодаря ти… съжалявам, че не можах… — завалено промълви тя, преди да изпадне в безсъзнание.

— Айви?! Айви! — викна Миранда, разтърсвайки я.

— Остави я да почива. Зная какво й е — каза Дийкън, отдръпвайки се.

— Какво? Как да й помогнем? — отчаяно запита девойката.

— Бе наранена от немъртвите. Ти затвори раните, помниш ли? — отвърна той, докато преравяше торбицата си.

— Да не искаш да кажеш, че е заразена? Прокълната? — думите се задавиха в гърлото на Миранда.

Дийкън извади Айвиния кристал. Капчицата чернота се бе увеличила в гъста, мрачна мъгла, която бавно, но неизменно растеше.

— Това е проклятието. Вкопчило се е в душата й. Все още има време, но не е много.

— Защо не съм го доловила? — попита Миранда.

— Това е зараза на душата, не на тялото.

— Какво ще правим?

Дийкън бръкна в торбата си и извади тънка книга с кожена подвързия — различна от онази, в която постоянно си водеше бележки. Докато разгръщаше страниците, проблясваха съвсем различни почерци и илюстрации, сякаш разлистваше огромни томове, без да се доближи до края. Когато откри диреното, извади и другата си книга, вписвайки няколко трескави бележки върху свободна страница. Същевременно си мърмореше нещо, понякога затваряйки очи и накланяйки глава назад, преди да се заеме с ново търсене.

— Няма една-единствена магия, която да е сходна. Душевната поквара… е близка. Както и Съживяване.

— Тоест? — попита Миранда, напрегнато поглеждайки към едва дишащата Айви.

— Ентуелците, практикуващи черна магия и некромансърство, не споменават за такова заклинание. По-скоро изглежда като смесица от двете, които споменах, като към тях е прибавено и още нещо. Душевната поквара е магия, която се храни със силата на душата, докато целта не остане необратимо слаба. Съживяването предоставя възможността за движение на бездушната обвивка, но изисква външна воля, която да я направлява. Това проклятие е майсторско съчетание на двете заклинания. Извлича силата от душата на жертвата, сетне използва извлечената енергия, за да поддържа съживяването. Нещо, което никога не съм виждал преди, му позволява да се разпространява, когато попадне в тялото на нов гостоприемник. Дело на тъмен гений.

— Има ли лек? — настоя девойката.

— Единственият начин за изцеляване на съживяването е да се разруши контролиращата воля, източникът на силата. Но тъй като в случая това е собствената й душа, трябва да действаме преди да се е съживила напълно. Което изисква да изцелим Душевната поквара, а тя е… ами, черна магия. Проектирана е с идеята да бъде необратима — начин да се убие магьосник, който иначе би бил в състояние да се самовъзкреси.

— Значи казваш, че няма начин да я спасим? — мрачно попита момичето.

— Заклинанието трябва да бъде променено — изрече Дийкън, получил някакво прояснение.

— Как бихме могли да променим заклинание, което вече е направено?

— Ти не би могла, но аз може и да успея. Няма време за губене — ако съществува някакъв шанс, трябва да бъде сторено сега — заяви той, захвърляйки книгите настрана.

Отиде до Айви, повдигна я да седне и опря гърба й на ледената стена. Главата й се килна немощно. Дийкън постави едната си ръка върху челото й, а с другата я хвана за рамото. Очите му се впериха в нейните, а те потрепваха съвсем леко, разкривайки размътените от състоянието зеници. Чертите на Дийкън се подредиха в непогрешимата напрегната концентрация, съпровождаща най-изтощаващите магии, този път примесена с почти маниакално отчаяние.

— Тя… — замъчи се да изрече младежът — може… ще се… влоши. И то бързо. Аз също.

— Защо? И защо и ти? — запита Миранда, внезапно изпитвайки страх и за двамата.

Част от въпроса се изясни и без отговаряне. Ръкавът на вдигнатата му ръка се бе отдръпнал назад, разкривайки белег, получен в битката с немъртвите. Дребна драскотина, но не бе останала такава. Кожата му, и без това смъртнобледа заради студа и глада, бе побледняла дори повече около нараняването. Бледността бе съпроводена с черни ивици, които вече се разпростираха около раната.

— Кога са те ранили? — ахна тя.

— Не мисли за… мен — изрече той, фокусът обвхащащ буквално цялото му съзнание. — Когато приключа… Дръж я на топло. Поддържай огъня… колкото се може по-дълго. Ще бъде слаба, но… ако оцелее няколко часа… проклятието ще си е отишло.

Чернотата, която създаваше впечатлението за смърт, сега започваше да се проявява и върху Айви. Белоснежната козина започна да почернява по местата, където бе най-рядка — около очите, възглавничките на пръстите, ушите. Ноктите й се нацепиха, оставяйки жълтеникави, назъбени парчета. Гледката бе отвратителна — вкочанясването на смъртта обливаше приятелката й и любимия й за минути. Бавно, Дийкън отдръпна треперещата си ръка. Пръстите му бяха бели като кост, лицето му беше изпито.

Слабо посегна към кристала — този на Айви. Повдигна го към огъня, който Миранда предано поддържаше. Променящата се чернота в него бе спряла. Измина една дълга минута, в която двамата се взираха в мъглата. Накрая тя се смали леко.

— Сторено е — изрече Дийкън с дрезгав глас.

— Какво направи? — напрегнато запита девойката. — Трябва да те изцелим.

— Не и по същия начин. За теб е прекалено опасно — каза той. — Има и други възможности. Нейното състояние бе по-напреднало от моето. Все още разполагаме с време.

— Не ме е грижа колко е опасно, няма да те оставя да умреш, търсейки някакъв друг метод, след като вече ни е известен работещ такъв — увери го момичето.

— Не знаем, че работи. Все още й предстои дълга нощ. Ще се нуждае от всяка частица от силата си, за да надвие проклятието.

— Просто ми кажи — настоя Миранда. — Аз ще се оправя с последиците.

— В никакъв случай. Традиционното целение срещу некромансърството е да се противодейства на чернотата му със… — поде той.

— Това е лудост! Защо рискуваш живота си?! — протестира девойката, а очите й се наляха със сълзи.

— … святост — продължи той, повишавайки гласа си, за да не бъде заглушен от нейния. — Светена вода. В някои случаи помазването на раната се е оказвало ефективно.

— Самият ти каза, че нямало лек за Душевна поквара — опита се да спори Миранда.

— Но това не е Душевна поквара. Може да има слабост, която въпросното заклинание да не притежава — отвърна Дийкън.

Миранда размаха ръце:

— И къде ще намерим светена вода?!

— Това е… добър въпрос — отбеляза младежът, сякаш тази мисъл не бе прекосявала все по-изтерзания му ум.

Посегна към тънката книжка, разлиствайки страниците.

— Некромансърство… да… а… благословията от свещеник е мощно средство… но ние не разполагаме със свещеник. А… има определени билки, които забавят процеса.

Миранда безпомощно се огледа. Извади манерката си и насипа вътре малко сняг от входа на пещерата.

— Какво правиш? — поинтересува се Дийкън.

— Аз съм Избрана, нали така? Което означава, че съм дело на божествената воля — отговори девойката, приключвайки със снега и насочвайки част от пламъците около манерката.

Докато снегът се топеше, Миранда мислеше. С времето думите се появиха.

— Сили над нас. Белегът на ръката ми е вашият знак, че съм ваш инструмент в тази битка. Представлявам нашия свят. Защитавам го. Не съм искала тази роля, но сторих всичко по силите си, за да я изпълня, без да желая нищо в замяна. Но сега същите сили, които съм призвана да отблъсна, заплашват да отнемат единствената душа, която се е докоснала до моята. Създание, чийто живот значи за мен повече от моя собствен. Моля ви единствено да ми дадете силата да отмия покварата на нечистите. Моля ви единствено да влеете в тази скромна вода чистотата си, за да може да изцели тази жертва на мрака — изрече тя.

Напрегнала сетива, зачака за някакъв знак — какъвто и да е — че молитвата й е била чута. Създаденият от нея пламък потрепваше, вятърът навън виеше, но нямаше никакъв признак, че нещо се е променило. Пое си дълбоко дъх и му направи знак да открие раната. Посипа няколко капки върху поразената плът.

— Става… по-топло… не… горещо — рече той. Болка плъзна по ръката му.

Потръпна, когато чернотата се отдръпна, отстъпвайки пред червената кръв и розовата плът, които бе заменила. Младежът сподави болезнен вик, когато цялото усещане, отнето му до този момент, се върна едновременно. След няколко мига ръката изглеждаше почти напълно здрава, а цветът на лицето му се бе подобрил.

Миранда си позволи облекчена въздишка, прераснала в радостен смях.

— Предполагам избързах с отчаяното си действие. И открихме нов талант на Избраните! — рече Дийкън с усмивка, когато се окопити от болката.

Усмивката бавно изчезна от лицето му, след като нави ръкава си, за да разкрие, че бледността отново си проправя път. Миранда пак го напръска със светената вода, сетне още веднъж, но вече нямаше ефект, сякаш заклинанието бе придобило някаква устойчивост. Скоро нямаше и следа от опита й да помогне.

— Това е… забележително — отбеляза той с потрепващ глас. Понечи да отбележи откритието си в книгата, но пръстите му не можеха да държат стилуса.

Миранда сграбчи ръката му и я отдалечи от книгата.

— Престани да възхваляваш магията, която те убива! — викна тя.

— Истински шедьовър. Трябва да отбележа ефектите за последващо проучване — отвърна младежът, опитвайки да се освободи.

— Престани, Дийкън! Това е лудост! Просто ми кажи какво направи с Айви и ми позволи да го приложа и върху теб! — изкрещя момичето.

— Миранда, чуй ме. Не мога да ти позволя да поемеш такъв риск — рече Дийкън, внезапно олюлявайки се дотолкова, че да загуби равновесие.

— Не мога да те изгубя! — изрече тя през сълзи. — Аз съм причината да си тук. Ако умреш, ще е по моя вина!

— Не, Миранда. Единствено заради теб съм живял. Къде бях, преди да те срещна? Дребно, незнайно ъгълче на света. Учех заради самото знание. Усъвършенствах заклинания, които никога… нямаше да бъдат използвани. Тогава се появи ти. Имах честта да помагам в обучението ти… магии, които щяха да бъдат използвани за най-въздигнатата цел. Станах първото същество в историята на този свят, използвало заклинание за транспортация. Срещнах Избраните. Децата на легендата. И ти помогнах.

Ти ми даде място сред историята, Миранда. Даде ми… безсмъртие. Кой… кой… би могъл да се надява… за нещо… повече — мъчително изрече Дийкън, тъй като дишането му ставаше по-трудно.

Ръката, с която се подпираше, се подхлъзна и той за малко не падна на земята, но Миранда го улови.

— Не! Дийкън, не се отказвай! Не се предавай! — викна тя.

Умът й трескаво диреше причината защо той не искаше да сподели знанието как да спаси собствения си живот. Как би могла да го принуди да й каже? Хвърли отчаян поглед към Айви. Отговорът и на двата въпроса я връхлетя изведнъж. Стисна здраво ръката му.

— Какво правиш? — немощно попита Дийкън.

Без да каже дума, тя прокара назъбените му нокти по ръката си, отваряйки дълбока рана.

— Не. Не! — викна той, разтворил широко очи.

— Сега вече нямаш избор — каза тя. — Затова казваше, че е прекалено опасно. Целителят също трябва да е прокълнат.

Устата му понечи да оформи някакви думи, замъгленият му ум бе погълнат от отчаяние. Мъчително събра последните остатъци от съзнанието си.

— Слушай. Казвам ти това, което ще изрека, за да спасиш себе си, а не мен. Трябва да поемеш контрол върху заклинанието. Докато гризе духа ти, контролът… върху волята ти… става все по-малък… с течение на времето. Това време е… ключът. Трябва да подхраниш покварата. Насочи колкото се може повече от волята си… колкото се може по-бързо. Проклятието… ще се увеличи… като плевел… но ще получава все повече и повече от волята ти… докато накрая ще настъпи момент… кратък момент, в който волята на заклинанието ще е повече твоя, отколкото негова… Тогава… тогава е моментът, в който трябва да нанесеш удар… Насочи глада на покварата към самата нея. Ако успееш… покварата ще започне да се самоизяжда… Разбираш… ли? — рече той, непохватно ровейки из торбата.

— Да — отвърна девойката.

— Добре — отговори Дийкън, изваждайки оръжието, с което се бе сражавал с немъртвите.

Знаеше, че няма начин да я разубеди. Бе прекалено привързана към него, за да може да прецени кое е за доброто на света. Имаше само един начин да се убеди, че тя ще вземе правилното решение. Да го направи единственото решение. С цялата сила, която можа да вложи, Дийкън опита да забие едно от закривените остриета в сърцето си.

Миранда улови ръката му и отскубна оръжието, хвърляйки го настрана и избутвайки торбата.

— Трябва… да се… спасиш — замоли я той, преди волята му да го изостави.

Девойката бързо го намести в позицията, в която Дийкън бе оставил Айви, докосвайки слепоочията му, дирейки духа му. Съзряното с ума й бе дори по-ужасяващо от физическото му състояние. Душата му, преди брилянтна и чиста, сега бе съсухрена и извратена. Отчаяно потърси покварата, която бе пропуснала да види у Айви, но не намираше нищо. Докато търсеше, усети едва доловимо чуждо присъствие да се храни от собствената й сърцевина. Не бе чувствала нищо подобно, но веднага разбра, че това е търсеното.

Отново насочи вниманието си към Дийкън, оглеждайки се за същия чужд глад. След като вече го бе почувствала, беше невъзможно да го пропусне. Покварата се бе увила като жилав плевел около душата му, изсмуквайки и малкото останала му сила.

Девойката насочи волята си към нея и усети как развалата жадно започва да я поглъща. Отровното й влияние се усили, вкопчвайки се все по-алчно около сърцевината му. Покварата в собствената й душа също се присъедини към пиршеството, протягайки и пристягайки нови ластари. Бързината, с която силата й биваше отнемана, бе вцепеняваща. Усещаше как губи част от себе си, потъваща и сякаш разтваряща се в разпростиращата се инфекция. Миранда извика ума си, предизвиквайки сходна реакция и в покварата. Нуждаеше се от още.

Без колебание момичето съсредоточи целия си ум и охотно го тласна към бездната. Силата се изливаше от нея като потоп, привидно напразно. Покварата погълна всичко в един миг. Погледът на Миранда започна да се замъглява, фокусът й бързо преливаше към мрак. След няколко мига нямаше да й е останало нищо, което да вложи. Главата й се завъртя, заплашвайки да я изтръгне от транса. Отчаяно се противопостави на разсейването, знаейки, че ако наруши съсредоточаването си сега, няма да разполага с друг шанс.

Краят наближаваше. Съзнанието й се изплъзваше. Точно когато бе на път да изгуби и последната свързваща я с него нишка, изпита нещо невъобразимо… Умът й едновременно се намираше вътре и извън бездната. Това беше моментът. Насочи малкото останало съзнание към почти механичните дела на заклинанието, поглъщащо силата й — и го промени.

Тогава връзката изчезна. Светът около нея бавно помръкна. Бе обгърната в мрак, огънят бе изгаснал, но не чувстваше студ. Не чувстваше нищо. Докато ръцете й неловко опипваха пода, умът й се опитваше да осъзнае какво се бе случило. Някакво ъгълче от съзнанието й геройски полагаше усилия да запази целостта на ума, но той бе изпълнен с оглушителен статичен шум и объркващо неспокойство. Не помнеше какво бе сторила, нито какво правеше. Тромавите й пръсти събориха манерката, която бе оставила върху земята и съдържанието обля ръката й.

Моментално усети пронизваща болка. Щипеше — осезаемо, солидно и реално. Миранда се вкопчи в разсяклото объркаността усещане. Времето не бе на нейна страна. Споменът вече гаснеше, вече забравяше какво бе успяла да направи за кратко, но знаеше, че го иска отново. Пръстите й се сключиха около манерката и я издигнаха. Съдържанието й се разля, прогаряйки всяко докоснато място, давайки на девойката миг яснота. Това беше. Шансът й да повтори чудото. Допря манерката до устните си.

Глътките светена вода прогориха път до същината й, пронизвайки я отвътре. Покварата потръпна, отдръпвайки се едва осезаемо. Знаеше, че това няма да трае дълго. Вече усещаше как проклятието придобива устойчивост. Как се съпротивлява. Насочи цялото си същество, дирейки нишката, която бе опънала преди, напрягайки малкото останала й воля. Сетне… мрак.

Настъпи покой. Неспокойствието, шумът — всичко изчезна. Тя седна. Движението изискваше само мисъл, нито дори частица усилие. Сякаш подобно нещо като усилие изобщо не съществуваше. Бавно зърна обгръщащите я неща — сякаш не светлината се усилваше, а мракът се отдръпваше.

Пред нея имаше присъствие. Бе Орийч. Някога го смяташе за възрастен свещеник, презирал омразата й към войната. Впоследствие се бе разкрило, че той представлява нещо много повече от това — пратеник на съдбата, който насочва животите на онези, на които е отредена някаква роля. Сега стоеше на едно от малкото места в пещерата, които позволяваха изправяне в цял ръст, очите му закрити от сива превръзка.

— Миранда — каза той, поклащайки леко глава.

— Мър… — поде девойката.

— Мъртва ли си? Не. Но не си и жива — заяви Орийч.

— Защо си тук?

— По-важният въпрос е „Защо ти си тук?“ — отвърна старецът.

— Не разбирам.

— Наистина ли? — попита той, насочвайки невиждащите си очи към Дийкън.

— Трябваше да го спася — каза момичето.

— Не, мила. Не трябваше. Искаше да го сториш.

— Трябваше. Трябваше да сторя правилното. Ако имаше дори и нищожен шанс, трябваше да рискувам. Струваше ли си? Той жив ли е?

— Засега.

— Ами аз?

— В известен смисъл.

— Тогава защо ми се явяваш?

— Ти си нещо чудато, Миранда. Силите се бяха разтревожили значително, когато сразеният мечодържец — Раса, предаде ролята си на теб. В крайна сметка той бе предназначеният Избран, а не ти. Оттогава успя да им станеш любимка. Дори съумя да ги убедиш да се намесят пряко, благославяйки водата. А и това не е първият път, в който постигна нещо подобно. За краткото време, в което бе оръжие на боговете, разсече далеч по-дълбоко от всяко досегашно. Това е показателно за величието, до което людете от този свят могат да се издигнат. Донякъде заслужаваш честта на Белега повече от останалите Избрани. До този момент сърцето и преценката ти бяха сторили много повече за довеждането на останалите по-близо до целта им от всичко, което аз бих могъл да сторя — ала същото сърце отново и отново те бе отвеждало до прага на смъртта. Този път го стори в сражение, в което не трябваше да се впускаш.

— Какво искаш да направя? Да отбягвам опасностите? Да се защитавам на всяка цена? Така ли постъпва един герой? — попита тя.

— Продължи да правиш същото, което и досега. Нека сърцето ти те напътства, но подхранвай насоките му със знанието, че героят невинаги върши правилното. Героят трябва да върши онова, което трябва да бъде сторено. Знай, че не всеки може да бъде спасен.

Последните му думи придобиха ехо, съпроводило завръщането на чернотата. Известно време нямаше нищо — само чернота и тишина. Постепенно воят на вятъра си проправи път до слуха й. Бързо го последва вледеняването на водата, която бе разляла по себе си. Очите й се отвориха, макар разликата да не бе особено голяма — нямаше никаква светлина. Протегна ръка в опит да намери жезъла си, но бързо й се изясни, че не разполагаше нито със силата, нито с волята да създаде заклинанието, дори и да го намери.

Остана да лежи в мрака, бавно възвръщайки си осезанията. Пронизващият студ. Глозгащият глад. Сковаващото изтощение. И преди бе уморена, но някакъв аспект от напрягането почти я бе лишил от енергията да диша. Можеше единствено да стои неподвижно, да слуша и да мисли. Мислеше за слабостта, която усещаше. Относно факта, че последната не отслабваше. Мислеше за лека. Дийкън не бе сигурен дали Айви ще оцелее до сутринта. Малтропът бе далеч по-здрав от двамата. Ако тя не оцелее, значи и за тях нямаше надежда. Мислеше за думите на Орийч. Предупреждение. Ако се изправи пред избора между победата и живота на човек, за когото милееше… би ли могла да го пожертва?

Съмнението измъчваше ума й в далеч по-дълъг период, отколкото можеше да осмисли. Беснеещият вън вятър бавно утихна — вероятно след минути, вероятно след часове. Последвалият покой бе далеч по-нетърпим. Бавните удари на сърцето изпълваха ушите й. Очите й се преместиха. Слабата сива светлина на отразеното слънце хвърляше дълги сенки по каменния таван. Утро. Внезапно долетя звук.

Сърцето на Миранда подскочи. Около нея отекваше слаба кашлица.

— М-Миранда? — разнесе се грубият глас на Айви.

Младата магьосница се опита да отговори, но не разполагаше със силата. Долови звука от тромаво движение, усилил се към нея. Накрая две розови очи се вторачиха в нейните.

— Миранда? Добре ли си? — попита Айви с изнурено притеснение.

Лицето й бе изпито, изтощено, но живо. Маската на смъртта си бе отишла. Бе взела много, но си бе отишла. Очите й изразяваха сърцераздирателна смеска от страх и настойчивост.

— Кажи нещо, моля те. Нещо… нещо случило ли се е? Аз ли сторих това? — замоли се тя, капейки сълзи върху лицето на девойката.

С огромно усилие, Миранда извърна глава. Светлината на тесния пещерен отвор падаше върху счупения й жезъл, лежащ извън досега й. Впери поглед връз него и издиша насечено.

— Тояжката? Искаш си тояжката? — запита Айви, провлачвайки се до падналия жезъл.

Постави го в ръката на Миранда и затвори пръстите й около дръжката. Шепот бистрота пробяга през ума на девойката. Замъчи се да вложи немощния си дъх в слово.

— Дийкън — прегракнало изрече Миранда.

— Дийкън — повтори Айви, пролазвайки до младежа. — Диша.

Момичето пое нов дъх и го изпусна под формата на въздишка.

Искаше да се изправи, да постави ръка върху рамото на Айви и да я успокои. Наместо това успя единствено да постигне слаба усмивка и чувство на безбрежно облекчение.

Айви седеше нервно и объркано, гледайки как спътницата й бавно се възстановява. Замисли се за времето, в което се трансформираше. Това не бе започнало по същия начин. Бяха отсъствали ускореното сърцебиене и ослепяващата светлина, които обикновено бяха последното нещо, което помнеше. Точно обратното… но резултатът бе същият. Заобиколена от хората, към които беше привързана, единствените, които се грижеха за нея, слаби и изтощени. Дали отново не бе сторила нещо отвратително? Мисълта я раздираше. Разнеслите се стъпки в снега, придружени от позната миризма, бяха добре дошли.

— Миранда! Лейн е тук! Той ще се погрижи за нас! Не се притеснявай! — каза тя, усмивка борейки се да изникне върху насълзеното й лице.

Докато асасинът разчистваше входа, за да може да влезе, Айви замаяно се изправи на крака, за да го посрещне.

Очакваше го притеснителна гледка. Миранда лежеше по гръб, премигвайки изморено. Дийкън се бе отпуснал на стената, затворил очи. Лейн остави улова — две планински кози, но Айви не им обърна внимание, подминавайки ги, за да го хване за ръката.

— Трябва да им помогнеш! Не зная какво съм направила, но те не са добре! — викна тя.

— Спокойно. Добре ли си? — запита Лейн паникьосаното създание.

— Не мисли за мен! — настоя тя, придърпвайки го към Миранда.

Лейн приклекна край девойката, докосвайки лицето й, след което се вслуша в дишането й. Бе слаба, нямаше съмнение.

— Тя влошаваше ли се? — попита той.

— Не. Не. Мисля, че й ставаше по-добре. Но не много — рече Айви.

— Трябва й време.

— Сигурен ли си? Ами Дийкън? Той изобщо не се е подобрил — каза женският малтроп, дърпайки Лейн към отпуснатия младеж.

Неговото състояние бе далеч по-лошо — по-студен на пипане, по-слаб пулс, дишащ съвсем слабо. Смъртта не бе далеч.

— Е? Ще се оправи ли? — примоли се тя.

Мълчанието на Лейн бе красноречиво. Етер влезе в пещерата, понесла наръч чепати, сухи парчета дърво — несъмнено всичко, което можеше да бъде събрано по склона. Огледа останалите със студен, незаинтересован поглед.

— Какво пак е направило глупавото момиче? — озъби се тя.

— Етер! Трябва да сториш нещо! — викна Айви.

— Какво? — отвърна метаморфът.

— Не зная! Владееш магия! Миранда може да лекува с магия. Ти не можеш ли? — викаше стреснатото същество.

Етер погледна към засегнатите човеци. Очите й съзираха много повече от онези на останалите. Лошото състояние на изморените им духове й бе по-ясно дори и от състоянието на телата им. Миранда винаги бе притежавала душа със значителна сила, а тази на Дийкън можеше да се определи като равнопоставена. За да се изтощят така, е трябвало да положат неимоверни усилия, а нямаше никакви следи от битка — нищо, което да предостави обяснение.

— Какво е станало тук? — попита тя.

— Не зная! Просто… се уморих. Припаднах… и когато накрая имах силата да се изправя, видях това. Някой не може ли да стори нещо?

Бе запален огън и част от улова бе приготвен с ограничените усилия на онези, които разполагаха със сила. Айви умираше от глад, но притеснението за приятелите й я лишаваше от апетит. Внимателно постави Миранда и Дийкън заедно, по-близо до огъня, опирайки гърбовете им в стената.

— Ти ги излекува преди. Жълтата аура — изтъкна Етер.

— Тя се появява, когато съм щастлива — рече Айви.

— Тогава решението е в твоите ръце — заяви метаморфът.

— Не е толкова просто, Етер. Не мога просто да стана щастлива.

— Нелепо. И защо? — поинтересува се Етер.

Айви поклати глава.

— Това… това е емоция. Не би разбрала.

Метаморфът закипя от гняв.

— Не смей да проявяваш снизхождение! Аз не бих разбрала? Гледах как вълните на емоцията те подмятат насам-натам още от времето, когато имахме нещастието да те срещнем.

— Престани! — излая Айви, придружила думите си с леко червено сияние.

— Ето. Виждаш ли. Гневът идва лесно. Както и страхът. Защо с щастието да е по-различно?

— Просто е — сурово заяви Айви.

— Ами онази шумялка, която ти доставя такова удоволствие да подрънкваш? Изглежда това подобрява настроението ти.

— Не ми се свири. Всичко, което бих изсвирила сега, би било минорно и тъжно.

Етер поклати глава:

— Забележително е как създание с такъв безбрежен потенциал съумява да бъде така парализиращо безполезно.

Айви я изгледа презрително и отново насочи вниманието си към Миранда. След известно време, когато огънят стопли достатъчно пещерата, състоянието на девойката се подобри. Тялото й все още изглеждаше натежало, пръстите й едва можеха да се затварят, а ръцете бяха прекалено тежки, за да се повдигнат. Айви съумя да я нахрани с малко от сготвената храна, също така й даде и вода. Трябваше да мине почти още час, преди Миранда да е в състояние да говори разбираемо, както и да се храни малко по-самостоятелно. Колебливо обясни какво се бе случило. Когато приключи, последвалият резултат не бе изненада.

— Иска ми се да мога да изрека, че разказаното ме е изненадало, дори и малко, но това е типично поведение за теб. Рискуваш живота си, спасявайки безсмислени създания. Бях започнала да вярвам, че си на път да осъзнаеш ролята си в света, но сега разбирам, че подобно прояснение е далеч над възможностите ти. Смятах, че Айви е най-голямата заплаха за каузата ни, но сега се убеждавам, че тя съумява да се провали дори и в тази категория — обяви Етер.

— Дори и когато обиждаш друг, пак обиждаш мен — изръмжа Айви. — Остави и двама ни на мира. Дийкън е добър човек. Той ни е помагал, защо и ние да не му помогнем?!

— Не. Тя е права, не… — поде Миранда.

— Не се съгласявай с нея! — сгълча я Айви. — Какво ли знае тя? Остави я и се погрижи да си върнеш силата, за да се убедим, че Дийкън също е здрав.

— Слушай, звяр… — започна Етер.

— Не, ти слушай! Миранда има добро сърце и добър ум. Ако е решила, че трябва да стори това, значи то е било най-доброто решение. Нямам намерение да слушам как плюеш отрова по нас всеки път, щом демонстрираме нещо, преценено от теб за слабост, без значение дали става дума за емоция, състрадание или нещо друго. Спести си думите, защото повече няма да ти обръщам внимание. Когато трябва да убием нещо, тогава можеш да си отвориш устата. Дотогава я дръж затворена. Разбрано?! — напъти Айви.

Сърцето й биеше бясно. Несъмнено, ако разполагаше с повече енергия, щеше да полага усилия да не допусне произтичащата от гняв трансформация.

Етер бе смаяна, изгубила дар слово от сражението на бяс и възмущение, които си оспорваха правото на израз.

Айви се усмихна триумфално и грабна цигулката си. Впусна се във въодушевена мелодия, която прекрасно изразяваше настроението й. Скоро и златистата аура се появи, изпълвайки пещерата с меко сияние. Не след дълго изтощението започна да изчезва от мускулите на Миранда, а съзнанието й започна да се прояснява. По времето, когато иззвъняха и последните весели ноти на мелодията, девойката отново бе на себе си, макар и изморена, а Дийкън беше започнал да се свестява.

Айви продължи да свири, макар обгърналото я сияние да изчезна. Дийкън се огледа, очите му спирайки се първо на Айви, сетне на Миранда, всяка от която изглеждаше сякаш изобщо не е преживявала мъките на проклятието. Накрая огледа и себе си. Ефектите на заклинанието се бяха задържали. Инфектираната рана изглеждаше по-зле, отколкото трябваше да бъде, младежът едва разполагаше със силата или волята да държи очите си фокусирани, но разяждащото го усещане си бе отишло.

— Как успя да се изцелиш сама? — завалено се обърна той към Миранда.

— С твоя метод, както и малко съдействие от светената вода — отвърна момичето.

— Трябва да ми го опишеш — обяви Дийкън, дирейки книгата и стилуса си.

— По-късно. Сега трябва да се нахраниш и да си отпочинеш — рече девойката.

— Миранда, не можеш да очакваш от мен да спя, след като това може да доведе до загуба на фактите. Яснотата на спомените ни намалява с всеки изминал миг. Да позволя информация да бъде загубена, е най-голямото престъпление, което бих могъл да извърша. Аз… — ломотеше Дийкън, опитвайки се да се довлачи до мястото, където бе паднала книгата.

— Хубаво. Ти яж, аз ще пиша — предложи Миранда, добавяйки: — Айви, погрижи се той да хапне нещо. Нямам сили да споря с него.

Айви закима енергично.

Дийкън неохотно се съгласи. Миранда започна да записва всичко, което помнеше.

Младежът задаваше въпроси, насочваше записките й и изобщо съсредоточи върху книгата такова внимание, че само благодарение на грижовната настойчивост на Айви успя да изяде нещо. Накрая изглежда остана доволен и концентрира върху храната. Докато Миранда разгръщаше книгата, разглеждайки рисунките на Айви, осъзна, че не разбира нито една думица от записките на Дийкън. По време на престоя си в Ентуел бе овладяла множество езици, както писмени, така и говорими, но с изключение на някои символи, книгата по нищо не приличаше на някой от тях.

— На какъв език е записано? — попита тя, гледайки руните с нарастващо объркване.

— Не е един език — отвърна той, с готовност извръщайки се настрана от храната, която Айви му предлагаше. — Стенография. Записвам идеите си в езика, в който мога да ги вложа най-сбито. Това позволява изключително гъсто…

Айви го прекъсна, набутвайки следващата хапка в устата му.

— Ти, спри да задаваш въпроси — нареди тя на Миранда, обръщайки се към Дийкън, за да добави. — А ти, спри да ги отговаряш. Никога няма да оздравееш, ако не изядеш нещо.

Миранда се ухили на това, колко сериозно Айви приемаше новата си роля. Когато остана доволна, полулисицата се погрижи всички поверени на грижата й да са се настанили колкото се може по-удобно, наблюдавайки ги, докато не ги посети истински сън — не изтощената безсъзнателност, която така често го заменяше. Когато се убеди, че си почиват спокойно, омете порцията си и също легна.

Лейн наблюдаваше как тя се намества между тях. Едва приемаше, че е възможно. Никога не бе намерил място за себе си в света. Никога не бе съумял да се впише. Всичко, което бе имал, трябваше да си извоюва с големи усилия. Проблемите на Айви бяха десетократно по-големи от неговите. Тя дори не знаеше миналото си. Дори формата й бе наложена насила. И все пак това място й принадлежеше. Намираше се сред своите хора. Обърна се към Етер. Върху лицето й стоеше безразлично презрение, но зад него се криеше и нещо друго. Нещо несвойствено.

Етер гледаше как Лейн сяда и потъва в транса, който при него играеше ролята на сън. Избраната изгаряше от емоция, за която не можеше да си представи, че някога би изпитала. Завист. Бе напълно нормално нищожните създания от този свят да й завиждат, но тя да чувства завист към някое от тях? Или две… или три? Те бяха безполезни, слаби, глупави… И все пак — получаваха уважението, дори обожанието на Лейн. Лейн, който имаше в лицето на Етер своя равнопоставена душа, наместо това прахосваше вниманието си по това проклето факсимиле. Когато говореше с Айви, имаше привързаност. Когато говореше с Миранда, имаше доверие. Когато говореше с метаморфа, нямаше нищо подобно.

Гледаше на нея като на отегчение, докато изфабрикуваният звяр, който им бе единствено в тежест, биваше обгрижван. Какво можеше да притежава тя, което да липсва на една повелителка на формите? И двамата човеци откриваха един у друг онова, което на нея й бе отказано. Признак на слабост беше да копнее за тази загуба на време, менталната зараза, която наричаха любов. И все пак копнежът бе погълнал ума й.

Отчаяно се опита да прогони мислите. В миналото я бяха предали. Ако не можеше да ги овладее, не се знаеше какво можеха да й причинят. Представляваха слабост — слабост, за която се бе самоубедила, че не притежава. Сега, след като бе пропиляла цяла вечност, в която да се подготви, отново зависеше от тях.

Без да може да потърси убежище в съня, Етер търпя мислите в продължение на няколко тихи часа. Лейн бе първият, който се размърда, излизайки навън, за да огледа условията и обмисли следващите стъпки от пътуването. Втора бе Миранда, последвана малко след това от Айви.

— Възстанови ли се от идиотското си дело? — попита Етер с обичайното си презрение.

— Чувствам се по-добре от всякога, не и без помощта на отличните грижи на Айви — отговори Миранда. Не бе съвсем истина, но определено беше в далеч по-добро състояние от вчера.

— Това беше най-малкото, което можех да направя — срамежливо отвърна Айви.

— Достатъчно! — изкрещя Етер, извръщайки се.

— В състояние ли си да пътуваш? Задържахме се тук прекалено дълго — рече Лейн.

— Да — отговори Миранда.

— Аз също! — добави Айви.

— Отлично. Остава ни само последната изгубена кауза на Миранда — отбеляза Етер.

— Не е нужно да се притеснявате за мен — сънено рече Дийкън.

Успя да се изправи, но беше ясно, че нощта не е била така милостива към него, както към останалите. Несъмнено се бе подобрил, но далеч не бе оздравял. На два пъти почти не падна, докато събираше пръснатите книги и дреболии, които бе изваждал от торбицата си. Когато взе кристала си, стана ясно, че слабостта не се ограничаваше само до тялото му. Светлината в кристала проблесна слабо при опита да направи простовато заклинание, с което да подсили гаснещия огън. Накрая бе принуден да се откаже от магията.

— Изглежда без наличието на божественото, което да го удържа, проклятието се простира малко по-дълбоко — обяви той.

— Убеден ли си, че можеш да вървиш? — попита Миранда.

— Ще се оправя, но се боя, че ще минат още няколко дни, преди отново да мога да заклинавам.

— Великолепно, значи си напълно безполезен за нас — заяви Етер.

Дийкън взе торбата си.

— Ще се постарая да не се превръщам в бреме — обеща той.

— Възвишена цел — процеди метаморфът.

— По-злобна си от обичайното… А не мислех, че това изобщо е възможно — каза Айви.

Етер мълчаливо се отправи към входа на пещерата.

— Когато се наситите да губите ценно време, ще ме намерите отвън — изръмжа тя, измъквайки се.

Събрали целия багаж и погълнали останките от вчерашното меню като закуска, приключенците отново продължиха. Дългата буря бе изсипала значително количество сняг връз тясната долина. Докато преди им се бе наложило да се изкатерят известно разстояние, за да достигнат пещерата, в която се бяха подслонили, сега пристъпиха почти веднага сред новонатрупания сняг. Бе замръзнал и солиден. Поне в това бяха извадили късмет. По-лекият сняг щеше да поддава под тежестта им, принуждавайки ги да затъват до бедрата. А тази снежна покривка обгръщаше едва глезените им. Щеше да ги забави, но не много.

Продължиха на север. Местността изглеждаше позната на Лейн, който, без да се консултира с картата, знаеше, че пътят ще ги отведе в широка и дълбока долина.

Миранда и Айви стояха близо до Дийкън, разтревожени от евентуалното му изоставане. За щастие свежият въздух го оживи и младежът се придвижваше само с малко по-дребни затруднения от останалите. Но се забелязваше липсата на постоянното водене на бележки. Бе опитал в първите няколко минути, но без магия, която да задържа страниците му срещу вятъра, както и да държи останалите му материали, беше прекалено трудно. След като прочете вписаното от Миранда за преживяното в пещерата, прибра книгата.

— Благодаря ти за изчерпателността — изрече той между поемането на разредения, вледеняващ въздух. — Нямам търпение да пренапиша бележките.

— Да ги пренапишеш? — попита Миранда.

— О, не се притеснявай. Възнамерявам да използвам точните ти думи, просто съм забелязал, че запомням нещата по-пълно, ако ги записвам сам.

— Не проумявам как успяваш да пишеш в този съкратен вид. Колко езика трябва да знае човек, за да може да го разчете? — зачуди се девойката.

Дийкън се замисли за момент, след което отговори:

— Предполагам всички, макар че за някои е достатъчно и по-повърхностно познание. Вероятно съкращенията ми също ще усложнят нещата. В Ентуел имаше поне трима, които можеха да го разчитат… Не че някога ще го сторят. Не бих се изненадал, ако вече са изгорили книгите ми.

— Наистина ли смяташ така?

— Е, може и да се намерят един-двама, които да проявяват интерес към писаното от мен… Азриел, но тя никога не би напуснала арената. Калипсо, Соломон… Не зная. Наруших абсолютно всяко едно от правилата, по които живеем.

Гласът му бе подчертан със съжаление, както би трябвало да се очаква, но имаше и нишка на осъзнаване, сякаш едва сега разбираше случилото се.

— Няма да бъда запомнен с добро — додаде той.

Миранда постави ръка върху рамото му. Той взе дланта й в своята и я погледна в очите. Съжалението моментално изчезна, заменено от припомнянето защо бе сторил тези неща.

— Но нека бъде тъй. Тук трябва да бъда — каза Дийкън. — Тук е мястото ми.

Айви крачеше край тях. Бе чула историята, която той разказа при първата им среща. Какво бе сторил, за да дойде тук. Какво бе оставил зад себе си. Докато обмисляше това, тя бавно осъзна, че той бе загърбил… дом, приятели, удобство — неща, които не помнеше някога да е притежавала. Спомените от дните преди да бъде освободена изникнаха в кратки, неясни проблясъци. До този момент не усещаше да й липсва нещо, смяташе, че намерилите я хора бяха всичко, от което щеше да се нуждае. Но сега изпита дребно пробождане на копнеж — или поне любопитство. Какво ли й бе отнето? Дали е било нещо тъй прекрасно — като това, което той бе оставил? Не би заменила приятелите си за нищо, но без дори да си спомня истинското си име, се чувстваше незавършена.

— Миранда? — рече тя.

— Да?

— Смяташ ли… Смяташ ли, че някога ще си припомня миналото? Коя съм била? Каквото и да е?

— Уверена съм, че с времето спомените ще се върнат — каза Миранда.

— А ако имаме късмет, няма — вмъкна Етер.

— Хей! — възрази Айви.

— Забрави ли какво се случи последния път, когато си припомни? За малко щеше да изгубиш контрол. По-добре избягвай да напрягаш немощния си разсъдък — припомни метаморфът.

— Защото си припомних нещо лошо! Ще има и хубави неща! — изтъкна Айви.

— Би искала да узнаеш, че всички тези чудесни неща са били разрушени по време на трагедията? Наистина ли вярваш, че това ще ти донесе щастие? — попита злобно Етер.

— Не зная… Не ме интересува! Това са си моите спомени! Искам си ги обратно! — решително отвърна първоначално обърканото създание.

Кръстоса ръце. Думите на Етер бяха превърнали слабия копнеж в изгаряща нужда. Бързо прерасна в мания. Искаше да знае. Не — трябваше да знае. Да задоволи любопитството си, да докаже, че Етер греши, просто да знае. Причината бе заобиколена от нуждата. Дребна, настойчива тревога я жилна, интересувайки се на какво се дължи внезапната важност. Бе игнорирана. Нетърпимият глад за знание се усили.

Навлязоха в долината. Ако се намираше в по-бодро състояние на духа, Айви щеше да бъде поразена от красотата й. Бе покрита изцяло с падналия сняг, който сияеше с бисерен блясък под лунната светлина, която като никога беше надникнала през пролука сред неизменните облаци. Сребърната виделина открояваше обширно плато с формата на полумесец, надвесило се над единия ръб. Издигаше се стръмно няколко десетки крачки на изток, за да се спусне рязко в плоскодънната долина на запад. Мястото, на което стояха, бе съвършено равно. По-надолу в долината искреше тънка река, уловила лунната светлина в извивките си, лъкатушейки на запад, изток, запад и отново изток. Напомняше две вълни, в браздата между които се издигаха пет дървета.

Гледката повика смътен спомен. Бе позната. Но усещането изчезна със същата бързина, с която се бе появило, заменено от долетяла мисъл. Етер съществуваше от началото на времето — без да се превърне в нещо повече от останалите, макар че неспирно виреше нос. Именно тази мисъл порази ума й. От самото начало на времето…

— Чакай малко! Ти знаеш! — с обвинителен тон изрече Айви. — Знаеш какво съм била!

— Не говори глупости — каза Етер.

— Не, не, не. Трябва да знаеш. Съществувала си цяла вечност, нали? Или знаеш за мен — какво съм била преди, или си дори по-безполезна и от мен — заяви малтропът, забивайки пръст в гърдите й, за да подчертае думите си.

Всички погледи се насочиха към метаморфа.

— Миранда, обясни на кретенското създание за съществуването ми в света през недалечното минало. Сигурно ще си в състояние да го изразиш с думи, които тя ще успее да разбере — избесня Етер.

— О, зная, Миранда ми разказа множество истории. Била си пръсната навсякъде, способна да гледаш, но не и да докосваш, докато Миранда, Дийкън и хората му не са те призовали обратно. Но си го сторила, за да се убедиш, че ще знаеш, когато Избраните — като мен — се появят, нали? Така че повтарям: или знаеш за мен, или не си могла да изпълняваш единственото дело, за което твърдиш, че си вършила през цялото това време — рече Айви. Червено-жълто сияние показваше триумфалност, примесена с разпалващия се гняв.

— Много добре… Бях наясно с присъствието ти, но това бе всичко. Ти беше малко момиченце, все още недостойно за интереса ми — просъска метаморфът.

— Малко момиче… каква бях? Имах ли голямо семейство? Човек или елф бях, или… — охотно заразпитва Айви.

— Нямаше значение. Беше прекалено млада, за да ти бъде обръщано внимание. Тогава из света имаше десетки потенциални Избрани, до един по-могъщи от теб. Изпитвах съмнения, че изобщо си Избрана.

— Поне знаеш ли името ми? — примоли се малтропът.

— Имената са безсмислени. Това би било последното нещо, от което бих се интересувала — отвърна Етер.

— Тогава как изобщо знаеш, че съм била аз? — тросна се създанието.

— Беше истински гений в музиката, изкуството и прочие лекомислия, но не беше единствената. Впоследствие останалите бяха убити или покварени. Само за твоята съдба не бях сигурна — каза метаморфът.

— Не мога да повярвам! Още преди да ме познаваш, вече си гледала отвисоко на мен! И защото не съм била достатъчно интересна, не си ми обръщала внимание! Би могла да знаеш абсолютно всичко! Би могла да разполагаш с отговорите на всичките ми въпроси! Но си била прекалено ограничена, дори за да хвърлиш един поглед към мен! АМИ КЛАНЕТО?! — изкрещя Айви, сграбчвайки понастоящем човешката форма на Етер за наметалото и дърпайки я до себе си, всичко това съпроводено от ярък ален приплам. — Не си си направила труда да спасиш когото и да е, нито дори мен — една от скъпоценните ти Избрани?

— МАХНИ СИ МРЪСНИТЕ ЛАПИ ОТ МЕН! — викна Етер, превръщайки се във вятър, за да се отскубне. — Осъзнавам, че слабата, увредена щипка козина, която наричаш разсъдък, не е в състояние да възприеме и най-семплите факти, но ти самата го каза по своя прост до болезненост начин. Можех само да „гледам“ но не и да „докосвам“. Нямаше какво да сторя.

Лейн пристъпи между тях.

— Достатъчно. Нещо не е наред — рече той.

— Естествено, че не е. Потапянето на този звяр в лудостта най-сетне е завършено! — кипеше Етер.

— Не. Не мога да надуша нищо. Абсолютно нищо — заяви асасинът.

Останалите нервно се огледаха.

— Вятърът вее, а не мога да го чуя — заяви Миранда, повдигайки жезъл.

Опита се да долови нещо, каквото и да е, но някаква сила й пречеше. Магьосницата бавно проследи източника й. Усети я да се усилва. Докато бавно се обръщаше с лице към произхождението, Айви отново извика.

— Чуйте ме! Тя би могла да го предотврати, зная, че е била способна! — изкрещя полулисицата. — Защо не ме слушате?! Ще я принудя да признае истината.

Побеснялото създание се хвърли към метаморфа, принудил се отново да приеме ветрена форма.

— Айви! Успокой се! — викна Миранда, спирайки диренето.

Лейн също се опита да овладее разяреното същество. Първоначално тя се бореше, сетне насочи гнева си към тях.

— Защо й помагате? Тя е убийца! — изписка Айви, блъсвайки Миранда на земята.

В мига, в който девойката се строполи, Айви проплака и сграбчи гърдите си. Болката изчезна, заменена от изражение на страх и объркване.

— Какво п-п… — заекна женският малтроп, изглеждайки все по-отчаян, очевидно губейки някаква битка.

— Етер — провикна се Миранда, изправяйки се на крака. — Някъде натам. Нещо се крие. Аз ще удържам Айви.

Формолеещата се стрелна към края на долината, от където бяха дошли. Когато достигна изхода, се сблъска с нещо. Ударът разпрати вълни из въздуха, разкривайки блестяща завеса. Тя се разпростря, разкривайки стена, издигаща се в небето. Етер се отдръпна назад, приземи се, прие каменната си форма и блъсна стената. Бариерата се огъна, но не поддаде.

Айвиният гняв ставаше все по-силен. Огненочервената аура заплашваше да я завладее. Точно когато Етер се канеше да се втурне на помощ на спътниците си, долови звук. Специфичен, беше го чувала и преди. В същия миг беснеенето на полулисицата внезапно спря. Вбесените й писъци, призоваващи за мъст, бяха заменени от разгорещени молби.

— Помогнете ми, моля ви! Трябва да ме приспите или да ме вържете! Не мога да сторя нищо! Не искам да ви нараня! — със страх и отчаяние хлипаше създанието.

Разнесе се втори звук, острото свистене на стрела. Очите на Етер, вперени към мястото, откъдето се бе разнесъл първият звук, зърнаха стрела да се издига в небето, привидно изникнала от нищото. Моментално се хвърли към източника. Разнесе се пукот на дърво и звук от нечие падане. Снегът очерта формата на невидимия враг и Етер бързо го сграбчи. Гравиран метален амулет със скъсана верига изпадна от нищото. Миг по-късно скриваната до този момент от талисмана снага се появи.

— Ти! Какво правиш тук? Какво означава това?! — настоя да узнае Етер.

Бе стиснала за врата Дезмър — вбесяващият бивш съдружник на Лейн. Носеше украсена броня. Няколко амулета, всеки от които сияеше ярко, висяха на врата му. Етер ги откъсна с един замах, а междувременно той отчаяно дърпаше ръката й, опитвайки се да отслаби хватката, за да може да си поеме дъх. Ефектите им моментално изчезнаха. Звукът на беснеещия вятър, придружен от пукота на мистична енергия, ги обгърна. Миризмата на противника бе доловена от Лейн и Айви.

— Обясни, преди да съм изцедила живота ти — предупреди метаморфът, затягайки хватката си.

Дезмъровата левица се бе вкопчила в каменната лапа на Етер, а пръстите на свободната му ръка се протегнаха към кристал, който висеше на китката. Когато го докосна, лудостта на Айви припламна отново и безпомощното създание разблъска приятелите си настрана, безсилно да се противопостави на магията. Етер бързо сграбчи кристала със свободната си ръка, спирайки Айви, но действието й бе съпроводено с режеща болка. Откъсна камъка и го хвърли настрана.

Докато Айви се свестяваше и се опитваше да проумее какво й се случва, останалите дотичаха до Етер.

— Остават ти само няколко мига живот, съветвам те да не ги пилееш — просъска тя.

— Можеш да ме убиеш — изграчи Дезмър. — Но на твое място бих се погрижил за онази стрела.

Тя извърна глава. Стрелата се бе приземила в другия край на долината. И към нея имаше прикрепени няколко от проклетите кристали. Каквато и магия да съдържаха, вече започваше да се активира, при това, с изглежда, ужасяващ интензитет. Метаморфът блъсна Дезмър в бляскавата стена и се превърна във вятър, стрелвайки се към стрелата. Не беше единствената забелязала, тъй като Миранда вече търчеше към засилващата се магия.

Въздухът пулсираше от силата на заклинанието. Всичката светлина край кристалите биваше погълната. В долината бе изникнала ивица среднощен мрак, която започна да се завихря.

Етер първа достигна до нея, но силата на кристалите започна да я отблъсква. Колкото и да се бореше, потокът енергия бе по-силен и я избутваше назад. Накрая отново се превърна в камък, пристъпвайки напред с тежки и бавни крачки. Миранда също напрягаше сили, прогаряна немилостиво. Лейн остави Айви с Дийкън и започна да се промъква към целта си. Дезмър се мъчеше да си поеме дъх, пълзейки към най-близкия амулет. Зърна асасина едва в мига, в който вече биваше яростно сграбчен. Обръщайки бившия си партньор с лице към себе си, очите на малтропа пламтяха от гняв.

— Лейн. Не мога да кажа, че с нетърпение съм очаквал срещата ни при тези условия.

— Какви ги вършиш? — процеди асасинът.

— Бизнес — отвърна Дезмър.

Дийкън хвана Айви за раменете и се опита да погледне в блуждаещите й очи. Бе замаяна, а страх и объркване си оспорваха владичеството над съзнанието й.

— Айви, погледни ме, съсредоточи се — рече младежът, разтърсвайки я леко. — Трябва да се успокоиш.

— Да се успокоя? Да се успокоя! Дийкън, умът ми крещи неща, които са безсмислени. Как бих могла да се успокоя? Как бих могла да зная кое изобщо е реално? — викна тя.

— Чуй ме, знаеш ли какво ти причинява това? Случвало ли се е и преди?

— Не зная какво го причинява, но Димънт ми го стори веднъж. Само че тогава беше по-лошо — успя да изрече Айви през страха.

Това бе всичко, което му трябваше да чуе. Предизвикваше го кристалът, другата му половина. Обърна се да го потърси. Когато Етер се бе заела с Дезмър, бе разпиляла наоколо поне половин дузина кристали. Несъмнено търсеното се намираше сред тях. Понечи да го потърси, но бе дръпнат назад.

— Не ме оставяй сама! — примоли се Айви.

Лейн допря острие до гърлото на Дезмър.

— Какво смяташ, че ще се случи, Лейн? Това рано или късно трябва да приключи — заяви полуелфът.

— Кажи ми какво си сторил и как да го спра или ще приключи сега! — заяви асасинът, прокарвайки острието няколко инча. Движението му бе очертано от кървава ивица.

— Не възнамеряваха да ви позволят да отидете при тях, така че ги доведох при вас — обясни Дезмър с усмивка.

Сякаш вслушало се в думите му, усилващото се заклинание избра точно този момент, за да достигне апогея си. Бликна мощен поток енергия, блъснал Етер и Миранда и съборил Айви и Дийкън. Само Лейн и жертвата му останаха на крака. Дезмър успя да се измъкне и издигна своето острие. Лейн замахна, но оръжието на Дезмър посрещна меча му.

— Рядко някое от творенията ми среща свой събрат! — рече полуелфът. — Но те уверявам, че това е среща на равностойни. Последен съвет, стари друже. Не си губи времето с мен. Задават се далеч по-значителни заплахи.

Лейн отново издигна острие, ала вниманието му бе привлечено от звука на кънтящи копита. Дезмър се опита да се измъкне, но малтропът удари. Украсената броня не бе достоен противник за майсторски изработеното оръжие. Мечът се впи дълбоко в бедрото на полуелфа, преди асасинът да се втурне към по-неотложните дела.

Обръщайки се, видя доскоро пустото плато да се изпълва с противници. На мястото, където до този момент стърчеше само една стрела, сега се издигаше огромен черен кръг. Около него бе долината. В него — сякаш надничаше през прозорец — виждаше павиран двор, изпълнен с войници и зверове. Армията започна да се излива през портала.

Десетки конни ратници и още десетки пешаци нахлуха в долината. Лицата им до едно бяха скрити зад метални маски. Шест стандартни драгойла, както и едно чудовище, което можеше също да бъде определено за драгойл, ако не бе поне три пъти по-големият му размер и липсата на криле, се провряха на свой ред. Неотдавна тихата долина сега ехтеше от грохота на подкови и нозе. Миранда съумя да се изправи на крака, отбягвайки мечове и пики достатъчно дълго, за да се отдръпне до Айви и Дийкън. Лейн също се присъедини към тях, а не след дълго Етер също си проправи път с бой.

Героите оформиха кръг, а заобикалящите ги войници се подреждаха в бойни формации. Внезапно настъпи покой, само нечие пристъпване нарушаваше напрегнатата тишина. Всички оръжия бяха държани в готовност — и двете страни изчаквайки другата да предприеме нещо. Единственото движение дойде от портала, прекосен от двама ездачи.

Първият от тях беше Тригора, държаща украсения си с кристали меч ниско, но в готовност. Другият не им бе познат. Носеше лека броня, а шлемът му имаше същото забрало, което скриваше гнусните черти на близниците. Изглеждаше строен и прекалено крехък за бойното поле. Добре познато оръжие бе прикачено за гърба му — проклетата алебарда, която не позволяваше никакво съмнение относно личността му.

— Внимание, Избрани! — авторитетно звънна гласът на генерал Телоран. — Това, уверявам ви, ще бъде последната ни битка. Убягвахте ни твърде дълго. Твърде дълго ни се съпротивлявахте. Ако вашето призвание е да сложите край на войната, то моето е да се погрижа да сторите това, без целостта на Северното съглашение да пострада. Предоставям ви последен шанс да се влеете в нашите редици. Умолявам ви. Заемете мястото си край мен и заедно ще се погрижим бранта да е приключила до края на годината.

— Погледни на какви сквернения разчитате. Как може да си толкова сляпа в какво се е превърнал Северът? Точно тези създания трябва да унищожим! — отвърна Миранда.

— Свалете си шлемовете! — нареди Тригора.

Ратниците се подчиниха. Очите на девойката се разшириха, а сърцето й подскочи. Това не бяха близници. До един бяха човеци.

— Близниците са неприятна необходимост в тези отчаяни времена, но са прекалено глупави за подобна задача. Всяко лице, което виждаш, е рожба на Севера. Това са твои събратя — отвърна Тригора. — Би ли се осмелила да отнемеш живота им и да продължиш да се наричаш герой?

Миранда облиза напуканите си устни и преглътна мъчително.

— Героят трябва да върши нужното — решително отвърна тя.

— Истинни думи — мрачно отвърна Тригора. — Мъже, пленявайте, ако можете, убивайте, ако се наложи. Това ще приключи днес.

Мигновено войниците се раздвижиха. Миранда приклекна и заби жезъла си в земята, умело насочен трус повали най-близките ратници, пощадявайки приятелите й, с което им предостави няколко мига безопасност. Всеки от героите знаеше целта си — с изключение на двама. Миранда щеше да се заеме с Епидим, Лейн щеше да се изправи срещу Тригора, а Етер щеше да се погрижи за чудовищата. Очите на Айви се стрелкаха наоколо — бе обгърната от пронизваща синя аура.

Дийкън се помъчи да създаде някакво заклинание, ала умът му още не се бе възстановил достатъчно. Изтегляйки Сивото острие и кинжал от торбата, прииска му се да бе прекарал повече време във войнската половина на Ентуел. Готвейки се да се хвърли в бой, усети ръка върху рамото си. Обърна се и видя познато умоляващо изражение върху лицето на Айви.

— Това реално ли е? Наистина ли се случва? — попита тя.

— Уверявам те, истинско е — отговори младежът.

— Слава на небесата — отвърна Айви с облекчено изражение.

И с това тя се стрелна сред ратниците. Един от повалените войници бе изпуснал меч. Дълбоко в ума си Айви усети повик да сграбчи оръжието, но знаеше, че този инстинкт не беше неин. Достатъчно си бяха играли с ума й днес. Ако възнамеряваше да се бори, щеше да го стори по своя начин. За момента не бе повлияна от емоции. Тълпата войници далеч не я ужасяваше по начина, по който манипулирането на съзнанието й го правеше. Скоростта и бързината й бяха само нейни — но бяха предостатъчни. Съчетани с грациозността й, Айви бе практически недосегаема. Мечовете на дузина войници бяха отбягнати с плавни движения. Приличаше на същински танц, но когато пътят й биваше отрязан, когато нямаше накъде да отскочи, скритият в нея боец изникваше на повърхността. Някой войник отхвръкваше назад, събаряйки и неколцина от другарите си, освобождавайки пространство.

Дийкън бързо я следваше. Без магия сивото беше безполезно, успявайки единствено да отрази редките удари, насочени към него. Далеч не притежаваше бързината и грацията на тази, която следваше, но породеният от движението й хаос създаваше пролука във вражеските редици, достатъчно голяма, за да се промъкне подире й. Младежът не знаеше накъде се е отправила, какво бе планирала. Всъщност се съмняваше, че дори самата тя знае. Но досега вървеше точно в нужната му посока. Преди отварянето на портала, бе съумял да зърне контролиращия я кристал. Бързаше към парчето, почти невидимо в снега досами стената, знаейки много добре, че ако някой от войниците го намери първи, Айви щеше да се превърне във вражеско оръжие.

Етер се хвърли към първия драгойл. Въпреки че бе от по-дребните, войниците се държаха на разстояние. Метаморфът, все още в каменната си форма, избегна злобен опит за захапване и нанесе удар по главата на създанието. Когато то се опита да се отдръпне, за да атакува отново, Избраната го сграбчи и бе издигната във въздуха. Веднъж успяла да се вкопчи здраво във врата му, започна да сипе градушка от немилостиви удари. Само след миг по каменното туловище на съществото плъзнаха дълбоки цепнатини, от които бликна черна кръв. Не след дълго чудовището рухна. Отдръпналите се до този момент зверове и войници се приближиха.

Бе обсипана със стрели, които не впечатлиха каменната й снага. Същото не можеше да се каже за лапестите удари на драгойлите. След третия такъв, собственото й тяло също можеше да се похвали с пукнатини. Освен това към битката се присъединиха и войници, които носеха копия с кристални върхове. Знаейки много добре, че което и да е от тези оръжия може да я нарани далеч по-дълбоко от дузина драгойлски атаки, Етер реши, че е дошло времето да изостави каменната си форма и да я замени с такава, която не се влияе от кристалите. Изборът бе очевиден.

Дезмър скриви лице, ровейки из широчка кесия на пояса си. Бе пълна със стъклени ампули целебен еликсир. Повечето бяха се натрошили и изтекли в снега, но все пак откри една непокътната.

— Ето защо не си цапам ръцете — промърмори през стиснати от болка зъби. — Това не е задача за един човек. Когато всичко приключи, трябва да си намеря заместник на Лейн.

Счупи ампулката и я изля върху пролуката в бронята. Болката незабавно се усили, разпалена от несъвършения еликсир. Полуелфът потисна писък и реши на всяка цена да подобри състава, както и да се сдобие с по-ефективна броня, преди отново да се впусне в нещо подобно. Агонията позатихна, оставила след себе си полузатворена рана, тъй като дозата не бе достатъчна. След като не успя да се изправи на крака, белокосият отчаяно се огледа.

Битката бушуваше на по-малко от десетина крачки от него, но нямаше какво да прави там. Само с довеждането на Избраните и с разсейването им достатъчно дълго, за да отвори портала, бе заслужил лъвския пай от възнаграждението — но в негов интерес беше сражението да приключи в полза на д’кароните. Това несъмнено щеше да увеличи размера на наградата. От далеч по-голямо значение бе простият факт, че ако Лейн още се държи на крака след края на сражението, Дезмър нямаше да остане жив достатъчно дълго, за да си прибере парите. Острите му очи зърнаха кристала, който щеше да наклони везните, и полуелфът се завлачи към него.

Миранда прилагаше мистичното си знание, призовавайки мощни вихри, трусове и пулсации — всичко, което щеше да ангажира или обездвижи войниците, без да ги убива. Епидим, единственият боец, чието лице все още бе скрито, бавно се приближаваше към нея. Когато поредното заклинание пръсна хората, които го заобикаляха, Миранда призова гъсти лиани, с които ги обгърна. Останалите войници тутакси се заеха да секат растителните пипала. Бе ясно, че импровизираната стена нямаше да издържи още дълго.

— Незабавно прекрати всичко това, Епидим. Няма да се поколебая да сторя нужното, за да те спра — каза Миранда, съсредоточавайки съзнанието си.

Запрати заклинанието — мощна проява на малкото обучение в черна магия, което бе получила — очаквайки да бъде отразено. Нищо подобно не се случи. Противникът й дори не повдигна оръжие. Пращящото кълбо енергия го достигна и го отхвърли назад към плета от лиани. Тялото му отскочи като парцалена кукла, хватката му около алебардата се разхлаби. Девойката сграбчи оръжието с ума си, отчаяно опитвайки се да го изтръгне, но дългите пръсти стиснаха дръжката здраво, показвайки нечовешката сила, която Епидим придаваше на гостоприемниците си. Миранда се стрелна и грабна алебардата със свободната си ръка, приготвяйки втора атака.

— Този път не разчете добре нещата, Епидим. Какво има? Да не си изчерпил всички здрави тела в Съглашенската армия? — подразни го девойката, надявайки се да предизвика прибързана реакция.

— Спрях се на това по сантиментални причини — долетя гласът иззад забралото.

При звука му Миранда застина. Звучеше вцепеняващо познат. Несъзнателно пусна алебардата и сграбчи шлема. Епидим й нанесе удар, поваляйки я, но момичето не пусна шлема. Остана в ръката й. Изправи се на крака и сърцето й застина при вида на лицето. Бе старо, но изглеждаше несвойствено изморено, дори и за протеклите години. Сиви жилки преобладаваха сред някога черната коса, но чертите, дори и покварени от Епидимовото изражение на студен интелект, не можеха да бъдат сбъркани.

Баща й.

Умът на Миранда припламна с хиляди емоции. Очите й се наляха със сълзи. Радост, страх, гняв, омраза и обич — всичко това се сливаше в парализиращ хор гласове в главата й. Злобна усмивка плъзна по бащините устни, последвана от подигравателен смях.

— Нещо не е наред ли, мила? Това трябва да е радостно събиране, не е ли тъй? В крайна сметка ме диреше с години. Е, ето ме — изрече обичният й с глас, подправен с жестокост.

— Ти… не си баща ми — отвърна едва доловимо девойката.

— О, напротив. Пред очите ти стои неговото тяло. Някъде дълбоко е скрита душата му… Ако само можеше да чуеш как те зове, Миранда. Наистина затрогващо — заяви Епидим.

Лейн си проправяше път през войниците, отправил се към Тригора. Те не се съпротивляваха, отстъпвайки с издигнати щитове и оръжия в защитна позиция. Първата истинска съпротива срещна при появата на нов специален контингент ратници, въоръжени с камшици, мрежи и други заплитащи оръжия. Асасинът ги избегна без проблем, достигайки целта си. Когато двамата се изправиха един срещу друг, войниците се отдръпнаха. Не последва размяна на думи. Лейн мълниеносно се хвърли към генерал Телоран, която още се намираше на коня си.

Тригора успя да отрази атаката, но бе повалена на земята. Асасинът моментално се изправи над нея. Преди да е успял да нанесе завършващ удар, един от войниците замахна с камшик към издигнатото му острие. Лейн успя да избегне атаката, но това му коства няколко мига — достатъчно време за Тригора да го отблъсне с ритник. Възстановявайки равновесието си, Лейн я откри вече изправена. Мечовете им се сблъскваха отново, отново и отново. Кристалите в острието на генерала засилваха все по-ярко. Скоро оръжието пламтеше от енергия.

Лейн я обсипваше с неспирни атаки. Първоначално Тригора едва успяваше да ги блокира. Но с напредване на борбата, силата на ударите й се увеличи. Скоро тя го отблъскваше назад, предоставяйки и на хората си възможност да атакуват. Те хвърляха мрежи, замахваха с камшици и мятаха боли. Очевидно възнамеряваха не да ударят асасина, а да го лишат от меча му.

Смразяващ кръвта писък раздра въздуха. На мястото, където доскоро се бе издигал само един драгойл, сега стояха два. Страховити удари биваха разменяни, разтърсили цялата долина. Тъй като чудовищата бяха абсолютно неразличими, нямаше как да се определи кое бе приятел и кое враг. Битката продължаваше, застрашавайки да срине цялото плато в долината отдолу. Накрая единият от зверовете повали противника си, стисна главата му с челюстите си и прекърши врата му.

За момент цялата долина застина. Очите на Избрани и войници се насочиха към масивното туловище. Звярът бавно се раздвижи, отдръпвайки се настрана от сразения си опонент. Черните празни орбити оглеждаха околността. Внезапно, със светкавично движение, огромното създание скочи към най-близкия драгойл, раздробявайки го с челюстите си. Оставащите драгойли моментално се издигнаха във въздуха, насочвайки се към новата си цел, която същевременно биваше засипвана със стрели.

Самоувереността на Айви нарастваше, тъй като войниците не съумяваха да я докоснат. С крайчеца на окото си бе зърнала някои от тях да носят мрежи, но бързо биваха оставяни назад. Бе успяла да събори значителна бройка ратници, но не можеше да се насили да ги напада. Тези не бяха наставниците. Само изпълняваха каквото им бе заповядано.

— Айви! — долетя гласът на Дийкън. — Отправи се към стената!

— Веднага! — отвърна тя, благодарна за получената насока.

Умелото създание продължи да разчиства път за Дийкън, който полагаше огромни усилия да не изгубва кристала от очи. Когато се приближиха, зад войниците зърна нещо, прибавило внезапна нова настойчивост към придвижването им. Дезмър почти бе достигнал камъка. Дийкън отчаяно се опита да се отскубне от струпаните наоколо войници, но всеки път единствено майсторската намеса на Айви го спасяваше. Бойците бяха получили нареждания да не нараняват фатално Избраните, но изглежда нямаше сходни инструкции, отнасящи се за Дийкън.

Насред опитите си да не изпуска кристала от очи и да избягва неспирно стрелкащите се към него мечове, магьосникът бясно тършуваше из торбицата си.

По принцип успяваше да поддържа известен ред вътре, но в краткото време, през което не бе в състояние да използва магия, това се бе променило. Изключително трудно беше да се ориентира без помощта на магия в торба, чиято вътрешност бе далеч по-голяма от вида й, дори и ако знаеше приблизителното разположение на нещата. А да го стори под постоянни атаки бе невъзможно. Повдигна очи. Дезмър почти бе достигнал кристала. Времето изтичаше.

— Бързо! — подкани защитницата си.

В отговор Айви грабна най-близкия враг за китките, издигна го във въздуха и го метна към оставащите войници, стоящи на пътя им. Спирайки за миг да се възхитят на внезапната проява на сила, двамата се стрелнаха през открилата се пролука. Дийкън спринтира с все сили към Дезмър.

— Какво ще правим сега, Дийк… — поде Айви, но гласът й внезапно угасна, а изражението й се изпразни.

Дезмър въздъхна облекчено, когато войниците заобиколиха Айви и Дийкън. Въздухът застина в гърлото му, когато видя младежа да си проправя път. Стисна кристала.

— Хвани го! ХВАНИ ГО! — нареди той.

Айви се стрелна през обгърналите я войници, бързо приближавайки се към магьосника. Внезапно бе оплетена в мрежа.

— Не, не! Пуснете я! — замоли се Дезмър на ратниците, които, най-накрая сварили да я заловят, не бяха особено склонни да освободят улова.

Твърде късно. Дийкън се хвърли отгоре му и бясно се вкопчи в кристала. Докато двамата дърпаха, съзнанието на Айви биваше разтърсвано. Подмяташе се между Дезмъровото настояване да избяга и нападне Дийкън, Дийкъновото настояване да избяга и да се спаси, както и собствените си, все по-ужасени мисли.

— Откажи се! Само въпрос на време е тези войници да осъзнаят, че трябва да дойдат и да ми помогнат! — подразни го Дезмър.

Когато сроненото тяло на последния драгойл падна, Етер огледа полесражението. Създанията я бяха изморили далеч повече, отколкото очакваше. Приемането на зверската форма я бе оставило с малко сила. Бе открила, че очите на чудовището притежават специална чувствителност към кристалите, поради което се бе въплътила в този си вид.

В другия край на долината Айви бе заловена в мрежа, в която бяха вплетени кристали. Съзираше и други подобни мрежи сред някои от войниците. Единствените по-големи кристали бяха тези върху копията на ратниците, обградили я в кръг. Ако искаше да се завърне в някоя от фундаменталните си форми, трябваше да ги елиминира. За нещастие, войниците бързо показаха, че са далеч по-умни от драгойлите, успявайки да избегнат опитите й да ги стъпче.

Все така заобиколена, Етер усети как силата й бързо се топи. Не бе използвала разяждащия дъх на формата си, за да не рискува да нарани останалите, но изглежда нямаше друг избор. Разтвори масивната паст и започна да бълва огромни облаци миазма, но почти веднага усети остра болка в гърлото. Цялата й енергия моментално я напусна. Чувстваше как каменното тяло започва да се рони и разпада.

Докато се опитваше да изостави тази форма, усети пробождането на дузина кристали, впиващи се в нея. Ако се промени сега, малкото останала й сила щеше да бъде погълната от кристалите. Запази сразеното тяло, бавно осъзнавайки какво се бе случило. Войниците изчакваха да използва отровния дъх, забивайки копие в гърлото й в мига, в която бе раззинала челюсти. Знаеха, че ще приеме тази форма и че ще споделя слабостта й. Драгойлите биваха лесно сразявани с един удар в гърлото — и ратниците я бяха примамили да разкрие уязвимостта. Всичко това бе планирано и тя попадна в капана. Сега стоеше пленена в безполезната черупка, а неколцина ездачи вече започваха да я влачат към портала.

Миранда се мъчеше да си върне някаква яснота. Опитваше се да си припомни, че Епидим бе довел баща й тук точно по тази причина че попадаше в капана му. Напразно. Половин живот дирене и надежди й бе донесъл отговора в най-неподходящото време. Емоциите й не възнамеряваха да отстъпят.

— Не искаш ли да попиташ нещо скъпия си баща, миличка? — попита Епидим, комуто вълнението на Миранда бе напълно ясно. — Не искаш ли да знаеш как са се отнасяли с него? Какво го е държало жив през всички тези години на мъчение и изолация? Прави каквото ти кажа, каквото зная, че искаш да сториш. Просто ела с мен. Прекалено много време мина, мила дъще.

Изтерзаната магьосница копнееше да приеме предложението. Знаеше, че той се опитва да я накара да предаде останалите, но звукът на бащиния глас, увещаващ я, прогаряше съзнанието й. Когато стената най-сетне бе разсечена, девойката леко сведе жезъла си. Растителните пипала бяха унищожени и бойното поле отново бе видимо. Миранда извърна замъглени от чувства очи, зървайки как Айви се бори с мрежата, а Лейн се сражава с Тригора.

Епидим се приближи към нея, а войниците ги наобиколиха. Девойката отново повдигна жезъла, а в погледа й проблесна решителност. Изражението на Епидим стана по-злобно.

— Винаги си била непослушна мърла — просъска той.

Двамата се впуснаха в битка. Недалеч, сражението на Лейн вървеше зле. Земята около него бе обсипана с трупове, сглупили да се приближат прекалено. Други бяха заели местата им, ставайки все по-дръзновени. Ако скоро не сложеше край, нещата нямаше да се развият в негова полза. Мечовете отчаткваха отново и отново, докато най-сетне зърна удобен момент. Нанесе бърз удар, разсичайки бронята на Тригора. Острието му потъна дълбоко в рамото й. Генералът се олюля назад. След мълниеносен замах по посока на войниците, достатъчно близо, за да се намесят, Лейн се приготви да нанесе съкрушителен удар.

Тригора замахна, въпреки че асасинът не се намираше в обсег. Ивица светлина се разля от острието й. Мечът на Лейн успя да отрази магията, но силата й бе достатъчна да го избие от ръката му, същевременно блъскайки малтропа назад.

Приземявайки се, Лейн моментално бе затрупан от купчина войници. За момент изглеждаше, че са го заловили, но внезапно се разнесе стържене на стомана о стомана и ратниците се разлетяха настрана, разкривайки малтропа, държащ меча на сразен войник. Докато отново си разсичаше път към водачката им, Тригора насочи върха на оръжието си към Лейн и изрече няколко думи. Крачката му се забави, движенията му внезапно станаха завалени. Краката му се подкосиха, принуждавайки го да се отпусне на едно коляно. Обзе го неимоверна умора. Войниците отново го наобиколиха, но той успя да се отскубне, втурвайки се в един последен опит към Телоран.

Генералът насочи цялата съхранена в острието енергия към заклинанието. Лишен от оръжието на Дезмър, което да го предпазва, Лейн беше беззащитен. Силите го напуснаха и малтропът се строполи.

Дийкън най-сетне успя да изтръгне кристала от ръката на Дезмър и го мушна дълбоко в торбата си, разбърквайки останалото съдържание, за да се подсигури, че е скрит. Свободен от чужда воля, умът на Айви отново й принадлежеше. Осъзнавайки, че е заловена, все още олюлявайки се от хаотичното преживяване, бе обгърната от яркосинята аура. Вплетените в мрежата кристали лакомо започнаха да извличат силата, допълнително ужасявайки създанието.

— Какво да правя? КАКВО ДА ПРАВЯ? — замоли се тя, отчаяно опитвайки се да се освободи.

Пленилите я войници пристягаха мрежата и започваха да я влачат към портала, през който отнасяха остатъците от Етер. Видът на виещия си кръг, съчетан с осъзнаването, че се канят да я преведат през него, бе достатъчен да я тласне необратимо. Засия като синьо слънце. Мрежата удържа, кристалите също засветиха ярко, абсорбирайки силата, но заловилите я ратници не можаха да я спрат. Айви скочи отчаяно към стената, която не им позволяваше да напускат долината, повлякла със себе си около дузина противници. С невероятна сила се сблъска с проблясващата преграда. Повлечените войници се размазаха в нея миг по-късно. Яростни вълни плъзнаха по мистичната бариера, но тя удържа. Айви заудря по нея с юмруци, ала страхът й придаваше бързина, а не сила.

Докато войниците бавно се прегрупираха и се опитваха да я пристегнат отново, внезапно избухна ярка експлозия. Един от кристалите, надвишил енергийния си капацитет, се бе пръснал, обсипвайки и Айви, и ратниците с парченца. Страхът на, и без това ужасеното същество, се удвои. Мрежата, все още омотана около горната част на тялото й, се влачеше подир нея, заедно с неколцината войници, кой знае как успели също да се заплетат. Започнаха да избухват и други кристали, всеки път изплашвайки Избраната, карайки я да промени посока.

Ивица синьо лъкатушеше стремглаво из долината, разсичайки войниците, както лодка разпръсква вълни. Безумният й път профуча край Тригора, избивайки оръжието от ръката й. Инкрустираният с кристали меч полетя във въздуха и се заби в скалата високо над главите им.

— Някой да спре звяра! — нареди генерал Телоран.

Всички налични войници се заеха да изпълнят заповедта, оставяйки Миранда сама срещу противника й. Двамата с Епидим неспирно се бяха обсипвали със заклинания — тя възнамеряваше да го раздели от алебардата, а той — просто да я надвие. На места долината бе овъглена и още в пламъци, а на други бе скована в лед. Без войници, които да я разсейват, Миранда разбра, че няма да получи по-добър шанс. Съсредоточи се дълбоко, насочвайки всичките си левитационни умения към Епидим, издигайки го високо във въздуха. Протегнала ръка, за да насочва движението на врага си, девойката разтвори пръсти. Мигновено оръжието на Епидим започна да потръпва, заплашвайки да се отскубне от съсухрената му хватка.

— Какво смяташ, че ще постигнеш с това, детето ми? — запита Епидим, отчаяно стискайки алебардата с две ръце.

— Ще освободя баща си от теб! — заяви тя.

— Това разумно ли е? В крайна сметка едно десетилетие в тъмницата има склонността да изтощава тялото — мъчително изрече Епидим. — Може би баща ти е жив единствено заради моето присъствие.

Миранда се поколеба, но само за миг.

— Чувам виковете му. Докато заплашваш да изтръгнеш пръстите му, мога да чуя и мислите му. Има много по-голяма воля за живот, отколкото му отдаваш — заяви генералът.

Дордето Айви продължаваше да търчи наоколо, обхваната от ужас, Дийкън се втурна да помогне на приятелите си. Не бе успял да направи и няколко крачки, когато болезнен удар в гръб го събори на земята. Двама от разхвърляните от Айви войници бяха съумели да се изправят на крака. Когато младежът се обърна по гръб, за да посрещне нападателите си, върху гърдите му стъпи ботуш, а острието на меч бе насочено към врата му. Дезмър докуца до падналата торба и я вдигна. Надникна вътре, подбелвайки очи от гледката.

— Бил си в Ентуел, нали? — рече той. — Искрено се съмнявам, че някой от тукашните би могъл да направи една от тези.

Бръкна вътре, ровейки из купчините предмети.

— Предполагам не си склонен да откриеш кристала и да попречиш на създанието да избие всинца ни — продължи Дезмър, след като осъзна, че бе малко вероятно сам да открие търсеното.

— Взел си страната на д’кароните. Как е възможно да заставаш зад кауза, която заплашва собствения ти свят? — отвърна Дийкън, докато биваше изправян на крака с извити зад гърба ръце.

— Понастоящем съм се съсредоточил върху оцеляването — отговори полуелфът.

— Какво означава това? Кои са д’кароните? — попита държащият го войник.

— Ако си толкова любопитен, попитай го… — заяви Дезмър, зашеметявайки магьосника с дръжката на меча си. — Когато се събуди. Ще ни е нужен, за да намерим кристала. Отнесете него и торбата през портала, колкото се може по-бързо.

Силата на Миранда започваше да гасне. Изглежда същото важеше и за Епидим, чийто захват ставаше все по-хлабав, а изражението на интелект биваше заменено от отчаяние.

— Знаеш ли — съумя да изрече той. — Мислех те за умно момиче… Страхувах се, че няма да се стигне до това. И изглеждаше слаба… Страхувах се, че няма да издържиш толкова дълго…

— Какво искаш да кажеш? — попита Миранда.

— Не се тревожи… Отговорът наближава.

Липсата на енергията, прахосана от безмозъчното беснеене на Айви, както и абсорбирана от кристалите, започна да се усеща. Малтропът забави ход. Нови и нови войници успяваха да уловят нишките на влачещата се подире й мрежа, забавяйки я допълнително. Накрая втора, а след това и трета мрежа бе метната отгоре й. Новите кристали завършиха делото на предишните. Създанието остана без сили и се срина.

Миранда се извърна, виждайки Лейн, Айви и Дийкън да бъдат отнасяни към портала. Очите на Лейн бяха полуотворени, но бе ясно, че асасинът не разполагаше нито със силата, нито с волята да се бори. Когато осъзна, че тя е последната оставаща от героите, девойката отново погледна към Епидим. Отчаяното изражение бе изчезнало, сменено от доволна широка усмивка. Пръстите му стиснаха здраво алебардата и запратиха рязък изблик черна енергия. Магьосницата се хвърли настрана, претъркулвайки се. Генералът се спусна на земята, без следа от умора или тревога по лицето си. Всичко това бе представлявало преструвка, диверсия, за да й попречи да помогне на приятелите си.

В акт на последно отчаяние, девойката създаде изпепеляваща огнена стена. Тя плъзна из долината, отрязвайки останалите войници от онези, които носеха спътниците й. Сетне пренесе отправилите се към портала над пламъка. Не бе сигурна откъде произтича силата, която използваше, но бе убедена, че е последна — и че нямаше да се задържи дълго. Съсредоточи се върху Лейн. Бе скован от могъщо заклинание, чието разваляне нямаше да се окаже лесно. Насочи част от ума си върху задачата — толкова голяма част, колкото можеше да задели. Познатият звук на летящи стрели привлече вниманието й. Повдигна ръка и те спряха във въздуха, увисвайки над пламъка. Още само няколко мига…

Ако Лейн можеше да бъде свестен, може би щяха да имат шанс. Усети могъщата воля на Епидим да се сражава с нейната, опитвайки се да разруши всичко, което девойката правеше. Миранда удвои усилията си. Магиите се задържаха.

— Миранда! — долетя викът на Тригора през пламъците.

Девойката погледна. Дузина от хората на Телоран вече бяха опънали тетива, готови да запратят стрели към Миранда. Генералът посочи — и един войник насочи лъка си към… Епидим. Той направи знак на двама от войниците да го хванат и когато те го сториха, пусна алебардата. Върху лицето му се появи изражение на объркване, страх и гняв.

— Ти си предател, Тригора! Виждаше какво вършат генералите, а не направи нищо, за да го спреш! Позволи хората ти, нашите събратя, да бъдат пращани на смърт от демони! Стреляй бързо и насочи стрелата добре, защото няма да живея в света, докаран от измяната ти!

Стрелата полетя. Миранда не се замисли. Захвърли всички останали заклинания. Единствено стрелата имаше значение. Вкопчи се в нея с ума си. Тя забави ход, спирайки на косъм от бащината гръд. Тогава я връхлетя болката. Войниците, получили заповед да заловят Миранда и останалите живи, се бяха прицелили в тояжката й. Една стрела щръкна от ръката й. Погълната от нетърпима болка, девойката не бе в състояние да поддържа фокуса. Хората на Тригора се втурнаха към сразените герои. Лейн все още се намираше под ефекта на магията. Тъмнеещият поглед на Миранда се насочи към Телоран, която се приближи до неподвижния асасин.

— Отдадох толкова много години и толкова много от себе си, за да те заловя, Лейн. Първо като асасин, сега като легендарен воин, залавянето ти бе единственото нещо, което ме делеше от полагащото ми се по право място. Сега всичко свърши. Поражението ти представлява най-големият ти принос към света. Предоставянето ви на генерал Багу ще ми позволи отново да се завърна на фронта. Бранта най-накрая ще бъде приключена. Северът най-сетне ще съзре победа — обяви генералът.

Епидим изръкопляска.

— Да. Работата на цял един живот най-сетне е приключена. Уви, боя се, че доверието на Багу към теб вече не е това, което беше. Аз ще бъда този, който ще му предаде Избраните. Ти ще очакваш преназначение.

— Какви ги говориш? Заслужих си го — злобно изсъска Тригора.

— Не би могла да го постигнеш без моя помощ. Смятам, че и двамата сме в правото си да настояваме за привилегията да ги предадем. И тъй като съм по-висшестоящ, на мен се пада правото да поискам наградата. А и тази рана на рамото ти ми доказва, че не си толкова ценна, колкото смятахме — подигравателно изрече Епидим.

— Какво значение има раната? Победата е наша — отвърна тя.

— Моя, а не наша. Сега, ако обичаш, върни се през портала — нареди Епидим, в чийто тон сега се долавяше нетърпение.

— Няма да ти позволя да ми отнемеш това, Епидим. Хората ми също — заяви Телоран, изваждайки кинжал от колана си. — Войници, заловете генерал Епидим!

За миг ратниците се поколебаха. Нетърпеливо потропване на Епидимовата алебарда и проблясък от кристала й бързо ги накараха да вземат решение. Извърнаха се, насочили оръжия към Тригора.

— Бих заявил, че е пределно ясно кому са лоялни моите войници. Що се отнася до теб, ще третирам тази проява на неподчинение като измяна. Заради възхитителната ти служба към Съглашението, ще пропусна смъртната присъда, но се страхувам, че ще трябва да те лиша от ранга ти — изрече той с престорено съжаление.

По лицето й пропълзя чиста омраза.

— Така да бъде. Ако това е начинът, по който се възнаграждават десетилетия вярна служба, можеш да вземеш лентата ми. Не я искам — заяви тя.

Епидим се усмихна, а Тригора започна да навива ръкава, раздран от атаката на Лейн. Игнорира болката от раната, внимателно отваряйки закопчалка, останала недокосната, откакто бе получила генералския си чин. За пръв път от години свали гравираната златна ивица и я метна в краката му. Моментално почувства раздираща болка върху ръката си.

Върху нея, сияейки ярко с неестествена светлина… стоеше Белегът. Същият белег, който всеки от Избраните носеше. Бившият генерал проплака в агония, предизвикана от разпростирането на тъй дълго отлаганото наказание.

Умовете на войниците се изпълваха с объркване и страх, а Епидим се приближи към нея. Дългите му, тънки пръсти се сключиха с нечовешка сила около гърлото й и я издигнаха.

— Толкова целенасочена, толкова целеотдадена, успя да се самоубедиш, че той не е там. Че белегът, който носиш по рождение, не означава нищо… че е безсмислен. Знаех, че ще го сториш. Знаех, че в мига, в който го скрихме под лентата, си престанала да мислиш за него, впускайки се в злорадо преследване на истинските си спътници. Изкопавайки гроба на предателството си все по-дълбоко, докато лентата ни не остана единственото нещо, което те пазеше от божественото възмездие. Какво е усещането? — попита Епидим.

Тригора се бореше, почти изцяло погълната от душевния огън.

— Ще си платиш за това, Епидим. Кълна се в самите богове, че ще си платиш, дори ако трябва със зъби и нокти да пропълзя обратно от ада! — изрева Телоран в глас, от болка и омраза скривен в раздиращ писък.

— Ще ти се наложи — заяви Епидим, хвърляйки пламтящата й снага в долината.

След като съсредоточено проследи с поглед как тялото й се стрелва като комета към камъните, за да бъде насечено от назъбеното дъно, Епидим остана доволен. Обърна се да се наслади на ужасения израз по лицата на ратниците, преди да им заповяда да възобновят задачите си. Героите бяха повдигнати и пренесени през портала. Дезмър също докуца, хвърляйки дълъг, замислен поглед към долината, преди да пристъпи на свой ред през кръга.

* * *

Дълго време имаше само мрак. Когато слабата светлина на лампата придоби очертания, сиянието открои неща, далеч по-лоши от тъмното. Дийкън разтърси глава. Седеше на стол, а ръцете му бяха завързани зад гърба. Стаята бе малка. Движението на главата му накара околния свят да се завърти, а цицината от удара на Дезмър болезнено запулсира. Съдържанието на помещението се изчерпваше с маса, върху която се намираха гореспоменатата лампа и торбата му, опразнена отчасти. Съдържанието й бе струпано на голяма купчина, също върху плота. Стените бяха от камък, а вратата от масивно желязо, пазена от двама пазачи, застанали отвън. Близници. Чудовищните им лица бяха оставени непокрити. Размърдването му накара един от тях да изчезне в тъмния коридор.

Младият магьосник напрегна сили. Около врата му бе заключен нашийник като този, който бе видял върху Миранда по времето, когато използва далекозрението, за да я търси. Краткият болезнен — и неуспешен — опит за заклинание потвърди, че действително предназначението му бе същото. Всяка употреба на магия щеше да донесе отвратителна болка. Поне вече знаеше, че се е възстановил достатъчно, за да може отново да заклинава. Дори и ако в настоящия момент от уменията му нямаше полза, завръщането им представляваше облекчение. Докато обмисляше следващата стъпка, на прага изникна фигура. Видът й съвпадаше с описания от Миранда като генерал Димънт. Две от странните живи оръжия висяха на гърба му. Физиономията му изразяваше уморена незаинтересованост.

— Име — изрече той.

— Дийкън — отговори магьосникът.

— Няколко думи, Дийкън. Първо, искам да бъде съвършено ясно, че за разлика от Избраните, с които си се забъркал, нямаме мотивация да те държим жив. Второ, ако си се надявал да се измъкнеш от нашийника по същия начин, като другия човек, недей. Учим се от грешките си. Бяха вложени подобрения. Накрая, това не е разпит, нито аз съм Епидим. Не смятам това за противопоставяне на воли, игра или каквото и да е друго. Разполагам с много малко търпение. Ако не получа бързо търсените от мен отговори, ти умираш, а аз ги търся другаде. Разбрахме ли се?

— Със сигурност — отвърна Дийкън.

— Великолепно. За начало би ли обяснил как цялото съдържание на кабинета ми се е озовало в торбата ти? — запита генералът с раздразнение.

— Когато пристигнах да помогна на Миранда, тя се намираше точно пред… — поде магьосникът.

— Не, не. Не защо. Как? По какъв начин толкова много неща са се побрали в такова малко място? — поправи генералът.

— Торбата е омагьосана да притежава непропорционална вътрешна част.

— Това е сред възможностите ти? — запита Димънт, заинтригуван.

— С нужното време.

— А тази книга информация ли съдържа? — продължи генералът, вдигайки една от двете книги, намирали се в торбата.

— Не и във форма, която ще намерите за полезна… Още не сте разработили това заклинание? — попита Дийкън.

— Не и в твоята степен. Занимавал съм се с идеята за звяр, който да функционира като подвижен затвор, поглъщайки заключеници, но необходимият размер би го превърнал в бавна и лесна мишена. Инкорпорирането на тази магия ще елиминира този недостатък, стига да бъде вложена в същата значимост.

— Интересно. Не сте усъвършенствали древно заклинание като това, а пък уменията ви за транспортация далеч надминават нашите. Също така не бих си и представил да произведа някакво създание — отбеляза Дийкън, овладян от академичната си страна. — Предполагам това се дължи на различните цели на културите ни.

— Ммм — отвърна Димънт. — Така изглежда.

Бръкна в торбата и извади калъф на цигулка.

— Значи все пак е бил вътре — отбеляза младежът.

Димънт огледа калъфа и го остави.

— Би ли се присъединил към нас? — запита Димънт с тон, сякаш минаваше през някаква формалност, а не отправяше предложение. — В качеството си на учен, възможността да се запознаеш по-подробно с магиите ни сигурно би представлявала интерес. Можеш да ни бъдеш полезен.

— Не мога да направя това — отвърна Дийкън.

— Така и подозирах. Ако бъдеш така добър да извадиш кристала ми от торбата си, ще сме приключили.

— Още не си го намерил?

— Както казах, Дийкън, търпението не е сред силните ми страни. Изваждането на съдържанието на безкрайната ти торбица не ме влече. Открих по-голямото парче. Върни ми другото.

— Боя се, че е залутан. Нещата често потъват по-дълбоко от досег с ръка. Призоваването им до отвора изисква специално заклинание — обясни Дийкън.

— Което ти няма да направиш — отвърна Димънт. — Не съм толкова глупав, че тъй лесно да махна нашийника ти.

Едно от жезлоподобните създания се изтърси от гърба на Димънт, разпервайки насекомоидните си крака и поемайки към Дийкън. Погледът на младежа се насочи към него — върху лицето му изникна смесица от нервност и възхищение.

— Разполагат ли с ум? С душа? — попита магьосникът.

— Нямат душа. В състояние съм да влагам различни степени на интелект — от първичен до свръхчовешки, в зависимост от ресурсите… Знаеш ли, изглеждаш удивително въодушевен за човек, който осъзнава предстоящата си гибел. Почти сякаш си очаквал това — отбеляза Димънт, започващ да проявява наченки на подозрение.

— Знаех, че присъединяването към Избраните ще докара смъртта ми. Примирил съм се — обясни Дийкън.

— И все пак. Чудя се дали не си се застраховал по някакъв начин. Някаква тайна, която да не ни позволи да се сдобием с кристала, ако умреш — разсъждаваше Димънт. — В този случай уменията на Епидим може да се окажат от полза. Той би могъл да извлече нужното ни от ума ти. Най-добре да те задържим, докато той приключи с другите си дела…

— Смятам, че идеята е великолепна — заяви Дийкън.

— Подозирах, че ще я сметнеш за такава. Ще видим дали ще продължиш да си на същото мнение, след като той влезе в съзнанието ти — рече Димънт, обръщайки се към близниците. — Междувременно, имам друга работа, възложена ми от Багу. Извадете всичко от торбата му. Ако откриете малко парче от пречистен тиров кристал, уведомете ме. Ако се опита да избяга, зашеметете го и ми докладвайте.

Близниците кимнаха. Димънт напусна помещението, затваряйки вратата след себе си и изчезвайки надолу по коридора. Звукът на изникнал и сетне затворил се портал указа напускането му. Дийкън започна да наблюдава как близниците изваждат различни предмети от торбата — негови и на Димънт.

На моменти изваждаха нещо, за което бе сигурен, че не го е поставял. Първото бе купчина листа. Следващото бе странна фигурка. Третото беше някаква стъкленица, прикачена към изключително дълга и фина верига. Умът му започна да обмисля как и защо торбата бе започнала сама да се изпълва с разни предмети. Какъв аспект на несъвършената транспортационна магия можеше да предизвика това? Споменът за заклинанието го наведе на нова мисъл. Напрегна сили, мъчейки се да достигне едната си ръка с другата.

* * *

Пренапрегнатият ум на Миранда известно време редуваше съзнание с празнота. Смътно усещаше, че бива натоварена в една от черните каруци, а по-късно бива пренасяна през някакви каменни коридори. Единственото неотменно нещо бе ослепяващата болка в лявата й ръка. Когато съзнанието й бавно се възстанови, макар да не бе последвано и от силите, девойката се огледа. Глезените и китките й се оказаха приклещени от окови, подсилени с проклетите кристали, от които д’кароните изглежда притежаваха неизчерпаем запас. Бяха прикачени към вериги, сходно украсени, губещи се в мрака. Заобикаляха я решетки, простиращи се от пода до тавана, оформящи малка клетка без врата. Единствената светлина идваше от множеството кристали, вплетени в синджирите, които на свой ред отвеждаха до четири големи камъка далеч извън решетките.

Лишена от поглед към външния свят, Миранда нямаше как да определя изминалото време. В продължение на часове, може би дни, девойката се бореше да събере поне малко фокус — ако не достатъчно, за да направи магия, то поне да може да мисли. Може би тогава щеше да разбере къде се намира и да състави план как да се измъкне. Но бе напразно. Кристалите неспирно изсмукваха духа й, поддържайки я слаба, а пулсирането в ръката й ангажираше малкото оставащи й мисли.

С напредване на времето, в изтощения й ум започнаха да изникват нови тревоги. През целия си престой тук не бе хранена — факт, често припомнян от стомаха й. Нито й бяха давали вода. Единственото доказателство за това, че присъствието й тук беше известно някому, бяха редките случаи, в които неясна фигура заменяше някой от големите кристали с нов.

Смътни спомени от последното й пленяване си пробиваха път до повърхността на замъгления й ум. Тогава бе избегнала болката от нашийника, насочвайки силата си навътре. Може би и сега това щеше да помогне. Събирайки малката си наличност, Миранда го стори. Не след дълго се убеди, че има ефект. Сиянието на по-големите кристали спря да се усилва. Съзнанието й също се попрочисти, макар че от това нямаше голяма полза. Очите не й съобщаваха нищо полезно, а това, което дочуваше, не можеше да й послужи. Ясно долавяше единствено тътрещите се стъпки, приближаващи се, за да проверят кристалите, след което отново затихващи. Другите звуци бяха приглушени и неясни, звучащи като животински ревове.

Оставена насаме с мислите и болката си, Миранда се зае с дългата и трудна задача да подреди събитията, случили се в долината. Д’кароните знаеха съвсем точно какво е необходимо, за да надвият всеки от Избраните. Нежеланието й да убива човеци. Магическата уязвимост на Лейн, лишен от меча си. Неспособността на Етер да се бори с кристалите и тактиките й срещу тях. Кристалът, контролиращ Айви. Всичко бе планирано от самото начало — всеки герой бе попаднал в капана.

Нейното манипулиране бе извършено майсторски. Епидим бе съумял да превърне срещата с баща й в най-мъчителния момент от живота й, наместо в миг на радост, какъвто всъщност трябваше да бъде. И Тригора… през цялото това време тя е била последната от оригиналните Избрани. През цялото това време се е борела да надвие, да залови онези, които трябваше да бъдат нейни съюзници, всеки успех представляващ нов пирон в ковчега й. По някакъв начин лентата я бе предпазвала от наказанието, което сполиташе Избраните, нарушили лоялността си.

Миранда мислеше. Мечодържецът бе паднал, Айви бе трансформирана, Тригора — покварена, а Лейн и Етер бяха заловени. И за петимата се бяха погрижили.

Мина още време. Скътаната дълбоко в душата й сила се задълбочи. Умът й стана по-остър. Започна да насочва малки дози магия към раната в ръката си, целейки я много бавно, за да не се пренапряга. Бе успяла да я сведе до тъпа болка, когато по пода отново затракаха ботуши, този път придружени от сиянието на факла.

Осветеното от нея лице далеч не бе добре дошло. Генерал Багу. Ликът му изразяваше триумф и превъзходство.

— А! Жива си, виждам. Бях започнал да си мисля, че си била пречупена.

— Щяхте да ме оставите да умра? Мислех, че ви трябваме живи — хрипливо отвърна Миранда.

— Не за дълго. След като и четиримата вече сте в наши ръце, открихме начини да ви използваме за целите си. Още няколко седмици абсорбиране и ще бъдем готови да прекрачим необратимата граница. Тогава провалът ви ще бъде сигурен, без значение дали ще се появят още Избрани или не — обясни Багу.

— Как?

— Не те касае — отвърна генералът. — Трябва да знаеш само, че животът ти зависи от умението ти да изпълниш тези кристали. Ако се окажеш негодна да го сториш, ще бъдеш захвърлена.

— А ако не желая?

— Сътрудничеството ти не е наложително. Дори и ако се сдържаш, все някога трябва да спиш, а когато го сториш, кристалите ще изпиват необходимото — рече той. — Имаш три възможности. Можеш да се присъединиш към нас, при което ще бъдеш изцелена и ще получиш място сред генералите. Дори може да бъдеш назначена за надзирател на този свят.

— Видях какво правите с Избраните, които се присъединяват към вас — просъска момичето.

— Падението на Тригора бе злочесто, но необходимо. Тя се опита да ни обърне гръб, захвърляйки защитата ни от проклятието на Белега — заяви Багу. — Но ако нямаш намерение да се присъединиш към нас, би могла просто да чезнеш бавно, докато не извлечем и последната капка от силата ти.

— А последната възможност?

— Достатъчно е да кажа, че изборът й зависи от мен, а не от теб — заплашително изрече генералът. — Тъй като бе уведомена как да сътрудничиш, ще ти дам и шанс да го сториш. Съветвам те да се възползваш от него.

Той се обърна и се отдалечи, оставяйки я отново потопена в мрак. Малко по-късно й бяха донесени храна и вода. Същата рядка помия, която й бяха давали и при последното пленяване. Миранда заобмисля да се откаже от храната, оставяйки се да угасне от глад, вместо да им предостави силата, която искаха. Изглежда нямаше изход. Дори и да успееше наведнъж да използва насъбраната енергия, множеството кристали щяха да погълнат ефекта.

Измъчваше се от отчаяние, когато някой се приближи. Този път нямаше светлина, присъствието бе оповестено единствено от звука на ботуши. Нещо изтрака на пода край решетките, последвано от проскърцване. От мрака бавно изникна синьо сияние, припламнало в сърцевината на кристал, до този момент останал скрит. Бе прикрепен към острието на алебарда, а светлината му открои фигурата на баща й, настанил се в поставен пред клетката й стол. След като видя измъчения й поглед, той отново изгаси светлината.

— Срещаме се отново, мила.

— Защо си дошъл? Възнамеряваш пак да опиташ да проникнеш в ума ми? — немощно запита Миранда.

— Изкусително, но не. Къде е предизвикателството? Пък и все още се занимавам с бащиния ти ум. Доста време го използвахме. Повечето от близниците се сражават с движения, извлечени от главата му. Но едва доскоро случилото се в живота му не представляваше интерес. Баща ти е доста благороден човек. Знаеше ли, че… — поде Епидим.

— Спри! — изкрещя Миранда. — Затова ли си дошъл тук, да ме измъчваш?

— Отчасти. Всъщност, нещата през последните няколко дни станаха болезнено отегчителни. След като всички Избрани са или мъртви, или пленени, а краят вече се вижда, бивам тормозен от скука. Винаги си ми била най-интересна, така че реших докато подготвят следващата ми цел за разпит, да поговоря с теб. Вероятно ще представлява интерес да узнаеш, че Лейн за малко да избяга цели три пъти.

Миранда мълчеше.

— Но смятам, че открихме начин да го държим мирен — отбеляза Епидим.

— Знаеш ли… Ако краят ми действително е дошъл, има поне едно хубаво нещо — заяви Миранда. — Никога няма да получиш шанса отново да се докоснеш до ума ми. Отблъснах те веднъж, а ти никога няма да имаш възможността да се докажеш. Ще трябва да живееш с поражението.

— Ето, виждаш ли? Удивително. Мотивацията зад подобно твърдение представлява великолепен пъзел. Дали е било изречено от чиста злоба? Опитваш се да ме подтикнеш да опитам или може би да те освободя? — отвърна Епидим. — Не че има значение, разбира се. Искрено се съмнявам, че пътят ти свършва тук. Ти си умна. Затова те харесвам. Момчето ти, от друга страна…

— Не замесвай Дийкън в това! Той не е Избран!

— Знаех си, че той ще те накара да клъвнеш. Димънт иска да се поровя в главата му. Старият звераджия изглежда е на мнение, че вътре ще открием известни трикове, които ще са ни от полза. Предполагам трябва да се заема с това. Той също би могъл да се окаже интересен. Изглежда двамата сте се привързали един към друг, не е ли така? — разсъждаваше на глас генералът.

— Защо?! Защо правиш това? Каква полза извличаш от измъчването ми? — викна момичето.

— Знание, Миранда, знание — отвърна Епидим. — Това е всичко, което има значение. Винаги има ужасно много — и винаги има още, което може да бъде събрано. Затова се съгласих да дойда с останалите. Те можеха да ме отведат навсякъде.

— Не си един от тях? Не си д’карон? — попита девойката.

— Естествено, че съм. Нямаше да бъда тук, ако не бях. Това също ми направи впечатление. Погрешно тълкувате значението на тази дума. Някой ден ще ти обясня. Бих ти обяснил и сега, но това може да ти разясни нещо, което за нас е най-добре да остане скрито. Но аз се отклонявам… Върша това, което върша, защото искам да зная неща. Не незначителни неща като имена на шпиони, придвижването на военни части и други неща, които им съобщавам. Живея за уменията, техниките и същините на нещата. Погледни само емоциите! Обич, щастие, радост. Те също имат известна привлекателност, но в крайна сметка се оказват скучни. Просто отвеждат до повече от вече наличното. Ала става интересно, когато човек започне да се занимава с гняв, завист, мъка, омраза, тревога и лъст! Щом заложа някое от тях в ума ти, започваш да правиш неща, които дори на самата теб изглеждат безсмислени. Неща, които не искаш да правиш. Неща, за които знаеш, че са грешни.

Как е възможно това да не предизвиква удивлението ми? Сякаш всеки от вас не е индивид, а спектрум — общество, заемащо едно тяло. Трябва да подложа тези граници на изпитание, да разбера как мога да призова частта, която ми е от полза. Колкото повече научавам, толкова повече се затвърждава увереността ми, че шепа умели манипулации са в състояние да променят целия свят в каквато форма пожелая. Просто трябва да опитам.

— Ти си луд — заяви Миранда.

— Дали? Осъзнаваш ли колко просто бе започването на войната? Изобщо знаеш ли как започна в действителност?

Миранда не отговори. Дяволита усмивка разцъфна върху лицето на Епидим.

— О… А аз си мислех, че не е останал начин да предизвикам по-голяма мъка — заяви той. — Е, историята е много кратка. Преди сто петдесет и няколко години малкият ти свят се развиваше в доста добра насока. Кралят на Вулкрест бе на път да сключи изгодно и за двете страни споразумение с краля на Тресор. Но не всичко бе съвършено.

Както ти е добре известно, традицията сред трите северни кралства повелява владетелите им да бъдат погребвани на земята, на която умрат. Така, когато кралят внезапно се почувства зле, бе откъснат от масата за преговори и бързо пренесен в карета, така че ако почине, това да се случи на северна земя. От другата страна на границата чакаше по-бърза карета — владетелят тъкмо биваше воден към нея, когато се строполи. Трупът му бе намерен само на няколко крачки преди границата. Правителството на Вулкрест настоя земята под краля да бъде присъединена към настоящата територия на кралството. Тресорците отказаха. И така започна всичко.

Повечето от сънародниците ти дори не си спомнят тази история, но има и една част, която никой не знае. Аз бях до краля. Багу бе кочияшът на първата карета, а Техт управляваше втората. Д’кароните бяха единствените очевидци на смъртта му… Умря върху собствената си земя, но не на това място бе намерен. Ние само го преместихме. И това беше всичко. Век и половина бран с преместването на едно тяло на няколко стъпки.

Миранда се хвърли към него, опъвайки веригите до крайност, борейки се слабо.

— Чудовище! Чудовище! Всички тези години. Всички тези животи! — бясно крещеше тя.

Епидим се надигна, отнасяйки стола си със себе си, оставяйки разяреното момиче. Девойката не спря да опъва синджирите, докато силите не я напуснаха. С всичките тези кристали, не се наложи да чака дълго. Когато утихна, безнадеждността и безсмислеността удавиха ума й. Вече нищо нямаше значение. Не разполагаше с енергията да спаси себе си, да не говорим за останалите. А и да успее, какъв беше смисълът? Свят, който се потапяше във вековна война под такъв незначителен претекст, не заслужаваше да съществува. Искаше единствено смъртта да я отнесе. Необратимият мрак да я обгърне и снеме тежестта от раменете й.

Сред мрачината на ума й, една малка част се съпротивляваше. Някакво незначително ъгълче от душата й драскаше и дълбаеше из спомените й, отчаяно дирейки нещо, което да я извлече от бездната. Събитията от последната битка припламнаха за миг в съзнанието й. Едно от последните неща, които бе зърнала, беше как извличат Дийкън през портала. Значи беше жив. Епидим също потвърди това. Същевременно собственият й баща бе пленник на генерала, изтърпяващ мъчение, което самата тя бе избегнала на косъм. Двамата най-обични й люде се намираха в лапите на д’кароните и за всичко бе виновна единствено тя. Най-накрая разбра защо легендарните герои винаги бяха сами. За да спестят вражия гняв на онези, които не вършеха божествени дела.

Ето защо трябваше да се бори. Не можеше да позволи те да плащат заради нея. Трябваше да стори нещо. Нещо, което щеше да осакати д’кароните, както те бяха осакатили Избраните. Спасяването на света вече изглеждаше безнадеждно, но спасяването на двамата, които значеха всичко за нея, или поне отмъщаването за тях? Трябваше да опита.

Бавно започна да се оформя план. Изпита кристалите, проверявайки колко могат да извличат от нея — и колко бързо. Внимателно започна да се упражнява върху изолирането на единичен кристал. Разполагаща с цел, вече времето минаваше по-бързо. Поглъщаше до шушка подобието на храна, което й даваха. Ако искаше да успее, щеше да се нуждае от всяка частица сила, която съумееше да събере. Когато един от кристалите бе напълнен почти догоре, Миранда прекрати притока на магията и го задържа. Багу не закъсня да се яви. Предпазливо огледа стаята.

— Трябва да призная, че успя да объркаш близниците. И би било лъжа, ако кажа, че не бях поне малко любопитен относно вършеното от теб — отбеляза Багу.

— Познавам се добре, генерале. Зная колко сила би трябвало да имам сега, което означава, че зная колко съм ви дала. Количеството е значително — каза Миранда, изричайки внимателно думите, за да не наруши фокуса си.

— Не бих го нарекъл такова. Нищожно е в сравнение с извлеченото от Айви и Етер. Предполагам ще останеш доволна да узнаеш, че Лейн бе по-малко продуктивен от теб — подигра се генералът.

— Така ли… В такъв случай изглежда ще трябва да се постарая повече.

Моментално обърна усилията на съзнанието си. Изведе силата си на повърхността и я насочи към кристала. По-малките кристали в оковите засияха с ослепително синьо-бяло сияние, като някои от тях се пръснаха. Големият скъпоценен камък също засвети по сходен начин. Пукнатини ярко сияние плъзнаха по повърхността му. Багу осъзна какво се опитва да направи Миранда и се извърна, за да извади кристала от гнездото му, но вече бе късно. Приливът сила бе прекалено голям за сферата, която се пръсна, преди генералът да е успял да я изскубне.

Експлозията бе мощна, отметнала Миранда в клетката й, обсипала я с парченца отломки. Отекна с грохот, наподобяващ дузина гръмотевици. Блясъкът лиши девойката от зрение, а ушите й звънтяха. Когато очите й започнаха да се освестяват, показаха чудата гледка. Най-големите отломки се бяха забили в стената, създавайки гаснеща галактика сини въглени. Прикачената към пиедестала верига бе изкривена. Самите решетки бяха леко огънати навътре от експлозията.

Девойката мъчително се изправи на крака, очиствайки парченцата, забили се в плътта й, отивайки до повредените решетки, за да изпита здравината им. Разрушаването на един от кристалите бе разхлабило прилежащата му верига, което освобождаваше едната й ръка. Последователно провери решетките, откривайки една, която също бе разхлабена. Започна да я извива и дърпа, когато някакво движение привлече вниманието й. Форма, обсипана с кристали като стената, се приближаваше към нея. С нечовешки рев, ръка се пресегна през решетките и я сграбчи, опъвайки веригите до крайност. Миранда усети как ставите на несвободната й ръка пропукват, а отварянето на все още неизлекуваната рана от стрелата я накара да извика от болка.

— Поздравления… — долетя от мрака гласът на Багу, пропит с омраза. — Заслужи си третия вариант.

Десетки близници с фенери и факли изпълниха помещението, хвърляйки светлина върху разрухата. Голяма част от стената зад кристала бе разрушена, а от оставащите три сфери само една бе непокътната. Багу лееше черна кръв от дузина рани, предизвикани от хвръкнали отломки. Половината от лицето му представляваше неразпознаваема пихтия месо. Със свободната си ръка удари по решетките. Макар телосложението му да не бе масивно, ударът бе достатъчен да откърти дебелите пръчки както от тавана, така и от пода. Докато близниците тромаво сваляха оковите, той изръмжа:

— Извършете нужните приготовления. Тази вечер ще има веселба.

С тези думи постави ръка върху главата на Миранда, принуждавайки я да изгуби съзнание.

Магьосницата се свести летейки, сподиряна от оглушителни ликувания. Приземи се болезнено върху прашната земя. Усуканите стави, наранената ръка и надупчената кожа побързаха да напомнят за себе си. След като се изправи на крака, очите й започнаха да се проясняват.

Намираше се насред обширно, прашно поле. Висока каменна стена я обграждаше. В срещуположните краища се издигаха огромни врати, през които спокойно можеше да мине карета и пак щеше да остане място. Стената приключваше с насочени надолу шипове. Над тях се издигаха ред след ред войници, в чиито ръце имаше оръжия, а в очите им се четеше смърт. Най-близките до стената носеха цялостни брони, лицата им скрити зад забрала. Несъмнено бяха близници. На места, провесени между шиповете, стояха големи кристали.

Трябва да бе прекарала известно време далеч от паразитиращите сфери, тъй като значителна част от силата й се бе възвърнала. Колкото се може по-бързо, за да не излага енергията си на лакомите кристали по-дълго от необходимото, Миранда изцели най-опасните си рани. Бялото й наметало го нямаше и тънката туника далеч не бе подходяща защита срещу студа. Около едната й китка висеше окова, чиято ключалка очевидно бе изкривена до неотваряемост от взрива. Късо парче верига висеше от нея. Вееше леден вятър, а залязващото слънце оповести започването на дълга, студена нощ. Вихърът я пронизваше до кости, но повече я вцепеняваха дълбоките бразди и алени петна по земята. Нямаше съмнение какво представлява това място, още по-малко защо бе доведена тук.

— Миранда Селесте! — прогърмя глас високо от стените.

Очите й се преместиха върху източника, чийто глас не можеше да бъде сбъркан. Генерал Багу стоеше на изолиран от тълпата балкон. Половината му лице представляваше пихтия черни белези, черна сфера бе заменила дясното му око. За миг Миранда се почуди защо не се е излекувал? Дали д’кароните не бяха уязвими към собствената си магия? Гръмовният му глас пръсна мислите й.

— Намерена си за виновна в измяна. Вдигна ръка се срещу войниците на родната си земя и си отговорна за смъртта на двама от генералите на славното Северно съглашение — обяви той, а тълпата зарева. — Наказанието е смърт. И макар да ценим справедливостта, ценим силата дори по-високо. Ще бъдеш подложена на изпитание. Ако се докажеш като по-могъща от предизвикателствата, срещу които ще се изправиш, ще ти бъде позволено да живееш. Имаш ли да кажеш нещо, преди изпитанието да започне?

Миранда плъзна поглед по тълпата. Изпитваната от зрителите омраза бе осезаема. Отново погледна към Багу. От едната му страна стоеше Димънт с някак нетърпеливо изражение. Баща й, все още стискащ алебардата, с която го покваряваше Епидим, стоеше от другата страна.

— Не съм извършила измяна. За да измени, човек трябва да притежава родина, а аз нямам такава. Северното съглашение е само армия. Метод за удължаване на войната. Ако трябва да умра, съпротивлявайки се на това, така да бъде.

— Наистина, така да бъде. Нека изпитанието започне! — нареди Багу.

Вратите в отсрещния край на арената се разтвориха широко и на арената пристъпиха два от зверовете, срещу които Миранда се бе изправила при първата си среща с Багу. Огромни, сиви подобия на вълци с каменни тела, покрити с остри шипове. Започнаха да я обикалят. Девойката бързо се огледа. Нямаше нищо. Никакво оръжия. Никакво място за прикритие. Магията бе единственото решение.

Стрелна се към стената, избирайки мястото, отстояващо приблизително на еднакво разстояние между два кристала. Съсредоточавайки ума си, зачака обикалящите чудовища да се втурнат към нея. С рязко, значително фокусиране на съзнанието запрати един от вълците във въздуха — трик, който бе усвоила от Дийкън. Инерцията на тежкото създание го понесе към стената, сблъсквайки го с нея с отвратителен пукот. Изсипа се дъжд от шипове. С едно последно потръпване, звярът се разрони в купчина камъни.

Миранда понечи да повтори атаката и с другото създание. Успя да го повдигне във въздуха, но влиянието на кристалите лиши магията от нужната сила и чудовището падна.

Девойката опита да се съсредоточи отново, но сферите изпиваха цялата й събрана магическа сила, още преди да е успяла да я вложи. Сякаш бяха се синхронизирали с магията й — нещо, което никога не бяха правили преди. Нямаше време да размишлява над новото си откритие, тъй като чудовището се бе претърколило и вече се изправяше на крака. Нямаше смисъл да тича, тъй като то бързо щеше да я надбяга. Лишена от други опции, Миранда се втурна към него. То тъкмо се бе изправило съвсем, когато момичето скочи на врата му, порязвайки крака си на един от шиповете, останали невредими от падането. Уви висящата от ръката й верига около шията на звяра и я опъна.

Вълкът се замята, подхвърляйки я като парцалена кукла, но Миранда се държеше здраво. Уви, макар да не можеше да се отърси от момичето, веригата й не оказваше никакво влияние. Отчаяна, знаейки, че ако бъде хвърлена, това ще бъде краят й, девойката вдигна ръка и създаде мълния черна магия. Синьо-черната енергия блъсна чудовището в главата, поставяйки внезапен и окончателен край на беснеенето му. Докато вълкът затихваше, Миранда слезе.

Остатъчната енергия бързо бе погълната от най-близкия кристал. Вече бе придобил отчетливо сияние, останалите също не изоставаха. Миранда се тресеше от гняв. Планът им бе брилянтен — злокобен, противен. Бяха открили начин да обърнат всеки развой в своя полза. Ако избере да се бие, щяха да имат силата й. Ако не го стори, щяха да получат живота й. Вратите заскърцаха отново, а момичето трескаво напрягаше ума си. Трябваше да има някакъв изход.

Мъчителите й наблюдаваха внимателно.

— Наистина съм притеснен от подбора ви — предупреди Димънт.

— Не зная. Винаги съм имал слабост към шипестия вълк — отбеляза Епидим.

— Предназначени са за товарна дейност. Шиповете са защитни — контрира Димънт.

— Не възнамерявам да я убия бързо. Първо трябва да я изцедим — увери го Епидим. — Когато преценя, че е изстискана, ще я довършим.

— Не разбирам защо просто не я убием. Ревизия IV сама ще покрие всичките ни нужди само след няколко седмици. Бихме могли да убием тази и останалите и пак да разчитаме на сигурна победа — недоволстваше Димънт. — А наместо това избирате да прахосате няколко от най-добрите ми творения.

Багу се извърна към Димънт. Лицето му носеше притесняващо хладнокръвно изражение, но окото му блестеше от гняв.

— Все още трябва да научите определени неща относно йерархията. Неподчинението ще бъде третирано бързо, сурово, предоставяйки пример. Този свят скоро ще бъде наш. Възнамерявам да покажа на обитателите му каква е съдбата на предателите.

Земята леко потрепери. По арената плъзна линия разровена земя. Последваха я още дузина. Гледката бе добре позната на Миранда. Червеите, защитавали Димънтовия форт. Девойката застина. Помнеше, че създанията насочват атаките си по вибрациите върху земята, дори незначителни като от стъпка.

Бушуващата тълпа бързо привлече вниманието им. Създанията се пръснаха, сблъсквайки се с каменната стена — която изглежда се простираше и дълбоко под земята — сетне отново излязоха на повърхността. Бяха все така гротескни, както си ги спомняше. Отвратителни пластини сива кожа — с четворни челюсти в единия край и остра опашка в другия. Загърчиха се за кратко край стената, преди да се потопят обратно под земята с такава лекота, сякаш се гмурваха в езеро.

Миранда все така стоеше абсолютно неподвижна, мъчейки се да сглоби някакъв план. Червеите кръстосваха двора бързо и безцелно. Умът й сортираше парчетата информация. Магиите й щяха да проработят, но за кратко и на прекалено висока цена. Нямаше да е в състояние да поддържа левитация достатъчно дълго, за да се издигне над стената. Очите й се насочиха към нея. Изглеждаше стара, камък и хоросан бяха усърдно загладени. Нямаше на какво да се задържи, за да я изкатери. Друго?

Докато произволните тунели се приближаваха, очите на девойката се стрелваха настойчиво, отскачайки от стената до ревящата тълпа, до движещата се земя, до пръснатите шипове на сразените каменни вълци… Шиповете! Отчаян, глупав, недообмислен план изникна в ума й.

Повдигна ръка и създаде трус в далечната страна на арената. Всички червеи моментално се насочиха натам. Ненаситните кристали побързаха да извлекат заклинанието. Зверовете достигнаха целта си и се издигнаха, обхванати от ярост, насичайки земята под труса. Магьосницата бе направила едва дузина предпазливи стъпки към вълчите останки, когато магията приключи действието си и червеите започнаха да се извръщат към нея.

Тъй като й оставаха само няколко стъпки, а нямаше шанс да създаде нов трус, с който да им отвлече вниманието, Миранда нямаше друг избор, освен да затича. Някои от червеите прокараха тънки крачка от туловищата си, други се гмурнаха под земята, но всички до един се втурнаха към момичето, сподиряни от оглушителния одобрителен рев на сганта. Девойката грабна два шипа и се втурна към стената. Каменните им върхове се впиха в хоросана и удържаха, макар и нестабилно. Подтиквана от ужаса, Миранда се издигна футове над земята. Червеите изригнаха изпод нея. Щракаха с челюсти, достатъчно силни да прегризат камък и изстрелваха острите си езици. Земята под момичето кипеше от зъби.

Миранда отдръпна треперещата си ръка от единия шип, за да промени захвата си. Другият се разклати заплашително. Девойката се издигна по-високо, опирайки се на забития добре отломък. Точно над нея се намираше частта от стената, която бе отнела живота на първия вълк. Няколко шипа се бяха забили дълбоко сред камъните. Момичето вдигна ръка и досегна най-близкия. Гневните викове се усилиха, тъй като тя се отдалечи още повече от създанията.

Войниците над нея бяха станали от местата си, за да надникнат към обекта на омразата им, вбесяващо отказващ да умре. Човеците я заплюваха, крещейки нечленоразделни обиди. Близниците се взираха с немислещи очи, скрити зад грубоватите шлемове, ръчно изработените им инстинкти пробили си път до повърхността на съзнанието им.

Магьосницата се вкопчи в нов шип и отпусна окованата ръка, оглеждайки насочените надолу зъбци по горната част на стената. С отмерено движение изстреля веригата си нагоре. Няколко брънки се нанизаха, но няколко зрителски ръце вече се протягаха, за да ги махнат. Коктейлът от преработени мисли, служещ за ум, най-сетне накара един близник да се впусне в действие. Безмозъчното създание се покатери на стената и изтегли меча си, а онези около него бурно го насърчаваха.

Оръжието му удари, отсичайки зъбците, държащи Мирандината верига. Близникът погледна към момичето. Парчето падна на земята, докарвайки червеите до още по-голяма лудост. Хаотичното им мятане разтърси стената. Миранда едва удържа. Същото не можеше да се каже за близника. Докато създанието летеше надолу към челюстите на сродните си чудовища, изпускайки меча си, девойката се хвърли към следващия шип. Той не се бе вклинил толкова здраво и се измъкна от стената. Магьосницата отново се намери на земята, падайки само на няколко крачки от гъмжилото червяци.

Зверовете бяха заети да разкъсват близника, но не чак до такава степен ангажирани, че да не доловят новата вибрация. Два червея се отделиха от общата маса и с паешка скорост се стрелнаха към нея. Миранда затича, създавайки краткотрайна стена от пламък, през която чудовищата профучаха невъзмутимо. Очите й се спряха на близнишкия меч. Бе се забил в земята край червеите. Момичето завъртя веригата си и удари с нея земята вляво, докато спираше. Червеите промениха пътя си към удара и Миранда се хвърли. Приземи се зад тях и се изправи на крака, без да губи нито миг. Чудовищата спряха и се обърнаха да я последват, сега избирайки да се гмурнат под земята.

Метално простъргване и слаб блясък указаха края на близника, превърнал се в купчина разкривени доспехи, из които се сипеше прах. Вече неангажирани, останалите червеи с огромен интерес се обърнаха към стъпките на момичето, което тъкмо грабваше меча.

Миранда напрегна мисли. Ако искаше заклинанието да е ефективно, трябваше да бъде бързо и силно. Събра каквото бе останало от бързо топящата се сила и го оформи в плътно кълбо магия. Трябваше да разчете времето до съвършенство. Достигна отсрещната стена и се обърна. Всички създания бяха под земята.

Със силата на едноседмична снежна буря, съсредоточена в един момент, удар студенина плъзна по земята. Вече замръзналата твърд се вкочани допълнително. Леденината се разпростря бързо, покривайки все по-голяма част от арената с бели кристалчета. Създанията се замъчиха да се издигнат от земята. Някои успяха. Повечето не съумяха да го сторят и нададоха неестествени писъци, преди да утихнат. Когато заклинанието, което трябваше да бъде достатъчно силно, за да вледени цялата арена, спря под влияние на кристалите, бяха останали само три червея. Миранда се опита да игнорира познатото замайване, предупреждаващо я, че е достигнала лимита си и здраво стисна оръжието.

Кристалите бяха спрели магията, но не бяха погълнали и ефектите й, тъй като земята остана заледена. Миранда вдигна оръжието високо и го стовари върху първото от създанията, разцепвайки туловището му. Издигна го отново тъкмо навреме, за да го забие в зеещата паст на втори червей. Миг забавяне и това щеше да бъде ръката й. Безмозъчното чудовище замята плячката, вклинена в челюстите му, а същевременно третият звяр се хвърли върху девойката. Миранда издигна ръката с оковата. Чудовището я захапа, смачквайки метала и прорязвайки дълбоко плътта й. Момичето извика и измъкна крайника си, а оковата остана в устата на червея.

Гледката на кръв потопи тълпата в лудост, която правеше червеите да изглеждат кротки. Миранда успя да дръпне рязко меча си, плъзвайки режещия му ръб по устата на чудовището, което все още бе захапало оръжието й. Острието разряза един от многото му езици. Нажежена болка припламна в примитивния мозък и червеят отвори уста. Девойката освободи меча си и с намушкване уби звяра. Последното създание, все още занимаващо се с веригата, бе сполетяно от сходна съдба.

Капейки кръв, Миранда се отправи към средата на арената. Заледената земя хрущеше под стъпките й. Огледа раната. Бе сериозна, но не фатална. Можеше да почака. Продължи към останките на каменните вълци и близника. Бронята бе разрушена, нищо от нея не можеше да бъде използвано. В ръката си държеше единственото оръжие, носено от войника. Докато масивните дървени врати проскърцваха отново, девойката събра колкото се може повече каменни шипове. Само няколко бяха достатъчно непокътнати, за да влязат в употреба.

Въоръжила се по такъв начин, Миранда се извърна към вратата. Влизаха три драгойла. Големината им варираше, всеки носеше белези от предишни битки. Крилете им бяха отрязани. Вероятно всеки бе отнел десетки животи на арената. Насочиха погледите си към нея. Ако бе смятала, че са способни на подобно нещо, можеше да се закълне, че изглеждаха нетърпеливи.

В някое друго време гледката би вцепенила ума й. Тези чудовища бяха предизвиквали у нея по-дълбок ужас от всички останали Димънтови създания. Неминуемо присъстваха всеки път, когато д’кароните демонстрираха могъществото си. Но сега момичето ги наблюдаваше безстрастно. Не усещаше нищо. В съзнанието й не бе останало място за страх. Спомени пробиха все по-сгъстяващата се мъгла на ума й. Зверовете имаха слабост… много изтъкната. Можеха да бъдат сразени с един удар в гърлото. Така бяха надвили и Етер. Това бе единствената й надежда да ги победи.

Чудовищата се втурнаха към нея едновременно. Девойката хвърли и двата шипа, които държеше. Първоначално полетели слабо и без посока, сетне промениха посоката си и насочвани от ума й се стрелнаха към противниците. Един драгойл избра точно този момент, за да раззине челюсти и избълва струя черна мъгла. Каменният отломък се погрижи това да е последната грешка, която създанието някога щеше да допусне. Вторият шип загуби скорост и се заби в земята, повлиян от сферите. Жалко, защото и прицеленото от него чудовище също отваряше паст, за да залее девойката с миазма. Необезпокоявано, чудовището изригна гъст разяждащ облак. Приплам на Мирандиния ум призова повей, отнесъл отровата настрана. Чернотата засъска върху земята, а чудовищата достигнаха момичето.

Миранда се хвърли настрани. Едно от чудовищата прогърмя край нея. Нещо толкова едро, движещо се с такава скорост, не можеше да се обърне достатъчно бързо, за да я улови, но този дребен факт не попречи на драгойла да опита. Резултатът бе неовладяемо залитане през локвата отрова, която бе излял само преди мигове. Но второто създание успя да я досегне със замах на лапа, който я запрати във въздуха. Полетът й приключи с болезнен сблъсък в стената.

Изкашля кървава храчка и насочи замъгления си, примесен с искри взор към земята, дирейки изпуснатото си оръжие. Тропотът на атакуващото чудовище пронизваше болящата я глава, а пръстите й отново се сключиха около дръжката на меча. Изтормозените й очи показаха доближаването на два звяра. Мученето на тълпата достигаше до нея приглушено и неясно. Чертите на всичко наоколо се размазваха и удължаваха, изкривени от сякаш забавилото се време. Вече не можеше да мисли, действията й бяха подтиквани от инстинкт, късмет и съдба. Върхът на оръжието бе издигнат. Пастта на чудовището не бе отворена, но то не забави ход.

Продължи стремглавия си щурм и когато я достигна. Миранда заби меча и го пусна, претърколвайки се настрана със същото движение. Върхът едва беше пронизал дебелото му туловище, когато създанието продължи към стената, тласкано от инерцията. Дръжката на меча се блъсна в камъните. Миг по-късно острието щръкна от врата на чудовището. Бе се забило като гвоздей. Сблъсъкът със стената разтърси цялата арена. Драгойлът отскочи назад. Предсмъртната му агония го отведе към спътника му, който още съскаше от окъпването в отровната локва и тъкмо се бе изправил нестабилно на крака.

Сетивата на Миранда бавно се възвърнаха, докато се надигаше. Прободеният звяр потръпна още няколко пъти и застина. Единственият оставащ драгойл се изправи немощно. Към тялото му бяха прилепнали димящи парчета окислена земя. Изглежда чудовищата бяха уязвими към по-продължителното излагане на отровата. Направи няколко несигурни стъпки, а същевременно девойката предпазливо се отдръпваше от стената. Накрая драконоидът се строполи.

Влачейки нозе към средата на арената, Миранда прецени състоянието си. Очите й упорито отказваха да се фокусират. Ушите й, й предоставяха единствено постоянно бучене. Рамото й бе счупено, изглежда едно от ребрата — също. В хаотичния й ум пробяга мисълта, че ако изобщо разполагаше със силата да направи още едно заклинание, то щеше да бъде последното.

Бавно извърна глава. Яркото сияние на изпълнените с енергия кристали достигна до ума й като сива мъгла. Поетият дъх бе придружен със значително количество кръв, изпълнила дробовете й и изхвърлена бързо под формата на мъчителна кашлица. Нямаше повече сили, не й бе останало време — а със сигурност същото важеше и за късмета.

Багу се усмихна, наблюдавайки как Миранда стои несигурно. Времето бе настъпило. Даде знак на стоящ наблизо пазач. Далеч под трибуните се разнесе скърцането на плъзгаща се врата.

С крайчеца на окото си девойката зърна движение край другата порта. До този момент изпитанията й бяха пускани от вратите под ложата на генералите. Запристъпва, докато не се извърна с лице към другия масивен вход. Той се отваряше бавно, инч по инч. Иззад вратата долиташе гърлено ръмжене, съпроводено с потракване на зъби. Звуците сякаш раздираха самото небе и разтърсваха въздуха в дробовете й. Говореха за мащабност, за свирепост.

Вратите биваха отваряни широко с главозамайващо размазване, когато нещо огромно се втурна между тях, изчерпало търпението си. Визията на Миранда избра точно този момент, за да започне да се прояснява. Каквото и да бе появилото се, беше масивно. По-огромно и от трите драгойла, взети заедно. Формата му бе същата. Постепенно чертите му се избистриха. Мощен врат се издигаше високо във въздуха. Разпериха се криле, напомнящи платната на кораб — едното беше цяло, другото бе нацепено. Накрая зрението на девойката се изчисти напълно. Това не беше покварена версия, нито имитация. Пред нея стоеше истински дракон. Тъмни като оникс люспи покриваха стомаха му — гладки, с лек златист отблясък. Тези по гърба му бяха черни, примесени с пурпурен оттенък.

Миранда падна на колене. Вече нямаше смисъл да се бори. Нека всичко свърши — но нека свърши бързо. Можеше единствено да задържи последната си частица магия. Поне нея д’кароните нямаше да имат. Великанският звяр се отправи към нея, разлюлявайки света с гръмовните си стъпки. Затвори очи. Разнесоха се още няколко титанични крачки, последвани от звук, наподобяващ прокарването на дузина плугове по скована земя. Миранда се напрегна. Повей на въздуха я събори. Падна на земята.

Не последва нищо. Абсолютна тишина. Дори ревът на тълпата замря. Забвение. Дълбоко в ума си, Миранда се запита защо. Защо, ако краят й бе настъпил, ако бе потопена в чернотата на небитието, болката на смъртната й форма не се махаше? Защо и след смъртта си усещаше топлата струйка кръв по ръката си? Тогава я обля топъл вятър. Съвсем реален вятър. Отвори очи.

Главата на създанието, ужасяващото лице, голямо колкото Мирандиното тяло, се бе надвесило над нея и се взираше. Нов дъх напусна ноздрите и я обля.

Очаквайки отвратителната паст да щракне с челюсти и да доведе края, за който вече си мислеше, че е настъпил, умът й гневно се размърда. Тези очи… Мъчителният живот, който бе принуждавана да търпи, бе достатъчен, но що за жестока съдба би я измъчвала в последния й миг с тях? Как можеше чудовището, което щеше да я убие, да притежава такива прекрасни очи? Деликатни цепки в дълбоки златни ириси. Очи, които изглеждаха толкова емоционални. Очи, които изглеждаха толкова настойчиви. Очи, които изглеждаха толкова познати. Тези очи…

Усети как устата й се раздвижва, глупава надежда си проправи път до устните й. Опита се да я спре, но беше твърде късно.

— Мин? — прошепна девойката.

Очите внезапно засияха в екстаз. Могъщото създание отметна масивната си глава и нададе рев, преливащ от радостта на повторното събиране. Умовете им бяха изпълнени с покъртителни емоции и безбройни въпроси — но за момента всичко това биваше изтласквано настрана от радост. Мин отпусна огромната си глава, за да бъде почесана. Раненото момиче се опита да достигне мястото върху главата на приятелката си, но не успя. Златните очи отново я погледнаха с очакване, за пръв път осъзнавайки в какво състояние се намираше Миранда. Пое си дъх, изпълнил ноздрите й с миризмата на кръвта на девойката. Очите се промениха. В тях припламна гняв. Обърна поглед към генералите. Те се спогледаха с ярост и взаимообвинение.

Долетя гласът на Багу:

— Атакувайте! Убийте и двете!

Зрителите моментално скочиха на крака. Започнаха да се изливат отвъд стената. Масивната драконова паст избълва пламък, отблъснал ратниците. Размах на опашката разчисти територията отзад. Правейки крачка назад, така че Миранда да се намира непосредствено под нея, Мин продължи да я защитава.

Измореният ум на девойката прогони объркването и радостта. За тях щеше да има време впоследствие. Сега трябваше да избягат. Навсякъде около себе си виждаше черно-златните люспи на Мин. Зърна остатъците от лявото й крило, осветени от оранжевия пламък. Запратено от Багу заклинание удари тялото на дракона и тя се сви в агония.

Миранда не знаеше дали й е останала сила, но това бе съвсем последната й надежда. Потърси енергия в духа си и създаде целебно заклинание. Парчетата кожеста плът започнаха да се съединяват. Кристалите алчно загълтаха магията, но Миранда продължи. Мрак започна да пълзи около нея. С чутовно усилие успя да задържи концентрацията си, възстановявайки изцяло крилото.

Мин приплясна нововъзстановените си криле. Мощни вихри полетяха към войниците, поваляйки ги на земята. Неизползваните дълго мускули работеха както никога досега. Драконът грабна замаяната си спътница и подскочи нагоре с цялата сила, на която мощните й нозе бяха способни. Издигна се и насочи очи към хоризонта.

Миранда се противопоставяше на безсъзнателността, а въздухът свистеше край нея. Покриви, дървета и открити поля проблеснаха пред полузатворените й очи, стопявайки се бързо. Тъмното небе се сля с тъмната форма на Мин. Останаха да се чуват само фученето на вятъра, ритмичното дишане и припляскването на крилете.

Не след дълго долетя звукът на още криле. Мин хвърли поглед назад. Острият й взор различи цяла флотилия драгойли. Изви се и се понесе високо в облаците. Черните чудовища я последваха. Скоро светът се превърна в сива неяснота. Използвайки инстинкти, изработени от безчетни поколения, Мин маневрираше без да вижда, но същевременно прецизно, докато обширното ято драгойли не се озова пред нея. Можеше тихо да се спусне от облаците и да избяга. Но имаше други планове.

Тези създания я бяха откраднали. Бяха я затворили, измъчвали, променили. Бяха наранили приятелката й. Бягството бе последното нещо, което й минаваше през ума. Приближи се и изду гръд. Изпепеляваща колона пламък изригна от устата й, превръщайки във въглен ездачите на половин дузина драгойли. Останалите се пръснаха. Мин надвишаваше дважди и най-големия от враговете. Никой от тях нямаше шанс срещу й. Удари с ноктести лапи. Замахвания с опашка, немилостиви пламъци и съкрушителни отхапвания бързо натрошиха всички преследвачи.

Драконът продължи летежа си. Когато първите лъчи на слънцето надникнаха над планините, умното създание знаеше, че ще бъде забелязана лесно. С майчинска нежност положи потръпващото тяло на Миранда на земята. Подуши я нервно. Младата магьосница се опита окуражаващо да потупа приятелката си, но не можеше да спре да трепери. Масивното същество внимателно се приведе до земята, обгръщайки девойката с лапи и нежно притискайки я до себе си в подобие на прегръдка. Когато Миранда бе наместена подходящо, Мин избълва пламък.

Момичето усети как топлината се разлива по вените на дракона, сгрявайки телата и на двете им. Обгърната от приятелката си, чувайки само далечното, дълбоко пулсиране на мощното сърце, Миранда почувства нещо, което смяташе, че никога повече не ще познае. Чувстваше се в безопасност. Потъна в дълбок, изтощен сън.

Мин въздъхна по начин, който можеше да изразява единствено задоволство, усещайки как дребната форма на Миранда се унася. Дълбоко щастие я изпълваше, докато на свой ред също потъваше в блажен сън, най-накрая чувствайки се отново цяла.

* * *

В столицата, далеч на север, немощен възрастен човек седеше в голям, украсен трон. На главата си носеше короната, увенчавала предците му — Короната на трите кралства. В продължение на две поколения — единствената корона на Севера. Същият символ бе стоял върху главата на краля на Вулкрест на онзи съдбовен ден, когато животът го бе напуснал няколко крачки преди границата, поставяйки началото на тази безкрайна бран. Спасяването й от тресорците бе първото — и в много отношения, последното — победно дело на хората му. Сега увенчаваше неговото теме. Поданиците му виждаха в нея въплъщение на властта. Заради надеждата им бе позволено да вярват в това.

Но зад стените на замъка нямаше съмнение къде се намира истинската сила.

Огромните входни врати бяха отворени от забралените стражници. Високият праг бе прекосен от дребен, педантично облечен мъж, окачил на гърба си два сребърни жезъла, върху които проблясваха скъпоценни камъни. Кралят мълчаливо наблюдаваше как познатият му като генерал Димънт прекосява залата. Звукът на целенасочените му стъпки отекваше из сводестото помещение, създадено да приютява пиршества. С изключение на почетните погребения, след коронацията то бе останало неизползвано. Генералът, със сурово изражение, ускори крачка, минавайки покрай краля, без дори да го погледне. Още няколко стъпки го отведоха до врата.

Димънт я отвори, посрещнат от непрогледна тъма. Затвори вратата след себе си. Дузина свещи се оживиха с просъскване, хвърляйки жълтеникавото си сияние върху Багу, чието лице представляваше раздрана гневна маса. Очите му се взираха напрегнато в огромен пясъчен часовник. Неестествен, насечен поток зрънца се сипеше към дъното. Само още няколко шепи не бяха попаднали в долната част. Каквото и да отмерваше часовникът, скоро щеше да е преминало.

— Е — изрече той, леейки бяс от думите си.

— Драгойлите бяха надвити. Миранда ни се изплъзна — заяви Димънт.

Пръстите на Багу се вкопчиха в подлакътника на стола с такава сила, че дървото проскърца.

— Избрана… избягва секунди преди смъртта си. Какво ще кажете в своя защита? — изфуча главнокомандващият.

— Аз? Нищо от това не е мое дело! — възрази Димънт.

— Нищо? Съхранявали сте дракон, принадлежал на Избраната и не сте сметнали, че това си струва да бъде споменато? Позволявате ми да събера отново божествен воин с могъщ съюзник — и последвалото бягство не е ваше дело?! — Епидим щеше да изскочи от кожата си.

— Ако доставената ми от скъпоценния ви Епидим информация е вярна, това няма как да е било драконът на Избраната. Тя бе придружавана от малък дракон, не по-голям от куче. Доведеното от зверовете ми създание бе възрастно, почти зряло. Не е възможно да е настъпило объркване. Що се отнася до позволяването да ги съберете, предупредих ви да не използвате черния дракон. Тя не бе оръжие, а цел. Животно! Тъп инструмент! Взех този звяр и го оформих според нуждите си, за да послужи като тест за създанията ми. Не е бил под контрол. Нито това бе предназначението му. Вие си бяхте наумили това. Вие искахте показен пример — заяви Димънт.

Багу издаде дълъг, гневен звук — нещо средно между въздишка и просъскване.

— Можете ли да проследите звяра? — попита той.

— Слабо, а ако момичето успее да премахне заклинанията, ще бъде невъзможно.

— Ще се опита да освободи останалите. Намерихте ли кристала от другия човек? — запита Багу.

— Разполагаме само с едното парче.

— Убийте го.

— Все още не сме намерили по-малкото парче. Без помощта на човека…

— Убийте го! — настоя Багу.

— Както желаете — отстъпи Димънт.

* * *

Атмосферата в градовете ставаше все по-лоша. Войната неминуемо донася със себе си напрежение. То се просмуква в ума на всеки мъж, жена и дете. Но с течение на времето напрегнатостта става търпима, а сетне и приятна. Представлява константа в свят с толкова много променливи — на нея може да се разчита. Умът не само я приема, ала става и чувствителен към нея. И най-малката промяна бива доловена. Новините от зле протекла битка почти могат да бъдат усетени преди пристигането им. Съобщенията за загубата на обични близки рядко изненадват някого. Неразбираемо, неописуемо, но невъзможно да се отрече. Влияещите връз бранта неща влияеха и върху людете, изяснявайки им се без думи. А нещо наистина влияеше върху войната.

Хората неспокойно пристъпваха по улиците, взирайки се в полята към патрулите, които се движеха прекалено бързо и прекалено рано. Черни карети се отклоняваха от мрачните си маршрути. Големи групи тихи ратници прекосяваха селищата, без да спират нито за храна, нито за почивка. Черни силуети в небето… До съвсем неотдавна историите за тях бяха редки и бързо загърбвани. Сега бяха чести и подробни. Формации от наподобяващи дракони създания затъмняваха небосвода. Зоркооките се кълняха, че съзират хора върху гърбовете им. А и историите от Фолбрук. Градът бе опустошен. По голяма ивица от главната улица все още личаха следите от някаква субстанция, за която очевидци твърдяха, че горяла без огън. Сградите бяха сведени до руини. Черните дракони са били там, също и тихите войници, празните плащове… Всички под командата на генералите.

Имаше и други — магьосници, малтропи и елементал биваха споменавани при описването на случилото се. Разказваха се разнообразни истории, на които никой не вярваше изцяло. Но едно нещо бе несъмнено. Нещо се случваше. Нещо важно.

* * *

Може би се дължеше на силата, влята й по време на диренето, а може би на очакването, но Миранда все още се чувстваше във великолепна форма. Бяха минали часове, денят отдавна бе отстъпил място на нощния мрак. През всички тези часове Мин летеше неспирно, а все още не показваше признаци на умора.

Девойката поднови заклинание против студа. Въздухът все още бе смразяващ, но не със същата немилостивост, отличавала началото на полета. Бяха навлезли дълбоко на юг и запад, Миранда от години не бе попадала по тези места. С периферното си зрение съзираше морето, миещо брега на запад. В ума й плъзна неприятно осъзнаване. Знаеше накъде са се отправили. Вече го различаваше смътно. Висока каменна стена, обгърнала полуопустошен град. Руините на Кенвард.

През всичките си бродения девойката не бе успяла да се насили да се върне. Дори и след петнадесет години, мисълта прогаряше ума й. Приближавайки се, вече започваше да разпознава разрушените назъбени форми. Училището… църквата… пазарът… всички те представляваха бегли сенки на предишната си същина. Празни черупки, поломени от обсадни оръжия и доогризани от времето. Замъкът, малък и масивен, бе единствената постройка с донякъде смислен вид.

Не бяха правени опити за възстановяването на града. Тъй като се намираше прекалено близо до фронта, Съглашенската армия бе отсъдила, че е твърде опасно. Истинска лудост. Кенвард бе устоял дузина войни. Войни срещу старите северни кралства. Войни срещу провинциите на Тресор. Дори днес стените се издигаха гордо. Не. Миранда се зачуди как изобщо е вярвала, че тресорците са в състояние да завладеят града толкова бързо.

Вратите бяха отворени. Хората й бяха предадени.

По знак на Миранда, Мин започна бавно да се снижава. Руините започнаха да стават по-отчетливи. За последно видя това място, когато бе само на шест, но спомените се бяха запечатали в ума й с агонична отчетливост и яркост. Призраците на живота й стояха пред нея. Някога гъмжащи от хора градини бяха прораснали с десетилетни дървета, разсекли калдъръма. По вратите и прозорците се увиваха лиани. Гледката бе болезнена — но бе съпроводена и с друго, по-раздиращо осъзнаване. Имаше и неразрушени постройки — такива, които преди липсваха. На места личаха отъпкани пътеки. Признаци на живот…

Слаб черен пушек се виеше от комините на въпросните нови постройки. Представляваха широки каменни структури, отличаващи се със значително сходство с фортовете, в които и извън които тя и останалите многократно си бяха пробивали път. Долетя рязък звук на рог и на улицата започнаха да се изливат войници. Бяха десетки, дори стотици. След миг към двете вече свистяха стрели, но Миранда ги отблъсна настрана с един замах на ръката. Дори без да търси, долови пулсация от Айви. Бе изключително силна, промяна от радост към гняв. Идваше от замъка.

Миранда насочи Мин надолу. Въздухът бе пропит от зловонни пари, които щипеха носа и прогаряха очите. Бе я усетила и в Димънтовия форт, но тогава далеч не бе толкова силна. Драконът се стрелна, масивните й криле профучаха на инчове от покривите. Насълзените от гняв Мирандини очи съзряха лицата на войниците. До един бяха близници. Не бе направен никакъв опит това да бъде скрито.

Прелитащите под нея улици се сляха в неясни очертания. Ноктите на Мин раздираха войниците. Миранда отблъскваше стрелите, насочвайки очи към огромните порти на замъка. Затваряха се.

— Премини през вратите — настоя Миранда.

Драконът напрегна сили и двете се понесоха мълниеносно. Миранда се приведе и се вкопчи здраво в гърба на приятелката си, като продължаваше съсредоточено да отбива залповете. Дървените крила на портите се приближаваха. Разстоянието между тях ставаше все по-малко. В последния миг Мин се извъртя и прибра криле. Профучаха през пролуката. Впивайки нокти в камъка, раздирайки стария килим, драконът се спря в преддверието. Половин дузина близници, до този момент затваряли портите, започнаха да ги отварят отново.

— Задръж вратите затворени, Мин! — нареди Миранда, скачайки на земята.

Мин бързо се разправи с войниците и блъсна вратите. Магьосницата повдигна ръка и се съсредоточи върху резето, поставяйки го на място. Тревогата бе оставила замъка почти празен, призовавайки повечето близници навън. Сега задачата бе това статукво да се запази.

— Добра работа, Мин. Дръж ги затворени! Ще се върна веднага щом мога! — викна девойката, спринтирайки по коридора.

Почернели от огън стени, раздрани великолепни портрети и уникално резбовани врати профучаваха край момичето, тичащо към целта си. Като малка често си мечтаеше да посети това място. Сега изпитваше благодарност, че не разполага с време да поостане. Заобикалящата я отвсякъде разруха, съчетана с надничащата от всеки ъгъл развала, разрушаваше мечтите й. Продължаваше да оставя зад себе си виещи се коридори. Ехтящите й стъпки се смесваха с тези на ратниците — прекалено тромави, за да се явят навреме. Проблясъци магия се погрижваха за заключените врати.

Накрая се озова в масивна зала. Тронната зала.

Сводестият таван се извисяваше високо над главата й. Прогнили гоблени висяха по стените. Две от страните на помещението бяха претърпели модификации. На местата на величествени арки, отвеждащи към салони, сега се издигаха грубовати каменни стени, прекъснати от тежки дървени врати. Първите няколко входа бяха отбелязани с грижливо гравирани табелки, номерирани от едно до пет. Четвъртата врата беше отворена, разкривайки вътрешност, напомняща на килерче — празна. Край всяка врата имаше поставка, прикрепена към стената. На една от поставките имаше жезъл със сложна украса. Друга държеше огромен двурък меч. Последната заета поставка също бе приютила меч… меча. Онзи, който бе открила при трупа на мечодържеца. Онзи, който я бе въвел в това приключение.

Миранда се върна към делото си. В далечния край на стаята, върху леко повдигната платформа, където по принцип трябваше да се намира престолът на окупираното кралство, стоеше гледка, накарала кръвта на магьосницата да закипи. Клетка. В нея бе затворена Айви. Около муцуната и врата й, както и около ръцете и краката, бяха пристегнати кристални вериги — не примесеното с кристали желязо, което бе сковавало Миранда, а синджири, изцяло изработени от сияещ кристал. Всеки крайник бе стегнат с по три вериги, промушени през решетките и отвеждащи до стените, където бяха прикачени към колони и впоследствие съхраняващи сфери. Сфери, които дори и сега пулсираха с открадната енергия. Веригите бяха толкова опънати, че Айви висеше във въздуха. Неколцина близници мистици, носещи роби и жезли наместо брони, се грижеха за подмяната на препълнените кристали с нови.

Очите на Айви се насочиха към Миранда. Мигновено просияха от радост. Започна да се бори и да надава приглушени развълнувани писъци. Въодушевлението се разля в искрящи вълни златна светлина, жестоко привлечени от веригите. Брънките заподскачаха от внезапния прилив на енергия. Близниците се обърнаха към нашественицата, а през вратата нахлуха някои от преследвачите. Бе издигнат жезъл и грубо заклинание изстреляно. Възползвайки се от някаква гнусна привилегия, кълбото черна магия остана недокоснато от глада на кристалите и се понесе към целта си. Миранда се опита да го отклони, но нейните заклинания не споделяха същата защита. Хвърли се настрани, отбягвайки магията.

Вълна червено сияние и изпепеляваща жега бликнаха от Айви, обзета внезапно от гняв. Силата му бе такава, че намиращите се край нея близници бяха пометени настрана. Както преди, кристалите жадно засмукаха енергията, но това бе достатъчно. Миранда спринтира до най-близкия повален маг, преследвана от ратниците. Изтръгна жезъла от ръцете му.

Още щом докосна тоягата, начинът на действие й се изясни. Жезълът съдържаше както заклинанията, така и необходимата за създаването им сила. Съвсем проста мисъл бе достатъчна, за да ги задейства. Изглеждаше логично, тъй като от близниците нещо повече от подобна мисъл не можеше да се очаква. Изблик рушителна черна магия рукна от оръжието, докарвайки войниците до бърз и неприятен край. Миранда се извърна и насочи жезъла към мистиците, но енергията му се бе изчерпала.

Момичето се хвърли на земята, за да избегне нова вълна магия. Заклинанието се удари в решетките на клетката, огъвайки едни и строшавайки други. Миранда взе едно от отчупените парчета и се изправи на крака. Замах с импровизираното оръжие — нанесен с бруталност, за която младата магьосница не бе подозирала, че е способна — помете най-близкия мистик. Жезълът на сразения бързо се погрижи за останалите. Помещението отново се изпълни със златна светлина, отразявайки промяната в настроението на Айви.

— Всичко е наред, Айви. Вече съм тук. Ще те освободя — увери я Миранда, докато се приближаваше към първата верига.

Повдигна решетката и я стовари върху брънките. След няколко удара крехкият кристал се пръсна, разливайки сурова магия. Веригата увисна, а девойката се отправи към следващата. Синджирите падаха един след друг, предоставяйки на Айви все повече свобода на движение. Не след дълго оставащите вериги се откъсваха сами, неспособни да задържат мятащото се създание. Когато и последната бе разрушена, Миранда се промъкна през пролуката между решетките, за да помогне на приятелката си. С известно усилие разкъса оковата, стояла като намордник.

— Слава на боговете, че си тук! Знаех, че ще дойдеш! — заяви Айви, почти неспособна да говори от щастие. — Трябва да махнеш това от мен. Бързо!

Бясно задърпа амулет, прикачен към нашийника. Сияеше със златистия цвят на аурата й, но по-ярко. Докато го дърпаше, той промени цвета си в оранжево.

— Бързо, бързо, бързо! — викаше Айви с нарастващо отчаяние.

— Прави ме щастлива, след това бясна, след това отново щастлива и ако не го махнеш… ох… Отдръпни се!

Създанието блъсна силно Миранда през решетките и здраво се вкопчи в тях. Златната светлина изчезна, удавена в червенина, примесваща се с виковете на Айви.

— Ще ги убия! Ще ги убия, задето ми причиняват това! — виеше тя, обзета от гняв, който не й принадлежеше.

Миранда усещаше суровата сила, обливаща я, гневът се опитваше да се намести и в нейното съзнание. Прогони го. Бедното създание бе удавено в потоп емоция. Несъмнено кристалите не й позволяваха да премине пълната трансформация, обичайно съпътстваща подобен гняв. Айви пусна решетките и здраво сграбчи амулета. Разкъса веригата му като парче канап. Хвърли го на земята и го стъпка с петата си на малки парченца. Бурята от емоции моментално утихна.

Мъчейки се да си поеме дъх, Айви пролази вън от клетката. Тежестта на влачените от нея вериги като нищо се равняваше на собствената й. Препъваше се в тях, дърпайки, за да ги разплете от решетките. Миранда притича до нея, за да й помогне. Бедното създание не изглеждаше на себе си от изтощение, но радостта и облекчението й даваха сила да се изправи.

— Знаех, че ще дойдеш! Благодаря ти, че ме спаси! — рече Айви.

— Къде са останалите?

— Заловени. Все още не съм ги открила — обясни Миранда, отвеждайки я към вратата.

— Дошла си първо за мен! Знаех си, че ме харесваш повече от Етер! Чу… чу ли това? — внезапно попита малтропът.

Миранда спря, карайки и Айви да стори същото. Когато какофонията от подрънкващи кристали утихна, Миранда долови ритмично бумтене някъде далеч напред. Намиращите се отвън близници се опитваха да влязат. Трябваше да побързат.

— Бързо. Опитват се да разбият вратите. Трябва да достиг… — поде Миранда, но бе прекъсната.

— Не, не. Не това. Драскането. На тавана — каза Айви, насочвайки зорките си очи нагоре. — Там!

Миранда присви очи, внезапно усетила студени тръпки, защото различи подобно на прилеп създание в ъгъла, вперило неестествените си очи в нея. Дребен звяр, който Лейн бе нарекъл наблюдател, Димънтов шпионин. Генералът знаеше, че са тук.

— Бързо! — подкани девойката, втурвайки се към вратата, през която бяха влезли войниците.

Айви се препъваше във висящите от крайниците й вериги, опитвайки се да не изостава. Напразно, защото вратата се затръшна сама. Миранда долови заключващи магии, които не можеше да се надява да разбие и които вкопчваха всички изходи. Същевременно усети две присъствали досега заклинания да се оттеглят. Вратите с номера I и II бавно започваха да се отварят. Миранда се опита да ги затвори, но намиращите се в стаята кристални сфери погълнаха магията й дори по-бързо от онези на арената. Лишена от алтернативи, девойката се втурна към първата отваряща се врата и започна да я притиска.

— Върви! Потърси изход. Аз ще… — нареди Миранда.

— Не! Няма да те оставя! Ще го направим заедно! — прекъсна я Айви, хвърляйки се срещу другата врата.

Очите на Миранда се стрелнаха из помещението, а вратата се тресеше под нея, обсипвана с все по-силни удари. Тези на Айви също го обхождаха със загатнато разпознаване. За пръв път можеше да огледа залата, намирайки се извън клетката си. Погледът й се спря върху отворената към нея четвърта врата. Потрепери.

— Тук… тук започна всичко. Тук… бе родено това аз — отнесено изрече тя.

— Значи зад останалите врати… се намират другите ревизии. Другите Димънтови опити за създаване на Избран — досети се Миранда.

Внезапен, мощен удар повали девойката на земята, блъсвайки вратата отворена. Пристъпилото отвътре създание можеше да се е появило от детските й мечти. Мъж, висок и силен. Лицето му бе същинско въплъщение на божественото благородство — сияещи доспехи покриваха съвършената му до невъзможност форма. Напълно отговаряше на представата, която Миранда имаше за Избран. Тогава мисълта бе омайваща. Сега гледката бе ужасяваща. Преди да се е опомнила, рицарят сграбчи няколко от веригите на Айви и я захвърли със сила, която не би трябвало да притежава. Избраната прелетя през залата, блъсвайки се в отсрещната стена, падайки в купчина кристални брънки.

Държаната от Айви врата се отвори, разкривайки фигура, която се отличаваше от първата единствено по ролята си. Лъскавата броня бе заменена с разкошна роба, а на главата си ревизията носеше островръха магьосническа шапка — точно каквато Миранда бе очаквала да носят всички магове, преди да срещне десетки и да се окаже, че това далеч не е така. Воинът взе двуръкия си меч, магьосникът взе жезъла и двамата се обърнаха към противниците си.

Някой външен наблюдател не би се поколебал и секунда, преди да определи представителите на доброто и злото. От едната страна стояха две фигури, наподобяващи изваяни статуи — излъчващи храброст и благородство. Срещу им стояха отчаяна, уплашена окъсана жена и звяр, все още неосвободен от веригите си — и двете целящи да избягат на всяка цена. Никога неправдоподобността на закрилниците на света не бе подчертавана толкова ярко.

Айви шумно се изправи на крака, отръсквайки забили се в нея парчета кристал. Оголи зъби от болка, червени петънца бяха обагрили снежнобялата й козина. Боецът се приближаваше към нея. Омоталите се около краката й вериги нарушаваха равновесието й. А воинът се приближаваше, издигнал меча с триумфален поглед.

Миранда се втурна да го нападне. Магията й бе почти безполезна и не бе сигурна какво щеше да стори, когато го достигнеше, но трябваше да направи нещо. Внезапно усети нечия воля да я стяга като менгеме, стискайки я. Изпълненият й с болка взор се насочи към магьосника. Той бе вдигнал жезъл, а лицето му беше придобило съсредоточено изражение. Девойката започна да се бори, противопоставяйки собствения си ум, но постигнатият напредък бързо изчезваше.

Как така техните магии заобикаляха жаждата на кристалите, а нейните не? Съзнанието й се мъчеше да анализира обхваналото я заклинание, опитваше се да открои наличните варианти. Напоследък все по-често изпитваното усещане от пропукващо се ребро й напомни, че сега не е време за академизъм. Умът й намери разрешение и то моментално бе впрегнато в употреба.

Сферите извличаха силата от заклинанията й мигове след създаването им, но ефектите от магиите оставаха. Само трябваше да започне нещо, което кристалите не можеха да спрат. Кратко повишаване на концентрацията, съпроводено с магична фраза, създаде изпепеляваща стена от огън. Миг по-късно наметалото на магьосника се подпали. Стисналата я воля се огъна за миг, докато чародеят се опитваше да се угаси. Това бе достатъчно. Миранда се отскубна от мистичната хватка и се хвърли към него. Двамата се стовариха на пода и жезълът отхвръкна настрана.

Айви се опитваше да отстъпи, но дългите вериги неспирно я препъваха. Едновременно се заплитаха в краката й, омотаваха се около колони и се увиваха около ръцете й. Зародилият се страх допълнително пречеше на усилията й. Една от веригите на ръката й се бе заклещила под крака. Задърпа с нарастващо отчаяние, за да освободи горния си крайник. Миг по-късно направи крачка назад, за да стъпи по-солидно, несъзнателно освобождавайки веригата. Ръката й отхвърча с неочаквана сила, запращайки синджира във въздуха. Той изплющя и удари като камшик лицето на воина. Последната брънка раздра бузата му.

От раната изникнаха капки черна кръв, а изражението на рицаря стана по-сурово. Случилото се бавно си проби път до съзнанието на ужасеното същество. Синята аура започна да избледнява. Дяволита усмивка я замени.

Айви започна бавно да върти ръката си, издигайки все повече от веригата във въздуха. Всеки път, щом боецът се приближаваше, тя разширяваше леко кръга и удар с назъбен кристал го отблъскваше. Другата й ръка започна да прави същото. Дълги нишки сияеща верига описваха сложни движения във въздуха. Докато влагаше все повече и повече от синджирите във въртенето, оставащите вече не се заплитаха. В това имаше ритъм, беше й понятно. Разчетени, плавни движения издигнаха веригите от краката, опашката и врата. Айви се превърна в неразличима бяла форма в центъра на сияещи вериги, изгубили очертанията си — извивайки се, извъртайки се, въртейки се, скачайки. Можеше да бъде описано единствено като танц. Сложната последователност от движения, включваща цялото й тяло, задържа във въздуха всичките вериги изпънати, същевременно без да се преплитат или удрят една в друга.

Миранда залази към жезъла, загърбвайки острата болка в стомаха. Това бе близник, следователно жезълът бе източникът на силата му. Не трябваше да му позволи да си го вземе. Ревизията посегна към нея, сграбчвайки глезена й, но вече беше късно. Пръстите й се сключиха около оръжието. Тутакси множеството съдържащи се в него заклинания изникнаха в ума й. Създаването им изискваше единствено да бъдат избрани. Повечето бяха прекалено жестоки за стандартите на девойката, но отчаяните времена съумяват да предизвикат преоценка.

Спря се на същото злобно, наподобяващо менгеме заклинание, използвано срещу нея, мигновено обездвижвайки магьосника. Тъй като той не разполагаше с воля, намираше се в ръцете й.

Постигнатият успех бе помрачен от внезапна и ужасяваща мисъл. Абсорбиращите енергия кристали бяха събрали значително количество след появата й, голяма част от тях вече бяха пълни до пръсване. Обезобразеното лице на Багу и огромна дупка в една от килиите демонстрираха разрушителния потенциал на една сфера, а тук имаше десетки. Светлината ставаше все по-ярка.

Миранда запрати борещия се магьосник с цялата сила на заклинанието. В нейните ръце тя бе значителна. Докато девойката бързо се отправяше към най-заплашителния от кристалите, близникът се сблъска с клетката, падайки неподвижен, но не мъртъв.

Златно сияние струеше край виещите се из въздуха сини вериги, подхранвайки лъчението им. Безпогрешните движения на Айви запращаха лазурните нишки с удивителна точност и бързина. Първоначално атакува бавно, приближавайки веригите брънка по брънка. Воинът вдигна отбранително меча си. Препълнените брънки избухваха при допир, посипвайки го със слабо светещи отломки и опарвайки го с чиста енергия. Когато веригите се скъсиха и Айви стана по-дръзка, тя скъси разстоянието още повече. Ударите станаха по-силни и по-чести. Сега рицарят бе този, който отстъпваше.

Скоро веригите на Айви се бяха скъсили значително, предоставяйки й далеч по-голям контрол. Близникът едва се държеше на крака, олюляващ се и окървавен от необичайните атаки. Ударите безпогрешно попадаха върху незащитена плът. Накрая по краката и врата й бяха останали единствено оковите. Брънките от опашката й отдавна бяха оползотворени. Уви оставащите вериги около пръстите си и се приближи към почти победения воин.

Ушите й потрепнаха. Вратата с номер III се отваряше.

Миранда взе голям, пулсиращ кристал. Чудовищният му глад бе утолен и девойката не усети той да изсмуква силата й. Долавяше чистата енергия, затворена под повърхността. Слаба топлина — топлина, която усещаше не с тялото, а с душата. По сферата бяха плъзнали леки пукнатини. Прегледа заклинанията в жезъла. Имаше връзка, усещаше я. Биваха подхранвани със същата сила, която се съхраняваше в кристала. Ако успее да зареди жезъла с нея, можеше да има шанс.

Внимателно започна да манипулира д’каронските инструменти с магията си. В сферата колебливо се оформи нишка ярко сияние, вляла се в жезъла. Мигновено усети как заклинанията оживяват, всяко привидно разполагащо със собствена воля. До едно искаха незабавно да бъдат използвани. Момичето ги прегледа, накрая спирайки се на това, което й се стори подходящо.

Взела жезъла в едната си ръка и сферата в другата, Миранда се обърна към вратата, която препречваше пътя им. Сразеният воин лежеше на земята, помръдвайки едва доловимо. Айви се бе изправила над него, бавно отпускайки верига между пръстите си. Погледът на малтропа, съзнанието й, цялото й същество, бяха погълнати от формата, която стоеше пред нея. Млада жена, може би на възрастта на Миранда, стоеше пред третата килия. Очите й бяха празни, вторачени невиждащо в далечината. Изглежда не бе виждала слънчева светлина от години, толкова бе бледа кожата й. Изглеждаше достатъчно крехка и слаба, за да е прекарала целия си живот в плен. Дрехите й бяха простовати и износени, изтънели през годините.

Айви се приближи към жената.

— Какво има? — с притеснение в гласа попита Миранда.

Айви вдигна ръка и докосна жената по бузата. Бавно, механично, жената стори същото. Парцаливият ръкав се плъзна, за да разкрие върху ръката Белега на Избраните, открояващ се отчетлива върху бледната й кожа. Айви трепереше. Сълза се спускаше по бузата й, а лицето й изразяваше едновременно агония, копнеж и объркване. Умът й изглеждаше застинал, вкопчен в някакво усещане, което не можеше да опише. Нещо, което чувстваше… което познаваше до самата си същина. Тези очи. Бяха познати, но никога не ги бе виждала преди. Как беше възможно? Какво значеше това?

Третият противник не изглеждаше да ги заплашва с нещо, но видът можеше да е подвеждащ. Дочула тихо пропукване от кристалите зад себе си, Миранда разбра, че понастоящем й предстоят по-настойчиви дейности. Съсредоточи се върху вратата, насочвайки пълната сила на избраното заклинание. Жезълът охотно извличаше откраднатата от кристала енергия. Вратата започна да се тресе. Девойката можеше да усети сблъсъка на двете заклинания и породилото се от това напрежение.

Докато двете д’каронски магии се сражаваха, Миранда предпазливо отдели частица от вниманието си към другите две фигури в залата. Жената пред Айви изглеждаше безобидна. Повече от безобидна. Магьосницата бе виждала подобно кухо изражение и преди — върху Черупката в Ентуел. Но когато духовете го сграбчеха, Черупката ставаше всичко друго, но не и безобиден. Докато обмисляше какво е криел Димънт зад третата врата и защо Айви бе така обсебена, по лицето на малтропа плъзна разбиране.

— Изглежда недобре, защото е… прекалено… стара — ахна Айви със задавен глас.

Прозрението я раздра по-болезнено, отколкото бе по силите и на най-острия нож. Спомени, дълго потънали в гъста мъгла, изникваха с безподобна яркост. Редица картини се заизнизваха пред очите й. В ушите й започнаха да отекват звуците на битка. Съзираше войници. Същите образи бе видяла и когато Миранда я бе помолила да си припомни, но сега бяха неимоверно живи. Кристално ясно зърна очите на родителите си, докато биват посечени. Чуваше писъците на останалите деца. Усети раздиращото вливане на жесток инструмент в гърдите си.

Треперещите й пръсти се надигнаха и сграбчиха яката на застаналата срещу нея жена. Дрехата се плъзна надолу, разкривайки блед белег под гърлото й. Айви се олюля като покосена, очите й преливащи от болка. Агонията бавно се отцеди, оставяйки лика й празен като този на измъчващата я. Още по-бавно бе заменен. Промяната не бе съпроводена от много видими белези. Устните й леко се притиснаха. Очите й се присвиха. Въздухът около нея ставаше едновременно по-хладен и по-горещ. Придобиваше изгарящата захапка на най-студените от зимните нощи. Пое си дълбоко дъх и го издиша с просъскване, напуснало дробовете й сред облак бяла мъгла.

Дълбоко в себе си Айви пламтеше. Не с нажежения до бяло пламък на гнева — огън, който сляпо танцуваше по повърхността. Усещането се зараждаше по-дълбоко, от самата й сърцевина. Никога преди не беше изпитвала тази емоция с подобен интензитет. Тялото и душата й кипяха. Не след дълго изпепеляващото чувство намери каналите, инсталирани от д’кароните. Изникна на повърхността, но не като алената аура на гнева, изобщо липсваше сияние. Сякаш светлината около нея биваше извличана от въздуха. Мракът заструи край снагата й на черни вълни, сгъстяващи се като мъгла, докато се отпускаха към пода.

— Димънт — просъска тя, а чернотата започваше да пълзи по бялата й козина. — Не е било достатъчно да ме убие. Не е било достатъчно да откъсне душата ми от тялото. Трябвало е да затвори и двете. Да ги поквари. Да ги промени. Да ги остави да вехнат. За него съм нищо. Осквернил е всичко.

От думите й струеше такава омраза, съществуването на която Миранда не бе смятала за възможно. Усещаше ожесточената емоция да се опитва да овладее и нейния ум. Бе неумолима. Миранда я удържа и увеличи усилията си към вратата. Тя все така не поддаваше, а кристалът бе почти изчерпан. Или поне бе до скоро, тъй като сега жадно поглъщаше черната мъгла, стелеща се по пода.

— Айви, трябва да се успокоиш — примоли се момичето.

— Не… не. Сега не е времето да съм спокойна. Не и когато това… нещо още живее. Не и докато нечестивите му създанийца още пълзят наоколо. Трябва да бъде наказан. Трябва да бъде унищожен. Ще използвам даденото ми от него, за да го сторя — изрече тя.

Гласът й звучеше по-зряло, по-равно. Нямаше и следа от невинността, обикновено багрила тона й. Сега имаше омраза, отмъстителност и нищо повече. Насочи взора си към мнимия герой, чиято лъжеблагородна снага несигурно се изправяше, взела меча си. Айви закрачи към него. Мъглата край нозете й се разпръсна, разкривайки надупчен и разяден камък. Всяка нейна стъпка оставяше зад себе си подобна ивица, сякаш век гнилота бе разяждал пода.

Миранда се огледа. Всичко, докоснато от мъглата, се състаряваше пред очите й. Решетките ръждясваха. Дървото се напукваше и разронваше. Само две неща бяха пощадени: мъглата заобикаляше Миранда и фигурата, докарала Айви до тази степен на лудост. Близниците не бяха пощадени по сходен начин. Когато малтропът най-сетне достигна до боеца, мъглата започна да се вие около него. Протегна ръка и го сграбчи за врата. Смъртна бледост започна да пълзи от ръката й, съсухряйки плътта. Миранда извърна очи от ужасната гледка, само за да зърне далеч по-лоша.

Дървените рафтове, съхраняващи пълните кристали, отстъпиха пред ефекта на мъглата. Сферите се строполиха на земята. Някои от тях се пропукаха, струейки ослепителна светлина от цепнатините, заплашвайки да изригнат. Повечето останаха невредими, поглъщайки мъглата, в която сега бяха потопени. Всички засияха. Миранда се втурна към тях с жезъл в ръка. Трябваше да използва енергията и то бързо, тъй като несъмнено не разполагаха с достатъчно време, за да се отдалечат достатъчно от взрива.

Спря, когато зърна тяло да се надига от мъглата. Магьосникът, останал жив след последната Мирандина атака, се изправи на крака. Не бе пощаден от концентрираната омраза, изливаща се от Айви. Видът на дрехите му създаваше впечатлението, че е преживял десетина сурови зими. Плътта му бе бледа и изпита. Но в ръцете си държеше два от жезлите, принадлежали на Айвините надзиратели. С механично изражение на достойнство и благородство, все още приковано на унищоженото му лице, създанието започна да изстрелва удар след удар черна магия. Жезлите се изразходваха бързо, но биваха захранени от същите сфери, за които девойката се опитваше да се погрижи.

Черната енергия разсече мъглата, летейки с пукот. Миранда повдигна жезъла и откри, че е повече от достатъчен за защита.

Кълба д’каронска енергия удряха едно след друго жезъла, но това само отлагаше неизбежното. Ако нещо не бъдеше сторено, скоро сферите щяха да се пръснат. Миранда хвърли поглед, който не можеше да си позволи, към Айви, крачеща небрежно по под, изцяло скрит под леко мърдаща черна мъгла. Не изглеждаше притеснена от енергията, хвърчаща из бившата тронна зала, понастоящем превърната в полесражение.

Секундното невнимание не остана ненаказано. Удар черна магия прелетя през девойката. Едновременна агония разтърси душата и тялото й, но Миранда се насили да я игнорира и успя да отрази следващата атака. Айви бе стигнала до нея.

— Погрижи се нищо да не се случи на Анериана — нареди тя.

Преди Миранда да е съумяла да възрази — или дори да се съгласи — Айви вече се намираше пред нея. Две заклинания, които щяха да повалят девойката на колене, се блъснаха в малтропа. Наместо да преминат през тялото й, магиите се пръснаха. Трети мистичен удар се уви около нея, сливайки се с козината, която вече бе повече черна, отколкото бяла.

Накрая Айви спря. Мъглата отново започна да се вие, поглъщайки магьосника, който упорито продължаваше да атакува. От мъглата продължиха да изскачат кълба енергия. Миг по-късно настъпи покой. Тъмните облаци се отдръпнаха. Зад себе си оставиха нещо, напомнящо на неумело балсамиран труп, оставен на стихиите в продължение на век. Срина се на земята в купчина сиви кокали, бяла кожа и черен прах, който някога бе представлявал кръв.

Звук като пропукване на лед привлече вниманието на Миранда. Звук като продраскване на нокти привлече Айвиното. Докато момичето се опитваше да открие сред жезловия арсенал нещо, което да им спечели време, зърна за миг очите на Айви. Оживената розова невинност бе заменена със студена, изпълнена с решителност виолетова версия. Насочиха се към наблюдателя, който пълзеше по тавана, отправил се към прозорец. Самият поглед бе достатъчен да породи задавен писък на болка в създанието. Миг по-късно то падна на земята, разплисквайки мъглата, преди да утихне под формата на съсухрена черупка.

Миранда привличаше колкото се може от струящата около нея енергия и я насочваше към вратата. Макар и мощен, жезълът просто не можеше да преработва нужното количество енергия достатъчно бързо, за да разруши заключващото заклинание, още по-малко да изпразни сферите. От един кристал блъвна тънка колона светлина. Девойката мълниеносно се обърна, съсредоточавайки усилията на жезъла върху удържането му. Сетне друга сфера бе третирана по сходен начин, после и трета. Единствено волята на Избраната спираше пълното разрушение на замъка.

— Айви… вратата. Трябва да я отвориш… Не мога… да удържа още дълго — примоли се Миранда.

— Работата ми тук още не е приключена — долетя студен и кух глас.

Черната като нощ снага, някога принадлежала на Айви, се изправи пред последната врата. Дървото се срина на прах. Намиращото се вътре тяло повдигна глава, сякаш облялата затвора светлина бе донесла със себе си отдавна липсващата искрица живот. Това бе мъж — млад, но вече носещ белезите от множество битки. Бронята му беше нащърбена. Очите му се отличаваха със същия празен поглед, който имаше и жената, стояща в центъра на залата. Но дълбоко в тях проблясваше разум.

Миранда вплете волята си със силата на жезъла, отдавайки колкото се може повече на мистичното влияние на оръжието. Когато стори това, тайните му започнаха да се разплитат. Долови текстурата на заклинанието, видя руните, които биха го призовали в изписана форма, почувства мислите, които го бяха създали. Бавно го проследи до източника — фрагментът, който по някакъв начин му позволяваше да черпи силата си от сферите. Останалите от нишките на магията се отдръпнаха настрани, за да го разкрият.

Бързо създаде свое заклинание, служейки си с откраднатата техника. Изникна сияещ щит, протягайки се над кристалите. Позволи на изнурения си дух миг покой. Щитът удържаше, но потреперването му от експлозията, с която един от кристалите изля съдържанието си, подсказа на младата магьосница, че няма да издържи още дълго. Извърна се към Айви, знаейки, че сега е последният им шанс да избягат.

Черната мъгла отново се обви около делото на Димънт. Пипалата й пристегнаха облечената в броня снага. От облака изникна ръка, която сграбчи дръжката на меча, стоящ край вратата. Мъглата моментално се разпръсна. Боецът издигна оръжието в защита. Айви сграбчи острието, без да обръща внимание на режещите ръбове и се опита да го изтръгне от ръцете му. Проблесна магия, придружена с парализиращо усещане, плъзнало по ръката на Айви. Тя проплака от болка.

Гласът не звучеше на място, долетял от черното въплъщение на злоба. Старият глас на Айви, пропит с агония и страх. Миранда погледна към петия продукт на Димънтовите експерименти. Образът разтърси паметта й. Бе го виждала и преди, макар не и лицето. Негова бе душата, избрала я за това дело. Негов бе мечът, който й бе причинил такива неприятности. Негови бяха дажбите, спасили живота й онази нощ. Мечодържецът, когото бе открила мъртъв на полето преди толкова много време, сега стоеше пред нея — жив.

Вълна от ослепителна златна светлина плъзна от мястото, където мечът бе докоснал плът. Разля се по оръжието и по ръката на Айви. Създанието, скимтящо от болка и с отчаян поглед, разтвори пръсти и отскочи назад. Сиянието продължи нагоре по крайника й, оставяйки бяла козина на мястото на черната. Малтропът се отпусна на колене върху вече свободния от мъгла под и стисна гърдите си, където Белегът пламтеше.

Когато златното сияние достигна плътта на мечодържеца, той също скриви болезнено лик. Плетеница от черни линии, оформящи сложни руни, засия в кървавочервено. Подобрения, изменения и други манипулации от Димънт се сблъскаха с вълната божествена енергия. Мисли и команди, вложени от д’каронските генерали, пламтяха и съскаха в ума му. Скоро боецът се бе превърнал в маса сражаващи се мистични светлини — д’каронските модификации и изначалната същина на Избраните.

Айви се изправи на крака. Пламтенето бавно се успокои и тя отново дойде на себе си. Измяната към Белега беше дребна. Бе пристъпила към мечодържеца, изпълнена с омраза, с ясното намерение да го убие. При други обстоятелства би последвало далеч по-сурово наказание, но от боеца бе останало много малко от това, което бяха възнамерявали боговете. Сега мъжът, който можеше да бъде водител на небесните воини, получаваше наказанието, от което смъртният му сън го бе пощадил. Голяма част от ума, тялото и душата му бяха заменени с д’каронски. Белегът нямаше да позволи това. Той го прогаряше, пречиствайки покварените части с унищожението на останалите.

Айви несигурно отстъпи назад, гледайки как мечодържецът бива поглъщан от същия небесен огън, който бе унищожил Тригора. Миранда се втурна до нея. Обърканото създание, възстановяващо се от емоцията, поела контрол, отчаяно погледна към нея, дирейки някакво успокоение, но магьосницата не можеше да й предложи нищо. Заплашително сияние в другия край на помещението привлече вниманието им.

Издигнатата от Миранда бариера имаше за цел да не позволи на сферите да избухнат, а не да им попречи да абсорбират още енергия. Недоглеждане, което вероятно нямаше да надживее, за да изпита съжаление за допускането му. Мъглата може и да се бе разпръснала, но в яркото пламтене на Белега бяха открили друго, далеч по-изкусително меню. Нова сфера се пръсна.

Отслабеният под не можа да понесе и тази експлозия. Остарелите камъни, разронени допълнително от Айвината мъгла, най-накрая се пръснаха, изсипвайки цялата купчина кристали и значителна порция от тронната зала в каквито помещения се криеха отдолу. Миранда можа да надникне в разширяваща се яма само за секунда, но от видяното я побиха тръпки: сенчести, хуманоидни форми, окъпани в синьото сияние на пропадналите сфери. Не можеше да бъде сигурна, но изглеждаха някак незавършени… Сякаш се намираха в процес на сглобяване. В лицето на дупката, разширяваща се бързо, девойката прецени, че това е мисъл, с която ще тревожи съзнанието си друг път. Грабна Айви и отърча към вратата.

— Какво ще правим?! — умоляващо изрече малтропът.

Миранда огледа масивната дървена порта. Залостилото я заклинание бе отслабено, но не толкова, колкото самата врата. Най-долната й част представляваше прозираща дървесина. Срита я и близо половината врата се срони на прах. Айви не се нуждаеше от допълнителни напътствия. Бързо се промуши, подавайки отново глава, за да подкани Миранда да стори същото. Младата магьосница се задържа за миг.

Светлината, обгърнала тялото на мечоносеца, сега изглеждаше различна. Бе по-тъмна, примесена с нещо нечисто. И не отслабваше. Лицето му бе скрито зад ослепяващо сияние, но Миранда някак усещаше, че ако можеше да го види, то щеше да бъде скривено от конфликт, сякаш д’каронската му страна се съпротивляваше на небесната сила… или още по-зле, извличаше енергия от нея.

Погледна към жената, която Айви бе нарекла Анериана. В очите й проблесна искрица разбиране… цел. Обърна се към виещата се бясно енергия. Героят държеше оръжието си, по някакъв начин успял да се овладее, въпреки раздиращия го сблъсък. Миранда се промуши под вратата, точно когато двамата се стрелваха един към друг. Силата на сблъсъка, дори и отвъд портата, бе достатъчна да накара Миранда и Айви да се олюлеят.

— Тя ще се справи ли? — поинтересува се Айви с разтревожен глас.

— Предостави ни няколко скъпоценни мига, не можем да си позволим да прахосаме и един! — отвърна Миранда, бързо повеждайки я напред.

Пое обратно по пътя си из коридорите на замъка. На всеки няколко секунди нещо средно между експлозия и земетресение разтърсваше стените, но двете продължаваха да тичат. Накрая достигнаха преддверието. Очите на Айви се ококориха широко при вида на Мин. Едрото създание се бе вкопчило в останките от някога масивната порта. Сега представляваше сбирщина разцепени дупки, през които дрънчаха оръжията на безброй близници.

— Това… това… — попита Айви, не можейки да повярва, че това огромно същество може да бъде дребното драконче, което някога познаваше.

Пое си дълбоко дъх. Носът нямаше да я излъже.

— Тя е! — викна малтропът, изтичвайки към дракона и обвивайки ръце около врата й. — Как е възможно?! Какво стана?

— По-късно ще ти обясня, сега скачай! — викна Миранда.

Айви бързо се подчини, настанявайки се на драконовия гръб зад Миранда. Без да се налага да бъде насочвана, Мин знаеше какво да прави. Отдръпна се и приклекна като навита пружина. Разнебитената врата се предаде миг по-късно, а напливът войници бе посрещнат от масивното туловище, хвърлило се срещу тях. Бяха пометени с лекота. След няколко крачки върху тълпата противници, Мин се изстреля във въздуха.

Миранда отново съсредоточи ума си в отклоняването на гъстите залпове стрели, летящи към тях. Задачата бе толкова изморителна, че едва усещаше здравата хватка на Айви, вкопчила се около кръста й.

— Тя… ние… — успя да изрече Айви, преди вятърът да отнесе думите й.

Гледката на смаляващата се земя изпълваше съзнанието й със страх. Едва когато бяха извън досега на лъковете, Миранда осъзна колко силно я стиска Айви. Извърна глава, за да види ослепителна синя аура и погледът на зараждащ се ужас, който не можеше да бъде сбъркан.

Девойката потопи втрещеното създание в сън тъкмо навреме, защото кристалите в замъка най-сетне достигнаха пределната си точка — и то едновременно. Силата на взрива не приличаше на нищо, което Миранда бе изпитвала досега. Дори и на такава височина повеят на вятъра и струящата енергия бяха усетени, разтърсили Мин. Отпуснатата Айви падна от гърба й, но умело бе уловена. Драконът уви опашката си около нея. След като магьосницата се убеди, че Айви вече не е в опасност, извърна очи към гледката, която още не бе утихнала. Нажежени колони лазурен огън се издигаха сред ослепяващо бяло сияние. Бил някога величествен замък, сега представляваше слягащ се облак отломки. Арки се бяха разхвърчали. Бойници падаха по земята, помитайки и без това разрушени постройки.

Гледката би трябвало да събуди спомени за преживяното клане, прилив на вина, че е предизвикала тази разруха в рожденото си място — или множество други емоции. Всеки присъствал можеше да обясни защо нищо подобно не се случи. Подобен изумителен хаос просто не оставя място за нищо друго в съзнанието. Околностите треперят. Дърветата се огъват като тревички. Изпепеляващата горещина се усеща от стотици футове разстояние. Ехтящият ломеж продължава да отеква в гърдите, дълго след като е лишил ушите от слух. Просто не остава време за спомени. Всички те биват сметени настрана от удивлението.

Премина един дълъг момент, преди Миранда и Мин да се опомнят достатъчно, за да избягат, но щом го сториха, понесоха се със скорост, която никой от евентуалните им преследвачи не би могъл да се надява да развие.

Девойката направи кратък опит да определи следващата си цел, но главата й още се въртеше от положените усилия. Затова се възползва от полета, за да събере мислите си. Насочи Мин някъде между изток и север. Не се знаеше къде са останалите, с изключение на това, че се намираха някъде на север. Ако се задържи в средата на Северното съглашение, поне нямаше да се налага да пътува далече.

Тъй като получената по време на диренето сила вече бе изчерпана, Миранда можа да изпита цялата жестокост на мразовития нощен въздух. Бегло огледа заклинанията, съдържащи се в откраднатия жезъл, но въобще не се изненада, когато не откри някое, което да я облекчи. Бе пригоден за употреба от близници, а те не биваха отегчавани от глад, студ или умора. Наложи се девойката да използва енергията на собствения си потръпващ дух, за да създаде сгряващо заклинание. Периодично Мин постигаше същия ефект, като избълваше огън. Правеше го толкова умело, че съвсем малко сияние напускаше устата й.

След като проблемът със студа беше разрешен, а гладът бе досадно напомняне, на Миранда й оставаше неприятната задача да размисли над нещата, които бе оставила настрана в разгара на битката. Новите постройки, които бе видяла в Кенвард, несъмнено принадлежаха на д’кароните. Умееха да лишават душите от различни неща, оставяйки само необходимото за изпълнение на дадена задача, нищо повече. Димът и злокобната миризма бяха съвсем сходни с тези от форта на Димънт. Там бяха сглобявани ужасяващите зверове. Значи Кенвард също представляваше подобен източник. Зърнатото в катакомбите изникна в ума й. Полузавършени близници, стоящи в безчетни редове. Все някъде трябваше да бъдат произвеждани, явно Кенвард бе въпросното място. Повдигна й се при мисълта. Бяха унищожили цял град, избивайки цялото му население — и за какво? За да изработват груби копия? За производство на подпалки, с които да подхранват пламъците на войната?

Имали са и друга причина — да се доберат до Айви. Миранда се извърна към спящата си приятелка. Бе се държала по странен начин, когато жената пристъпи иззад третата врата. Беше я разпознала. И още по-чудно — бе заявила, че жената изглеждала „прекалено стара“. А дори и след като омразата я бе погълнала, пак беше останала загрижена за безопасността й, наричайки я Анериана.

Името отекваше дълбоко в Мирандините спомени, отнасяйки я назад към дните в Кенвард. Действително беше чувала често това име. Анериана бе названието на талантливо младо момиче, което майка й бе учила. Истинското име на Айви, личността, която представляваше, преди да бъде заловена.

Многобройни въпроси се зараждаха в съзнанието на магьосницата. Какво се бе случило на Анериана в годините след открадването на душата й? Какво й бе причинил Димънт? Какво бе възнамерявал да стори? И как се беше изправила срещу хаотичната форма на мечодържеца дори и без да притежава душата си? Ами самият мечоносец? Какво се бе случило с него? Как бяха съумели да го съживят?

Ако някой можеше да предостави отговорите, то това бяха д’кароните. Което бе равнозначно на пълното им несъществуване. Това само разпали ума й още повече.

Облаците започваха да просветляват. Девойката огледа ширещия се под тях хоризонт. Не откриваше достатъчно гъсти дъбрави, в които да се скрият, а след всетия смут бе истинско самоубийство да остават на открито.

Накрая, след като не откри по-добро разрешение, Миранда накара Мин да се насочи към порутена плевня, разположена недалеч от малко езеро. След като надникна вътре и откри, че е почти празна, Мин предпазливо се напи с вода, сетне влезе вътре, стоейки нащрек. Настани се, прегръщайки и Миранда, и Айви. Уютно защитена сред топлината на приятелката си, изтощена от преживяното, Миранда бързо потъна в дълбок сън. Мин скоро я последва.

Краткият ден бе успял да се преполови, преди приспаната Айви да се събуди. Чувстваше се освежена и за момента не я тревожеха спомени от тронната зала. Кратката паника от осъзнаването, че се намира сред драконови лапи, бе последвана от реализацията, че е сред приятели. Известно количество внимателно маневриране я измъкна от хватката на Мин. Малтропът се протегна. Огледа набързо занемарената плевня, сетне се обърна към Мин. Досега не бе имала възможност да я огледа хубаво. Вече изглеждаше огромна. Истински дракон, а не бебето, което познаваше. Но същевременно се бе запазила такава, каквато я помнеше. Същият рубинен оттенък. Същите царствени извивки. Все още си беше Мин, все още позната, само десетократно по-силна и десетократно по-величествена.

Дори в съня си драконът постепенно започна да усеща, че част от скъпоценния й улов липсваше. Златните й очи се отвориха и бързо се спряха върху Айви. След като се усмихна широко, игровото създание внимателно се приближи и силно прегърна врата на Мин, целувайки я по бузата. След като изрази радостта си в продължение на още няколко мига, Избраната отстъпи назад, вдигнала пръст до устните си и сочейки към все още спящата Миранда. Мин леко намести спящата магьосница в лапите си и с интерес загледа как Айви се разхожда из плевнята, разсеяно разтърквайки стомаха си.

Айви се намръщи на празния зеблен чувал и се зае да проучва няколко дървени кутии, които откри. Беше гладна. Не просто гладна, умираше от глад. За ядене по време на пленничеството почти не можеше да се говори, тъй като се бяха страхували да разхлабят дори и една от веригите, за да я нахранят. Къркорещият стомах я подканяше да тършува из помещението. Откри няколко полузамръзнали картофа и две зелки, които бяха в сравнително добро състояние. Подхвърли картофите на Мин, която ги улови с грация. Заделяйки храна и за Миранда, Айви бързо погълна остатъка. Далеч не беше достатъчно, за да я засити. Хвърли изпълнен с копнеж поглед към дажбата на приятелката си, но бързо прогони тази мисъл. Очите й се преместиха към Мин. Драконът сигурно би могъл да улови нещо, но за тази цел трябваше Миранда да бъде събудена, а тя си беше заслужила почивката.

Подуши въздуха. Наблизо имаше нещо по-добро. Много по-добро…

Почти долетя до вратата на плевнята, за да подуши по-добре. Ароматът беше божествен. Едновременно сладък, пикантен и топъл. Някакъв гласец в главата й я предупреждаваше да не се показва на открито, но друг глас бързо го заглуши. Щеше да бъде бърза, щеше да се погрижи да не бъде видяна. Бе гледала как Лейн го прави. Щеше да е лесно.

— Остани тук. Сега се връщам — с гримаси изрече Айви, придружавайки думите си с жестове.

Сетне изчезна, втурвайки се към близката къща. Мин неспокойно се размърда, протягайки врат в опит да надникне навън. Когато не успя да го стори, внимателно постави Миранда на земята и се изправи на крака, приближавайки се до вратите и надничайки през процепа. Погледна към спящия човек, сетне към отдалечаващата се форма, отново пристъпвайки неспокойно. Нервните й движения скоро събудиха Миранда, която сънено се огледа наоколо. Напрегнатото изражение върху муцуната на Мин, както и отсъствието на Айви, я накараха да се разсъни мигновено.

— Къде е тя? — сурово запита Миранда.

Мин отново погледна към вратата. Девойката се стрелна към нея, надничайки точно навреме, за да види как Айви изчезва в къщата, намираща се сред полето.

— Знае, че не трябва да върши подобни неща! — тросна се момичето.

Отвори вратата и излезе навън.

— Ти остани тук. Не излизай, освен ако не е изключително наложително — предупреди Миранда, преди да се втурне след Айви.

Бе ден и полето бе равно. Нямаше как да се скрие от евентуални погледи, които можеха да се насочат насам. Посевите също не предлагаха никаква защита, тъй като едната част на полето бе засята с картофи, а другата със зеле. Тези зеленчуци бяха единствените, които вирееха в северната почва, а сортовете, растящи по всяко време на годината, стига земята да не е замръзнала, бяха единствената причина повечето северняци да не са измрели от глад. В миналото си бе мечтала за повече житни поля, за да има повече хляб. Никога не си и бе помисляла, че щеше да копнее за прикритието, което щяха да предложат.

Достигна къщата. Бе скромна, някак позападнала — на два етажа. Вратата беше открехната. За момент се замисли да използва някаква магия, която да й помогне да остане невидяна, но вече белята бе сторена. Само бързина можеше да помогне. Предпазливо разшири пролуката, за да може да се промъкне. Долетя ахване.

Целият долен етаж представляваше едно голямо помещение, в средата на което се издигаше камина с добре наръчкан огън. Треперейки зад шкаф край една от стените, стоеше млада жена, изглеждаща прекалено изтощена за годините си. Айви повдигна очи. Бе се привела над тава върху масата и тъкмо я облизваше. Муцуната й бе покрита с остатъци от съдържанието. Изглеждаше разочарована.

— О, будна си. Надявах се да се върна, преди да си се събудила — рече Айви, сякаш най-голямото й провинение се състоеше в разбуждането на Миранда.

— Айви, трябва да вървим — веднага! — смъмри я девойката.

— Зная, но първо трябва да опиташ малко от това. Нарича се коблер и е най-вкусното нещо на света. Този го изядох, но тя каза, че можем да вземем и другия — рече Айви.

— Да! Да! Вземете каквото искате, само се махнете! — изпищя жената.

Айви се изправи и се опита да издърпа и втората тава от огъня, докосвайки я предпазливо с пръсти, преди да се откаже.

— Трябва да има някакво приспособление, нали? — попита тя, търсейки въпросното.

— Айви, остави — отново настоя Миранда, пристъпвайки вътре и затваряйки вратата. — Трябва да…

— О, виж. Тя има един от онези! — рече малтропът, вземайки една от прокламациите, които Подронието се опитваше да откъсва.

Това обясняваше защо жената бе толкова ужасена. Знаеше кои са. Миранда погледна към стопанката, която посрещна погледа със същата реакция, последвала насочването на оръжие.

— Моля ви! Кълна ви се, никому няма да кажа! Само не ме наранявайте! Сама съм тук! Никой няма да узнае — побърза да ги увери тя.

— Не ти мислим злото. Само… — опита се да обясни Миранда, но бе прекъсната.

— Не си сама — рече Айви, подушвайки въздуха. — Горе има още някой.

Очите на жената се разтвориха широко.

— Не! Моля ви! Пощадете баща ми! Той е много болен, не ви заплашва! Ще умре без мен! — замоли се тя, отпускайки се на колене.

— Болен? Какво му има? — попита девойката.

— Моля ви, моля ви — хленчеше жената. — Не сме ви сторили нищо.

— Можеш да й кажеш. Тя лекува хора — изтърси Айви, докато критично оглеждаше прокламацията.

— Мога да му помогна — предложи Миранда.

В очите на домакинята проблесна надежда, бързо заменена от недоверие:

— Просто го оставете на мира.

— Много добре — отвърна магьосницата. — Бързо, Айви.

— Ами коблера? — възпротиви се малтропът.

— Остави го — сурово изрече Миранда.

Айви се прегърби и неохотно се отправи към вратата, която Миранда отвори. Двете бяха направили няколко крачки в леденото поле, когато жената изникна на прага.

— Почакайте — викна тя.

Двете се обърнаха.

— Наистина… наистина ли можеш да му помогнеш? — попита тя с треперещ глас.

— Мога да опитам.

Жената се отдръпна настрани. Миранда и Айви влязоха отново.

— Знаех си, че ще се осъзнаеш — отбеляза Айви, вземайки отново плаката и сядайки на масата.

Миранда бе отведена до втория етаж. Стъпалата бяха протрити от притеснени стъпки. На върха им я очакваха редица врати. Зад една от тях се намираше спалня. Слабоват възрастен мъж лежеше в легло, несъмнено ненапускано от седмици. Намираше се на прага на смъртта. Кожата му бе опъната и с болезнен сив цвят. По лицето му се стичаха капки пот, квасящи чаршафите. Въздухът бе напоен с миризмата на болест. Немощно извърна глава към появилите се, а замъглените му очи се взряха през тях.

— Започна преди месец — нервно каза жената. — Той…

— … е работел край езерото — рече Миранда.

— Откъде знаеш? — попита тя.

Девойката отметна одеялото и вдигна ръката му. Бе жилава, дори и измъчена от болест, изглеждаше достатъчно силна, за да изтръгне пън от земята. Обърна я. Нищо. Вдигна и другата. Също нямаше нищо. Накрая отви и краката му. Там беше. Петата му бе разсечена от тънък черен белег. Сълзите на стопанката бликнаха отново при вида му.

— Това… — ахна тя.

Миранда кимна. Живеещите на север го познаваха добре. Растение, което наричаха режещ лист. Имаше широки листа с твърди, тънки, извърнати нагоре ръбчета. Срещаше се само край вода и беше много рядко, но в миналото се бе срещало често. Земеделците се бяха опитвали да го унищожат с години. Листата му съдържаха мощен токсин. Дори и леко убождане бе достатъчно да предизвика неминуема смърт. Очите се замъгляваха, силата гаснеше. Апетитът изчезваше и накрая се появяваше изгаряща треска. Ужасен, бавен и безотказен начин да се умре. Като дете бе чувала напътствията хиляди пъти: оглеждай се за тях точно под леда и ако не си сигурна, дръж се настрана. Зиме листата замръзваха, изправяйки острите си ръбове. По-едрите растения с лекота можеха да разсекат подметка на ботуш. Очевидно това се бе случило и на клетия човек пред нея.

Жената не беше на себе си от отчаяние. Миранда постави ръка на рамото й.

— Как се казваш?

— Сандра — промълви жената, хлипайки.

— Сандра, ще се опитам да му помогна, но ще отнеме време и много концентрация. Ако ме оставиш да си върша работата, давам ти думата си, че ако е възможно да бъде спасен, ще бъде — изрече девойката.

— Не мога да го оставя — твърдо каза жената.

— Много добре.

В редките и кратки дискусии, които бе водила с делителите в Ентуел, отравянето от режещ лист бе споменавано повече от веднъж. Мнозина виждаха в негово лице една от най-трудните болести. Отровата се вклещваше дълбоко в засегнатото тяло, просмуквайки се във всяка тъкан. Оглеждайки токсина с ума си, девойката го видя като тънка мъгла, разпростряла се по цялата снага. Бе се вплела в самите нишки на съществото му.

Миранда коленичи и насочи концентрираното си съзнание. Моментално разбра защо изцеляването се считаше за такова предизвикателство. Отделянето на отровата от плътта бе далеч по-сложно за постигане от всички тестове, които трябваше да издържи в Ентуел. Ако имаше заклинание за постигането му, то тя не го знаеше. Което означаваше, че трябва да го направи ръчно. В цялото му тяло имаше само капка от зловещата субстанция, която се измъкваше с лекота от волята й и се наместваше обратно дори при най-незначителното нарушаване на фокуса. Трябваше да обхване цялата разпростряла се болест и то наведнъж, без да причинява допълнителни щети. Едновременно трябваше да се движи по и срещу кръвта на различни места. Напредваше бавно.

След няколко минути възрастният мъж се размърда. Миранда успя да запази концентрацията си, но гледката бе породила надежда у Сандра, обгърнала окуражително раменете й. Това вече наруши фокуса на девойката и й коства значителна част от напредъка. Когато се случи за трети път, изнервената й въздишка убеди Сандра, че за баща й ще е най-добре дъщеря му да иде другаде. Бавно се спусна по стълбите.

Айви тършуваше из шкаф. Виждайки домакинята, спря и се усмихна засрамено.

— Съжалявам. Търсех… нещо. Надявам се не съм прекалила. Как върви горе?

— Не съм сигурна. Но тя се опитва — отвърна Сандра, предпазливо заобикаляйки Айви, докато се отправяше към масата.

— Ще успее. Може да стори всичко. Ние сме Избрани, както знаеш — гордо рече Айви.

Очите на Сандра неспокойно се спряха на прокламацията. Намиращата се горе жена си бе спечелила частица от доверието й, но с това създание нещата стояха различно. Тя бе звяр, малтроп. Дори и ако Съглашенската армия не я беше обявила за обществен враг, Сандра пак щеше да бъде ужасена. Малтропите бяха крадци, убийци и какво ли още не. Повдигна глава, за да види, че съществото стои точно до нея, отново гледайки към обявлението.

— Отвратителна рисунка, нали? Виж ме само. Толкова безжизнена. Толкова скучна.

Сандра плъзна стола си леко встрани и погледна Айви в очите.

— Постига си целта — рече тя.

— Нищо подобно не постига! — възрази Айви, чийто повишен глас сепна жената, карайки я да се притисне към облегалката. — Изкуството трябва да предава история. Да бъде част от душата, която го е създала. Трябва да е живо, жизнено. Трябва да общува директно с духа. Да изразява неща, които думите никога не биха могли да изразят. Изкуството е същината на съществуването. Това просто прилича на нещо. Само рисунка. Срамота.

Думите й изразяваха страст, на каквато Сандра не бе смятала зверовете от вида й за способни. Осмели се отново да надникне в животинските очи и откри, че са ярки и дружелюбни. Но това не означаваше нищо. Щом бе успяла да оцелее толкова дълго, значи владееше множество трикове, с които да приспива бдителността на хората. Детинската жизнерадостност бе само преструвка. Нямаше да позволи да бъде заблудена от този звяр. Докато очите се взираха въпросително в нейните, Сандра усети зараждането на нервност, причинена от задълбочаващото се мълчание.

— Какво точно търсеше? — попита тя, желаейки да прекъсне тишината.

— Ами… — поде Айви, внезапно проявявайки интерес към пода. — Осъзнавам, че ни предложи исканото, само защото те беше страх, но… Трябва ми нещо за хапване. Всъщност много.

Стоеше засрамено, опъвайки пръсти зад гърба си. Срамуваше се, че бе изплашила така жената. Знаеше колко ужасен може да бъде страхът и именно от това произтичаше срамът й.

— Коблерът не те е заситил? — отвърна Сандра с тон, в който се долавяше известно обвинение.

— О, беше превъзходен! Но дори и ако си склонна да ни дадеш другия, той е за приятелката ми. Тя още не го е опитала. Обаче храната не е и за мен — обясни Айви. — За Мин е.

— Мин? Мислех, че тя се казва Миранда — каза жената, поглеждайки към прокламацията, за да направи справка.

— Моля? А, не, не — отговори Айви с усмивка, поклащайки глава. — Не, Мин е още навън. Тя е драконът в плевнята ти.

Сандра рязко си пое дъх и го задържа. Нямаше начин да е казала това. Никой не би изрекъл подобно нещо по такъв безгрижен начин.

— Д-дракон?! — съумя да промълви стопанката.

— Мхм — кимна Айви. — Сигурно е по-гладна и от мен, защото летя дотук. Тук има само едно нещо, което тя би могла да яде, а то е сред любимите й неща.

Лицето на Сандра побледня. Всеки знаеше с какво се хранят драконите. Затова съществуваха почти толкова истории, колкото и за малтропи. Високи кули. Дълбоки пещери. Винаги с дракон. Винаги очакващ жертва, която да засити глада му. Преглътна мъчително.

— М-моля… — поде тя.

— Не мисля, че искам много — рече Айви, страхувайки се да не получи отказ. — Миранда помага на баща ти. Това е най-малкото, с което би могла да се отплатиш.

— Аз…

— Ще отнеме само минутка. Можем да излезем и двете — предложи създанието, оживявайки се при мисъл, която несъмнено щеше да наклони везните на убеждението в нейна полза. — Ти ще я нахраниш!

Сандра отново се опита да преглътне, но устата й бе пресъхнала. Бавно се отдръпваше назад.

— Трябва да има и друг начин… — дрезгаво промълви тя.

— Но с Мин винаги е по-лесно да се спогодиш, ако лично й дадеш лакомство. Уверена съм, че ще те хареса, след като вкуси — отчаяно рече Айви.

— Убедена съм в това — прошепна Сандра.

— Значи е решено. Къде държиш картофите? — с облекчение попита малтропът.

— Но… Картофите? — рече стопанката, толкова объркана, че едва не изгуби равновесие.

— Внимавай. Да, картофи. Ти какво мислеше, че имам предвид? Зеле?

— Но драконите не ядат картофи — възрази Сандра, забравила за миг каква бе алтернативата.

— Може би не повсеместно, но Мин ги обожава. Не може да им се насити. Хайде, трябва да имаш купища чували. Тя няма да е на себе си от радост — изчурулика Айви, сияейки, и буквално, при мисълта за реакцията на дракона.

Очите на Сандра се разшириха и тя отстъпи назад от бледата, но ясно доловима златна светлина. И магьосничество? Какво беше това създание, говорещо такива лудости?

Айви разпозна страха в очите й и бързо разбра какво го причиняваше. Възвърналият се срам бързо прогони радостта, а с нея и сиянието.

— Мога да обясня! Не беше нищо опасно! Ох… всичко обърквам — рече Айви с насълзени очи.

Стисна зъби и прогони сълзите, разсеяно потърквайки китки.

— Виж… имаш ли нещо, с което да махна това? — попита Айви. — Краищата им са много остри, а и леко горят. Смятам, че ако се отърва от тях, ще мога да мисля по-ясно. Може би тогава ще спра да оплесквам всичко.

Погледът на Сандра се премести върху кристалните окови. Китките под тях бяха зле раздрани, бялата козина бе обагрена с кръв. Глезените също бяха пристегнати с подобни окови, такава имаше и на врата. Айви разтриваше особено зачервена част от ръката си и потръпваше. Сандра неволно изпита съжаление.

— Защо ги носиш? — попита тя.

— Попитай армията. Те ги сложиха там — навъсено отвърна Айви.

— В такъв случай смятам, че трябва да останат — отвърна Сандра, смаяна колко жестока се почувства заради изреченото.

Айви се облегна на стената и се отпусна на пода, въздъхвайки обезсърчено и кимвайки. Продължи да разтърква кожата под оковите. Докато разполагаше с нещо, което да я разсейва, не ги усещаше чак толкова, но тишината и тъгата караха раните да я сърбят ужасно.

Сандра я наблюдаваше. Гледката бе жалка. Усети как отвращението й отслабва, постепенно заменяно от съжаление. Опита се да задържи омразата, но не можеше да стори нищо. Мъчно й беше да гледа създанието в такова състояние. Дори и чудовище не заслужаваше това.

— Не го чеши. Може да намеря нещо — отстъпи Сандра, изправяйки се и отивайки до един шкаф. След известно ровене извади малък чук.

Очите на Айви се оживиха, когато инструментът й бе подаден. Хвана го и след като се поколеба за миг, Сандра отпусна хватка.

— Много ти благодаря. Да, това ще свърши работа. Много мило от твоя страна — заяви Айви, сядайки кръстато, за да допре оковите на глезените до пода.

Повдигна чука, но спря.

— Шумът няма да пречи на Миранда, нали? Не бих искала това.

— Къщата е стара и стените са дебели. Просто не губи време — отвърна Сандра, в чийто ум се бе зародило съмнение, подтикващо я да си вземе обратно оръжието, което бе предоставила на чудовището.

Айви вдигна чука и го стовари с далеч по-голяма сила от необходимото. Кристалът се пръсна на десетки късчета, а главата на инструмента продължи към глезена й. Стисна зъби и ръце, докато болката утихне, сетне погледна към крака си. Бе по-разкървавен от преди, но не бе в кой знае колко по-лошо състояние. Промени позицията си и счупи втората окова с по-голяма предпазливост. Нов удар освободи китката. Вече бе придобила опит, така че оковата около другата китка бе строшена на две равни парчета. Оставаше нашийникът. Колкото и да се опитваше, не можеше да застане в позиция, от която да го строши лесно. След няколко опита, които единствено докараха синини, Айви погледна към Сандра.

Младата жена я бе наблюдавала с ъгълчето на присвитите си, полуизвърнати настрани очи. Част от нея бе ужасена от мисълта какво можеше да й причини Айви. Друга част се тревожеше какво можеше Айви да причини на себе си. Бе дърпана в различни посоки от впечатлението, че е дала оръжие на маниак — и това, че го е дала на дете.

— Не мога да се справя с врата. Би ли…? — попита Айви, протягайки чука с надежда.

Сандра бавно го взе. Пръстите й още не се бяха сключили около дръжката, а Айви вече полагаше глава върху ръба на масата, притискайки я към плота, така че нашийникът леко се издигна. Младата жена погледна към звяра, сякаш предлагащ се за екзекуция. Гласовете на подозрението гръмовно заглушиха тези на състрадание. Крещяха да се възползва от възможността, несъмнено най-добрата, която щеше да й се предостави, и да убие звяра веднъж завинаги. Един рязък удар щеше да е достатъчен, за да го зашемети. Сетне щеше да е лесна работа да го довърши.

Сведе поглед към създанието, което бе стиснало очи и се бе хванало за крака на масата. Никаква следа от страх, нито частица подозрение, само очакване на удара, който щеше да я освободи и от последната окова. Сандра погледна към врата под напукания нашийник. Бе разранен, бялата козина бе оцветена в десетина оттенъка червено. Сигурно болеше ужасно. Огледа създанието. Нямаше оръжие, нямаше броня. Облеклото бе парцаливо и износено. Ако това бе злодей, със сигурност щеше да носи оръжие. Ако бе измамник, щеше да е по-добре облечена. Сандра си пое дълбок дъх и вдигна чука.

Миранда се появи на върха на стълбището точно в мига, в който чукът се спускаше. Металната глава иззвънтя по кристалната лента, обсипвайки я с нови пукнатини и отчупвайки няколко парченца. Айви отвори очи и опипа цепнатините с пръсти.

— Смятам, че това е достатъчно — рече тя, строшавайки оковата с лекота.

— Сандра — повика я Миранда.

Очите на младата жена се стрелнаха по посока на разнеслия се глас. Миранда изглеждаше изтощена и преди. Сега едва се държеше на крака. Само след миг Сандра вече се намираше до нея, прескачайки повечето от стъпалата. Профуча край девойката и нахлу в бащината спалня. Разлика от небето до земята. Лицето му бе възвърнало цвета си. Допря дланта си до челото му и не откри и следа от изгарящата треска. Очите му бяха замъглени, но разумни. Спряха са върху нея за миг, преди да се затворят.

— Той… — успя да изрече Сандра край буцата в гърлото си.

— Ще спи известно време. Силата му бавно ще се възвърне. Може да минат няколко седмици, преди отново да дойде на себе си, но ще се оправи — обясни магьосницата.

Цялата мъка, болка, тревога и тъга се изля от Сандра в изблик радостен смях през сълзи. Силно прегърна Миранда, едва не събаряйки и двете им на земята. Сякаш години се отърсиха от снагата й. Живот проблесна отново в насълзените й очи. Отдръпна се и потърси думи да благодари, но от гърлото й не можеше да се отрони нищо друго, освен примесен с хлипане смях. Айви също се появи на стълбите. Сандра се втурна към нея, прегръщайки я. Вече не виждаше чудовище в нейно лице. Светицата, спасила баща й, не би търпяла чудовище край себе си. Тук имаше само приятели. Само герои.

— Как бих могла да ти се отблагодаря? — изрече Сандра, когато емоциите най-сетне започнаха да се успокояват.

— Не е нужно да ми благодариш. Радвам се, че можах да помогна — отвърна Миранда.

— Да не чувам такива неща. Трябват ти дрехи. Трябва ти храна. Трябва ти почивка. Ето, леглото ми е в другата стая. Наспи се — рече стопанката, отвеждайки олюляващата се целителка през въпросния праг.

— Не мога. Предстои ни много работа. Не бих си и помислила да те излагам на подобна опасност — отвърна магьосницата, полагайки неимоверни усилия да не хвърля изпълнени с копнеж погледи към леглото.

— На половин ден път няма да откриеш никого. Почини си. Това е най-малкото, което ти дължа — настоя Сандра.

Отне още известно настояване, но накрая Миранда отстъпи, потъвайки в сън почти в мига, в който главата й изпита редкия лукс на възглавница.

— А на теб с какво бих могла да ти помогна? Каквото и да е! И не защото ме е страх — рече Сандра, поглеждайки към Айви сякаш за пръв път.

— Наистина ли? Щом ще правиш храна за Миранда, аз също не бих отказала малко. И картофите за Мин — рискува Айви.

— О… О, да. Да. Драконът. Ще се погрижим да се наяде до насита. От картофите имам почти неизчерпаеми количества — каза домакинята.

Миг по-късно Айви следваше дебело облечената Сандра към избата. Прашен чувал с картофи се намери върху рамото на малтропа и двете се отправиха към плевнята. След като поспря пред вратата, Сандра я отвори. Ако Айви се бе замислила, щеше да помоли да влезе първа. Видът на непознат човек накара чакащия дракон да скочи на крака с такава бързина, която би сепнала и най-невъзмутимите умове.

Мин гледаше към Сандра с погледа, който хищниците запазват за жертвите си. Тъмните мисли относно какво би могла да е причинила непознатата на останалите изпълваха ума й, подхранвайки първичен огън — огън, който щеше да е избликнал в атака, ако Айви не бе пристъпила напред, носейки чувал със специфичната миризма на най-прекрасните лакомства. Гневът изчезна, но не и подозрителността. Огромните очи пронизаха Сандра, която можеше да се закълне, че погледът преминава през нея. Айви неловко отвори чувала и бутна няколко грудки в треперещите ръце на стопанката.

Върху лицето на Мин се появи гладно изражение, което далеч не оказа благотворно влияние върху изпънатите нерви на Сандра. Приближи се до човека, стоящ вцепенен от погледа й. Когато се намери достатъчно близо, разцепеният език се плъзна от устата и ловко прибра картофите от треперещите длани. След като погълна недостатъчното пиршество, Мин погледна с очакване към Сандра, която побърза да предостави отворената торба. Чувалът бе изпразнен за секунди, а върху изненадващо изразителното лице на звяра изникна доволно изражение. Масивната глава се отпусна на земята, плъзвайки се напред, докато не се озова пред младата жена.

— Иска да я почешеш по главата — прошепна Айви.

След няколко мига убеждаване, несклоняващите крайници най-сетне се съгласиха. Бе възнаградена с дълбоко ръмжене, което при някое друго животно би представлявало мъркане. Вцепеняващият звук се издигна в кресчендо, когато Сандра намери любимото място точно над очите. След като галенето приключи, Мин повдигна глава, хвърли още един поглед, сетне се оттегли в средата на плевнята, за да се настани удобно. Със сърце, най-сетне придобило нормален ритъм, Сандра се извърна към Айви.

— Зад всичко това трябва да се крие някаква история — успя да изрече тя.

* * *

Миранда неохотно се надигна от леглото. Отвъд прозореца се намираше гаснещата дневна светлина. Трябваше отново да поемат на път. Затътри се из тъмната и непозната стая, докато най-сетне намери вратата. Веднага след отварянето й бе посрещната от топлата, подканяща миризма на храна. Слизайки по стълбите, завари Айви и Сандра да разговарят като стари приятелки. Намиращото се върху масата със сигурност не можеше да се определи като пиршество, но тъй като представляваше първата истинска храна, която не бе приготвена набързо над нищожен пламък или донесена от пазачи, бе повече от перфектна.

— Наистина не е трябвало да… — поде девойката.

— Не говори глупости. Зная цялата история. Не съм сигурна дали вярвам изцяло…

— Хей! — обади се Айви.

— … но и със сигурност не вярвам на всичко, казвано от Съглашението — продължи Сандра. — Не зная дали сте Избраните или група предатели, но сторихте нещо за мен, което дори и Съглашенската армия не би направила. За това ви дължах да изслушам историята ви. Както и гореща гозба.

Действително беше гореща — и беше вкусна. На масата имаше неща от сорта на хляб, вино, чаши и чинии. Неща, за които Миранда бе забравила, че трябва да съпътстват храненето. Яде с удоволствие, наслаждавайки се на вкуса. Може би това щеше да е последното истинско хранене за дълъг период от време. Същевременно двете със Сандра разговаряха.

— Работите… с Червената сянка — рече домакинята.

— Така е — призна Миранда.

— Значи сте престъпници — мрачно каза тя.

— Правим, каквото е нужно да се направи. Ако заради това сме престъпници, така да бъде — отговори магьосницата.

— Но той е убиец. Макар да те познавам съвсем отскоро, не мога да си представя, че по своя воля би се съюзила с него.

— Не мога да говоря относно нещата, които е вършил в миналото, но сега е отдаден на делото — обясни Миранда.

Сандра се взря в нея, обмисляйки отговора. Миранда погълна и последната хапка от коблера, който бе привлякъл Айви тук. Вкусването на подобна божествена смес я караше да се чувства като осъден, получил последната си дажба.

— Къде ще идете сега? — попита стопанката на дома.

— Имам още… трима приятели, с които трябва да се събера — отвърна Миранда, в чийто ум изникна Дийкън. — Ще ги открия.

— Не мога да повярвам, че казвам това… но ти желая успех. Надявам се, че ще откриеш решение, което ще спести на земята ни още кръв — и че ще го откриеш бързо. Северът се нуждае от хора като теб. Състрадателна си. Ти си водител. А земята страда — каза Сандра.

— Ще сторя всичко по силите си — рече магьосницата, като се надигаше.

Сандра също се изправи.

— Преди да тръгнеш, поне вземи едно наметало — настоя тя.

Отиде до куката, от която висеше въпросното. Почисти го, с което вдигна облак прах във въздуха.

— Вече направи толкова много, не бих… — поде Миранда.

— Принадлежи на по-малкия ми брат. Отиде на фронта преди няколко месеца. Ако това означава, че при завръщането си няма да го намери, не мисля, че ще имам нещо против мъмренето му — искрено рече тя.

Миранда взе одеждата и двете се прегърнаха. Сандра се извърна към Айви.

— Сбогом, Айви. Много съжалявам за начина, по който се отнесох към теб — рече тя, разпервайки ръце.

Айви се хвърли отгоре й, обвивайки я в далеч по-ентусиазирана прегръдка, отколкото Сандра очакваше.

— Всичко е наред. Нямало е как да знаеш. Съжалявам, че те изплаших — рече игривото създание.

— Няма нищо — увери я Сандра.

Двете героини се отправиха към плевнята, следвани от стопанката. Когато стигнаха вратите, тя ги спря.

— Миранда — заговори домакинята. — Ако дойдат, ще им кажа, че сте били тук. Няма да пазя това в тайна.

— Стори онова, което смяташ за правилно. Това вършим и ние — отговори Миранда.

Сандра отвори. Мин се изправи, изпълвайки погледа си с вълнение и облекчение при вида на двете си спътнички. Миранда я почеса по главата. В отговор драконът облиза бузата й с грапавия си език. Хвърли бегъл взор към Сандра, последван от изражение, което моментално показа на стопанката, че е трябвало да донесе друга торба с картофи. Айви се покатери на врата на Мин.

— Убедена ли си, че искаш да стоиш там? Отново ще летим — предупреди Миранда.

— Ще си затворя очите. Не искам да съм заспала, ако нещо се случи — отвърна Айви, вкопчвайки се здраво.

Магьосницата се покатери на свой ред, настанявайки се зад Айви. Сандра отстъпи встрани и разтвори широко вратите. След няколко мощни крачки и един могъщ скок героите вече се носеха сред ясния нощен въздух. След миг огромната форма се превърна в тихото приплясване на ципести криле. Сетне и това престана да се чува.

Сандра бавно се отправи към къщата. За пръв път от месеци се бе отървала от обвилата я тъга. За пръв път от години чувстваше нещо друго… Надежда.

Айви стискаше толкова силно, че дори Мин усети през люспите. Трепереше, а дъхът й влизаше на резки, ужасени просъсквания, за да бъде издишан под формата на хленч. На няколко пъти синята аура се мъчеше да проблесне, но малтропът успяваше да потисне страха.

— Айви, трябва да се успокоиш. Дишай бавно — подкани я Миранда.

— Не мога. Не мога. Още колко? Кажи, че ще се приземим скоро — изквича ужасено Айви.

— Ще летим цялата нощ. Още не съм сигурна накъде сме се отправили — отговори девойката.

Отговорът на Айви се състоеше в по-шумно изхленчване и проблясък синьо.

— Айви, не те заплашва нищо. Мин никога не би позволила да паднеш.

Споменаването на падането разтърси Айви, стиснала очи още по-плътно. Не можеха да продължават така. Казаното по-рано от нея бе истина. Ако нещо се случи, тя трябваше да бъде будна — но не би могла да стори нищо в подобен ужас.

— Айви, имаш ли ми доверие?

Малтропът кимна сковано.

— А имаш ли доверие на Мин? — продължи Миранда.

Айви отново кимна.

— Тогава отвори очи — каза магьосницата.

— Но… — възрази малтропът.

— Всичко ще бъде наред, Айви — меко рече девойката.

Айви се приготви и силом принуди очите си да се отворят, за миг допускайки страха до повърхността. Първоначално не различи нищо. Само студена, мрачна бездна навсякъде около нея. Синият проблясък започна да гасне. Бавно повдигна очи нагоре. Облаците бяха близо. Толкова близо, че сякаш можеше да ги докосне с ръка. Луната представляваше единствено бледо сияние зад тях. Сведе поглед. Главата й сякаш се завъртя. Виждаше земята, но никога не бе си представяла, че може да изглежда така. Страхът потъна някъде в ума й, избутан от същото чувство на удивление и красота, поразило Миранда по време на първия й полет. Приведе се настрани, за да погледне по-добре, сетне бързо се наведе в другата посока, за да погледне и оттам.

— Красиво е… — прошепна тя.

Очите й се стрелваха из стелещата се гледка, нетърпеливи да обхванат колкото се може повече. Страхът още бе там, но бе примесен с оживление и откритие, превръщайки се в нещо различно. Нещо ново. Извърна очи към облаците.

— Можем ли да се издигнем по-високо? — попита Айви.

— Е, Мин? — запита Миранда с усмивка.

Драконът се изви нагоре и започна да набира още височина. Облаците се приближиха, сетне внезапно изчезнаха, защото Мин вече се намираше сред тях. Сивота се простираше във всички посоки, гъделичкаха ги снежинки. След още няколко мига Мин се издигна над облаците, повлачила след себе си ивици мъгла. Сякаш бе пристъпила в някакъв друг свят. Небесната мъгла под тях се простираше докъдето поглед стигаше, напомняйки на застинало бурно море. А над тях стоеше небето. Не мрачното покривало с тесни ивици звезди, което Миранда познаваше, а истинското небе. Поле звезди, ясно като кристал, сияещо.

Миранда никога не бе съглеждала безоблачно нощно небе, но бе мечтала за него. Дори въображението й бледнееше пред обсипаната със скъпоценности вечност, която се разгръщаше пред нея. И луната. Мислеше, че я е виждала преди, но се бе лъгала. Съзираното от нея нямаше как да бъде същият славен, изпъстрен диск от слонова кост, висящ над главите им. Приличаше на излъскан мрамор, излъчвайки посрамващо слънцето сияние.

Айви бе зяпнала от удивление, а зашеметяващата гледка сияеше в очите й. Миранда също не беше останала недокосната от красотата, но Айви я усещаше далеч по-дълбоко. Острите й очи различаваха възхитителни линии по повърхността на луната. Умът й, долавящ и най-фините нюанси на изкуството във всичките му форми, преливаше от вдъхновение. Почти не можеше да понесе всичко това.

— Никога не бих си представила нещо толкова съвършено — успя да промълви тя.

Миранда неохотно затвори очи. Предстоеше й работа. След като Айви се бе успокоила, вече беше време да избере посока. Летенето сред леденото нощно небе върху гърба на дракон не бе най-подходящото място за медитация, но нямаше избор. Мин се носеше плавно във въздуха, а като се изключи фучащият вятър, по-спокойна обстановка трудно можеше да намери. Почивката в истинско легло и храната й се бяха отразили добре. Жезълът, бил той и д’каронски, също щеше да е от полза. Отново прегледа заклинанията му, надявайки се да открие нещо, което да й помогне да намери останалите, както и проверявайки за наличието на нещо, което да помогне на д’кароните да открият нея. След като не намери нищо, което да определи като полезно или опасно, девойката отново насочи ума си в търсене.

Виещият вятър и студът бавно се стопиха, заменени от вглъбяването. Звездите над главата й изчезнаха, за да се появят под нея, изобразяващи искриците на душите. За кратко потърси останалите, но скоро се отказа, тъй като търсенето не разкри нищо. Обърна се към спомените си, оглеждайки откриването на Айви за някакви догадки. Светът отново бе обвит с меко, топло сияние — слабо, но беше навсякъде. Миранда никога не се бе замисляла какво точно представлява то. Може би бе духът на самото битие. Може би бе енергията на природата. Каквото и да беше, намираше се навсякъде… Навсякъде, но не и на мястото, където се бе намирала Айви.

Обърна поглед към жезъла, който държеше. Той изпъкваше по-черен сред заобикалящата го тъма. Всичко, докоснато от нея, също потъмняваше. Миранда промени търсенето си, дирейки не светлина, а мрак, не извори на живот, а пусти празнини. Ако д’кароните криеха Избраните, щеше да открие белезите на коварството им.

Не й отне дълго време. Ужасяващ мрак и раздиращ душата студ обгърнаха ума й. Съсредоточи се върху усещаното. Намираше се далече, но тази дума почти бе изгубила значението си след завръщането на Мин. Никак не беше лесно да се прецени истинското разстояние по странния му еквивалент в духовното битие, но обстоятелствата бяха принудили Миранда да се превърне в експерт по тази дейност. Недоловимата цел бавно се превърна в място на картата. Вече разполагаха с цел.

— Натам, Мин. На изток — насочи тя.

Айви се извърна:

— Кого откри?

— Не зная — отговори Миранда.

— Надявам се да е Лейн… или Дийкън. Само да не е Етер — изрече Айви, озъбвайки се при омразното име. — Хубаво е, че нея я нямаше при Сандра. Щеше да бъде истинско бедствие. И щеше неспирно да ми надува главата.

— Пое голям риск — напомни й девойката. — Трябваше да останеш скрита.

— Зная. Но понякога, когато видя къща или град… не зная… чувствам се… Мисля, че думата е… копнееща.

Миранда си припомни тронната зала.

— Онази жена в замъка. Тя… — заговори момичето.

— Да — отвърна Айви.

— Значи трябва да те наричам… — поде магьосницата, но не успя да се доизкаже.

— Не — Айви бавно поклати глава. — Това не съм аз. Вече не. Някога бях Анериана. Преди много време. Тя не би сторила някои от нещата, които аз направих. Сега съм Айви. За добро или за лошо. Не бих се върнала… дори и да можех.

Малтропът навъси вежди при последните си думи.

— Сега спомняш ли си нещо? — попита Миранда.

— Известни неща. Някои спомени са много ярки. Последната част. Останалото е все още размазано, с малки изключения — тъжно отвърна създанието. Сключи юмруци, внезапно сполетяна от нещо. — Може ли да говорим за нещо друго. Бързо! Когато си помисля, че мисля за него и когато си мисля за него, започвам да се чувствам отново по онзи начин. Омразата. Не ми харесва. Не беше същото като с останалите. Гневът и страхът са лоши, но поне ме отхвърлят настрана. После не си спомням нищо. Когато усещах омразата, все още бях там. Помня. Просто не можех да спра… Бях себе си. Не мисля, че щеше да ме освободи, ако не бях докоснала онзи меч.

Айви поспря, за да помисли над това, потръпвайки при идеята.

— Знаеш ли, още не си ми разказала за Мин. Как така е станала толкова голяма? А с теб какво стана? И тебе ли заловиха? — попита Айви.

Миранда разказа преживяното след принудителното разделяне, сетне се постара да предложи своето разбиране за случилото се с Мин. Историята трябваше да отнеме малко време, но Айви неспирно разпитваше за подробности, склонна да узнае всеки нюанс. Ако не я познаваше по-добре, можеше да се закълне, че имитира Дийкън. Накрая, когато всички тънкости бяха разкрити, Айви погледна към крилото на Мин, търсейки да зърне Белега, който досега бе убягнал от вниманието й.

— Белегът голям ли е? Не зная как съм могла да го пропусна. Предполагам… — заговори Айви, но внезапно замлъкна.

Когато отново се обади, гласът й бе сериозен.

— Миранда, близо сме до мястото, към което сме се отправили, нали? — запита тя с глас, в който нямаше особено съмнение.

— Да. Как разбра?

— Ще чуеш, преди да видиш — заплашително отвърна Айви.

Девойката напрегна слух. Чу вятъра. Освен него, другият звук долиташе от крилете на Мин. Драконът изглежда се напрегна, притеснен от нещо. Миранда се заслуша по-внимателно. Ударите на крилете звучаха различно. Сякаш… работеха повече от един чифт криле. Не след дълго вече не оставаше място за съмнение — във въздуха имаше и още нещо.

— Къде е? — настойчиво попита магьосницата. С побелели кокалчета бе стиснала откраднатия жезъл.

— Там — рече Айви, насочила пръст към смътно петно, закрило ивица звезди пред тях. — Също и там… и ето там.

Магьосницата насочи очи към чернотата, търсейки из ума си нещо, което може да е подходящо за осветяване. В това нямаше логика. Луната бе почти пълна. Светлина имаше предостатъчно. Трябваше да вижда заплахата ясно като ден.

— Смяташ ли, че ако се изплаша достатъчно, за да се променя, би помогнало? — попита Айви, която отново бе започнала да сияе в синьо.

— Гневът би бил от по-голяма полза.

— Да, в-вероятно, но само с-страх мога да предложа — с мъка изрече малтропът.

— Спокойно, Айви. Имаме си Мин. Ще се справим — увери я Миранда, търсейки някаква магия, която да е от полза срещу бегемотите.

— Н-не мога да се успокоя. Едно е да се доверявам на Мин, че ще ме хване, ако падна, но ако самата тя падне? Ако бъде ранена? — редеше Айви.

— Просто се дръж здраво и не мисли за това. Няма да им позволя да ни докоснат — рече девойката.

За миг помисли дали да не я приспи отново. Не. Предстоящото щеше да е достатъчно трудно и без безжизнено тяло, което да крепи.

— Не мога да спра да мисля за това! Не мога да сторя нищо! Не трябваше да ме спасяваш първа! Сега съм само още една тревога, за която трябва да мислиш непрекъснато! Най-доброто, което бих могла да сторя… ТОВА Е! — рече Айви, примесила за миг златисто сияние към синята аура. — Остави ме да падна!

— Не! Ще се справим заедно, не мога да… — опита се да възрази Миранда.

— Миранда, чуй ме! Ако падна, ще се изплаша. Ще се превърна в нещото, в което се превръщам, когато много ме е страх. Ще има много светлина, много звуци и сетне ще се събудя далече, в безопасност. Винаги става така! Няма да те отърве от тях, но ще те облекчи от нещо, за което да се тревожиш!

— Прекалено е рисковано. Не знаем какво ще… — викна девойката.

— Сега не е времето за спорове, Миранда. Трябва да ми се довериш — изрече Айви.

Масивните форми бяха близо. Съвсем скоро щяха да ги достигнат. Миранда не можеше да се съгласи. Нямаше значение. Не й бе предоставена възможност. Айви скочи на крака, затича по врата на Мин и грациозно се хвърли през главата й.

— Не ме хващай, Мин! — изпищя тя с нарастващ ужас, прелитайки край очите на дракона.

Мин се хвърли да я последва.

— Не, Мин! Тя знае какво прави — неуверено изрече Миранда.

Наложи се да призове цялата си воля, за да откъсне очи от сияещата ярка светлина, която потъваше в облаците и да се изправи срещу драгойлите. Виждаше ясно само един. Той щеше да е първата й цел. Завъртя жезъла, карайки вятъра да последва движението му. След секунди разполагаше с ревящ вихър. Стихията се въртеше около тях, усилвайки силата си, повличайки нишки мъгла. Нишките бързо се уголемиха, превръщайки се в цели облаци. Завихриха се в зараждаща се буря.

Тъмното създание започна да се бори с вятъра. Черното му туловище се покри с лед. Не беше достатъчно. Миранда чуваше как масивните криле раздират стихията. Сега бе ред на Мин. Тя мощно приплясна с крилете си и внезапно се стрелна нагоре, насочвайки ноктите си в идеалната позиция за нанасяне на удар. И действително го нанесе. Могъщите нокти се стовариха със съкрушителна сила връз главата на съществото. Докато инерцията на драгойла го отнасяше, Мин го удари и със задните си лапи, атакувайки крилете му.

От зева на създанието се изтръгна оглушителен рев. То се олюля, изчезвайки в облаците. Миранда се възстанови от внезапната маневра и трескаво затърси второто създание, същевременно все така поддържайки интензитета на ветрения щит. Преди да е успяла да го намери, драгойлът сам оповести присъствието си. Масивно туловище, три пъти по-голямо от Мин, ги блъсна отстрани. Ударът едва не събори магьосницата. Докато девойката се държеше отчаяно, чудовището сграбчи дракона с масивните си нокти. Храбрата Мин започна да се бори, бълвайки пламък, който бе отнесен от вятъра.

Айви летеше към земята. Вятърът пищеше в ушите й. Тя също пищеше с цяло гърло. Страхът прогаряше ума й и заплашваше да пръсне гръдния й кош, но не се простираше до същината й. Сините искри на аурата танцуваха пред очите й, но спираха точно преди да я погълнат. Дълбоко в себе си знаеше, че е в безопасност. Страхът щеше да я защити. Сложните плетеници върху земята се виеха и бавно нарастваха, пораждайки някаква мисъл. Къде беше трансформацията? Прогони зараждащата се тревога. Нямаше смисъл да се притеснява. Страхът щеше да я спаси. Нямаше смисъл да се притеснява…

Реализацията я порази като мълния. Ако не се притесни, няма да се изплаши достатъчно, за да се промени! Щеше да бъде убита! Просветлението я накара да осъзнае с нова сила реалността на случващото се. Подновеният ужас я отнесе до ръба на метаморфозата. За нещастие, познатото чувство на чезнене от света бе придружено от облекчение, бързо прогонило страха. През гаснещата аура зърна, че земята се е приближила значително, което отново разпали страха, само за да бъде прокуден за пореден път от облекчението. Умът й се намираше в затворена верига все по-бързо редуващи се паника и спокойствие.

— СБЪРКАХ! ХВАНИ МЕ! — изкрещя тя.

Сплетеният силует на Мин, Миранда и драгойла изникна от облаците. Драконът успя да сключи челюсти около крилото на чудовището. Зъбите разкъсаха ципестата кожа и проскърцаха върху кухата кост. Издувайки гърди, Мин изригна огнена колона, все така задържала крилото в пастта си. Драгойлът започна да вие от болка и ги пусна. След няколкото мига, необходими й да стабилизира позицията си във въздуха, Мин се приготви да се обърне и отново да се изправи срещу създанието, докато се издигаше към повърхността на облачния океан.

— Не! Остани сред мъглата! — нареди Миранда.

Мин се подчини. Девойката пролази до предишната си позиция върху гърба й и вдигна високо жезъла. Нощният мраз се задълбочи. Мъглата стана по-гъста. Надигаща се чернота се приближи изпод тях: първият звяр, все още измъчван от дълбоките рани, нанесени му от дракона, се връщаше в битката. Миранда съсредоточи студа около него. Кристалчетата около му се превърнаха в едри снежинки. Леден слой вцепени ставите му.

Миранда задълбочи концентрацията си. Слоят скреж започна да става все по-дебел. Скоро замръзна не само водата около драгойла, но и самата му кръв. От гърлото му се отрони жалък, задавен писък. Точно когато парализираната форма започна да пада, Миранда запрати огнено кълбо. Непоносимата горещина заля вледененото създание. Ударено от двете крайности, то се разпадна по сглобките. Изсипалото се от облаците напомняше неразпознаваема купчина анатомия.

Без да е чула и думица от Миранда, Мин знаеше какво да прави. Намери останалите, като останеш скрита.

Айви се носеше като ярка синя комета. Прибягваше до всяка ужасяваща мисъл, която успяваше да изтръгне от паметта си, но нищо не можеше да наруши патовата ситуация. Размахваше ръце из въздуха, сякаш ако положи достатъчни усилия, щеше да забоде пръсти в него и да се задържи. Неволно се извъртя нагоре. Полуделият й взор попадна върху гледка, която съумя да бъде по-ужасяваща от земята.

Един от драгойлите. И не представляваше дребно, неясно петънце сред облаците, както си беше редно. Създанието се намираше само на няколко секунди зад нея, от назъбената му човка струеше поток миазма, проточил се нагоре след него. Не размахваше криле, а ги бе прибрало, насочило тялото си като стрела. Падаше. И падаше по-бързо от нея. Съзнанието на Айви се вкопчи в образа му. Щеше да свърши работа.

Ослепителен изблик синьо засия като лазурно слънце, показвайки, че страхът на Айви най-сетне е взел превес. Ужасеният вик отекна над хълмовете и през дърветата. Внезапна и мощна воля я изстреля към земята, далеч по-бързо, отколкото драгойлът можеше да я последва, но въпреки това чудовището напрегна криле. Парчетата сребърно, сиво и бяло бързо се превърнаха в ледена вода, замръзнали дървета и голи поля. Когато достигна земята, Айви се удари с такава сила, че помете дърветата, имали нещастието да се намерят под нея. Клоните още не се бяха изправили, когато някаква синя форма се стрелна между леса, отправяйки се към полето. Миг по-късно огромното чудовище, прекалено едро, за да преодолее собствената си инерция, отново разтърси гората. Звукът бе гротесков — хрупот, прозвучал по-силно от гръм, примесен с разтрошени дървета и кратко, пропито с агония изквичаване.

Последва тишина, през която гората се опитваше да се опомни.

Мин се носеше сред облаците, вперила очи към оставащия драгойл. Отчасти опеченото му крило едва го задържаше във въздуха. Пастта му се разтвори, бълвайки струи черен дъх. Мин направи завой. Огромният звяр понечи да последва маневрата, но не разполагаше с ловкостта на по-малкото създание. Драконът се вкопчи в раненото крило, впи дълбоко нокти във вражеското туловище и задърпа с все сила. Двете хвърчащи създания отново се запремятаха из облаците. Миранда държеше парите черна мъгла настрана, а плътта и костите на драгойла започнаха да поддават на резките дърпания на Мин. Накрая цялото крило се откъсна. Остатъкът от чудовището полетя надолу, виейки се.

Мин насочи острото си зрение към земята, спирайки се върху яркосиньото сияние, което се носеше по полето и върху заледеното езеро към малкия скалист остров в средата. Може би пощурелият й от страх ум смяташе, че той предлага най-добро прикритие. Може би някаква частица от нея знаеше какво щеше да открие там. Каквато и да бе причината, островът беше мястото, което търсеха. На него бе пленен някой, когото д’кароните желаеха да скрият.

С вихреното си нахлуване Айви разби масивната дървена врата, намираща се в стена от камък. Драконът се насочи към нея, но все още се намираше високо в небето. Малтропът профуча през тесния двор, заобикаляйки нещо, което приличаше на изникваща от земята скала, в която бе издълбан отвор. Озовавайки се на място зад камъните, Айви изчезна, като само гаснещото синьо сияние издаваше присъствието й. Миг по-късно неколцина близници се появиха от дупката и огледаха пръснатите останки от вратата.

Мин се приближаваше, но внезапно забави ход, макар че още се намираше на голямо разстояние. Очите й се насочиха към ледената покривка, която още не се бе успокоила след Айвиното прекосяване. Миранда усети как приятелката й се напряга по същия начин, както при приближаването на драгойлите, но сега бе по-силно. Сърцето на девойката заби бясно. Какво можеше да се крие под вълните? Досега не бяха се изправяли срещу водно създание. Нямаше как да е готова.

Сега водата се намираше точно под тях. Тъкмо достигаха брега на острова, когато две ледени плочи се сблъскаха, разплисквайки ледена вода достатъчно високо, за да опръскат люспите на Мин. Нещо се пречупи в ума й. Тя бясно заразмахва криле, сякаш всеки миг водата щеше да се протегне и да я сграбчи. Само ледът се бе раздвижил. Само водата я бе докоснала, а въпреки това бе пощуряла от страх. Разбира се…

Нямаше нищо тайнствено. Мин винаги се бе страхувала от водата — откакто бе преживяла наводнението в пещерата на път за Ентуел. Последната сериозна среща с въпросната стихия буквално й костваше живота. Дори и най-непоклатимият разсъдък не би останал неповлиян след подобно преживяване. Миранда се опита да успокои приятелката си.

— Мин, просто ме отнеси до острова, можеш да ме оставиш и после да се върнеш за мен! — викна Миранда.

Ужасеното създание се съпротивляваше на всеки инстинкт от ум, обучен от хилядолетия да им се подчинява. Насили се да се доближи до земята край брега. В мига, в който Миранда се изтърколи върху замръзналия камък, драконът отново се стрелна към небето.

Магьосницата огледа заплахата, пред която се бе изправила. Както при спасяването на Айви, стоящите пред нея близници бяха мистици. Държаха черните си жезли в готовност, но не я атакуваха. Наместо това се оттеглиха отново в издълбания проход, затваряйки го с размах на тояжка, придружен със слово. На мястото на отвора изникна камък, който се сливаше с останалата скала толкова плътно, че ако не беше видяла дупката преди, изобщо нямаше и да заподозре съществуването й.

Миранда отстъпи назад. Огледана по-отблизо, постройката, ако можеше да се нарече така, представляваше нисък каменен купол, който потъваше в земята. Всъщност направо изникваше от нея. Дали не бяха прокопали кухина в каменния остров? Или бяха го създали самите те? Изтича към другата страна, дирейки друг вход. Най-близкото до такъв бе плитката ниша, избрана от Айви за скривалище. Създанието все още се намираше там. Сиянието на страха бе заменено от дълбокия, неестествен сън, който винаги следваше. Магьосницата я разтърси, надявайки се да я събуди. Дело, изразяващо непростим оптимизъм. Никакво ръчкане не бе в състояние да предизвика нещо повече от размърдване.

Налагаше се Миранда сама да извърши това, което бе нужно да стори.

Така да бъде. Девойката се върна до вратата, допря края на жезъла до едва забележимата цепка и съсредоточи ума си. Бавно се разнесе усилващ се трус. Камъчетата в краката й затанцуваха. Нещо не беше наред. Колкото и да се напрягаше, не можеше да предизвика нищо повече от лек ритъм. Някакво заклинание предотвратяваше усилията й и то могъщо. Изостави тази магия и избра пламък, но той гаснеше в същия миг, в който докосваше вратата. Не бе нужно да изпробва и останалите елементи, за да разбере, че и те щяха да бъдат сходно неефективни.

— Значи са я защитили против елементална магия. Което означава, че вътре е Етер — разсъди магьосницата на глас.

За момент си припомни някои от рушителните магии, които попадаха извън елементалната област, но сетне я споходи друга мисъл. Разполагаше с д’каронски жезъл. Бърз преглед на съдържащите се заклинания откри едно, което много приличаше на магията, която държеше вратата затворена. Друго изглеждаше негова противоположност. Захрани второто заклинание с енергия от собствената си воля и то охотно се зае. На лицето й плъзна усмивка. Вратата бавно се отдръпваше встрани. С жезъла направо бе откраднала ключовете от крепостите им.

— Доста полезен инструмент — отбеляза девойката.

Усмивката изчезна, когато носещите се отвътре звуци я достигнаха през все по-разширяващата се пролука. Цареше хаос. Плисък на вода, неестествени гласове, дрънчене, драскане. Когато отворът стана достатъчно широк, Миранда пристъпи прага. Почти веднага бе блъсната назад. От чернотата долетя какофония шумолене и пърхане, произведена от десетки черни форми. За миг момичето си помисли, че я нападат прилепи. Но бе съумяла да допусне две грешки в една мисъл.

Не колония прилепи фучеше край нея, а плащове. Освен това не я нападаха. Безплътните одежди изобщо не забелязваха девойката — като се изключи това, че стоеше на пътя им. Миранда се опита да им се противопостави, но бе съборена встрани, лазейки, докато земята и небето почерняваха от създания. Очите на Миранда се стрелваха от един плащ на друг. Дълбоко в гънките на формите от плат проблясваше кристал, около който ноктести лапи от черна мъгла се бяха вкопчили грижливо. Носеха се из небето и над водата като мравки, пренасящи яйца от наводнен мравуняк. По времето, когато потокът от отвора понамаля, стотици плащове се бяха отправили на север.

— Мин! — провикна се Миранда. — Спри колкото можеш повече от тях и пази Айви! Ще се върна веднага щом мога!

След което потъна вътре.

Драконът пристъпи към работа. Спускайки се ниско над водата — доколкото позволяваше съзнанието й — Мин обля създанията с пламък. Те се пръснаха, но всяка огнена струя отнасяше със себе си жертви. Успя да атакува още няколко пъти. Сетне създанията се бяха пръснали прекалено и можеше да ги унищожава само едно по едно. Бе изпепелила съвсем малка част от потока плащове, ала последващото им преследване щеше да я отведе прекалено далеч от Айви. Изви се назад и започна да кръжи около островчето, без да изпуска от очи спящото създание.

Миранда бе посрещната от единствената светлина, която се срещаше в недрата на д’каронските структури — синьо-бялото сияние на открадната магия. Но този път светлината струеше по начин, който девойката не би могла да си представи. Сложна последователност продълговати кристали оформяха последователност от взаимосключени форми, напомнящи огромни снежинки. Формата скулптираше черупка в центъра на голямата кухина, издълбана в острова. Бе потопена до половината във вода, отразявайки и пречупвайки замайващата светлина — три дървени подпори се издигаха от потъналия във вода под до тавана.

Във всяка допирна точка, където един кристал срещаше друг, бе прикачен скъпоценен камък — или поне някога е било така. Дори и сега вихрушка от наметала и близници ги събираха и политаха към вратата, без да обръщат внимание на стоящия на пътя им човек. Миранда пристъпи встрани и ги остави да излизат. Мин щеше да ги спре, ако можеше. Имаше по-важна работа.

В центъра на огромната кристална черупка се намираше друга такава — по-малка, прикрепена към камъка в дъното на островната кухина. В нея бясно се въртеше вода, която несъмнено притежаваше собствена воля. Тя се извиваше, опитвайки се да се промуши през мястото между решетките, отдръпвайки се назад, когато докосне една от тях. Миг по-късно водата потъмня и се промени на камък, падайки върху пода. Край нея, намиращи се изцяло под повърхността на вира, стояха две създания, подобни на които Миранда никога не бе съзирала досега.

Всяко приличаше на човек, облечен в броня, но дори и през диплещите се вълнички можеше да види, че под парчетата метал няма плът. Стояха във водата като празна черупка в хуманоидна форма — и то на човек със заплашително телосложение. Червени руни покриваха изцяло доспехите им. Единственото загатване за някакво живо присъствие в броните бе проблясващото кълбо кехлибарена светлина. И двете създания държаха в ръкавиците си дълги копия.

С плавно движение, което разтегна призрачния крайник далеч над възможностите на някое създание от плът, единият демон заби оръжието си в новосформирания камък. Проблясващ в наконечника кристал погълна порция енергия. Скалата потръпна и отново се превърна във вода, подновявайки борбата си.

И последният кристал бе изнесен през вратата. Най-накрая и на нашественицата бе обърнато внимание. Бяха останали само двама близници, шляпащи из плитката вода в края на наводненото помещение. Миранда вдигна жезъла, бързо припомняйки си, че кристалната структура я ограничава само до д’каронските заклинания, но това не я притесняваше. Бързо бе придобила опит в употребата им.

Черна мълния се понесе към нея, но бе отразена с лекота. Девойката приложи обездвижващото заклинание върху противника си и го запрати към каменната стена. Другият близник насочи изстрела си към сводестия таван, пробивайки назъбена дупка в него. Втори удар разруши една от дървените подпори.

Целият остров се разтърси и се наклони, отпускайки се тежко на оставащите подпори. Вратата, през която Миранда бе влязла, попадна под езерното ниво и започна да бълва вода. Магьосницата започна да си проправя път през ледената стихия към отсрещния край на помещението. Овладя равновесието си тъкмо навреме, за да отрази нов изстрел от последния оцелял близник. Магията бе отразена, върнала се да унищожи създателя си. Миранда издигна глава, привлечена от резкия съскащ звук. Идваше от дупката над нея. Излизаше въздух. Островът, за който със сигурност вече знаеше, че не е естествен, потъваше!

Гледката на затъващия остров породи ново жегване на страх в ума на Мин. Не можеше да повярва на очите си. Вълните пълзяха нагоре по брега. Водата я ужасяваше, но мисълта да изгуби приятелите си я ужасяваше още повече. Стрелна се надолу, сграбчвайки Айви, преди езерото да я е достигнало. Напрягайки криле с цялата си сила, плъзна се към сушата, поставяйки малтропа и стрелвайки се отново. Водата нямаше да погълне Миранда.

Магьосницата дошляпа до кристалната черупка и се покатери отгоре й, атакувайки я с всичко, на което жезълът бе способен. По решетките плъзнаха цепнатини, но изглежда отхвърляха най-лошото от щетите. Под нея една от демонските брони се изкачваше по наклоненото дъно. Когато достигна черупката, различните плочки от бронята се разпръснаха, откривайки удобни пролуки, през които да се промушат, събирайки се отново през също прекосилото кехлибарено кълбо.

Миранда продължаваше да обработва черупката. Една решетка се счупи, сетне още една. Внезапно усети как глезенът й бива сграбчен от ръка като стомана. Ръката я изтръгна от кристалната структура и с лекота я захвърли настрана.

Студената като лед вода лиши крайниците й от чувствителност. Подът бе потънал под водата и бе трудно да намери нещо, върху което да стъпи. Само връхчето на кристалната клетка се намираше над повърхността. Стоманената хватка отново стисна глезена й, издърпвайки я под водата, без да е съумяла да си поеме дъх. Почти заслепена от ледената стихия, Миранда успя на косъм да избегне удара с копие на бронята. Прокуди раздиращата ума й агония и запрати изблик мистична енергия. Стисналата крака й ръкавица се разхвърча на парчета, което позволи на девойката да изплува до малкото останал въздух и да напълни дробовете си.

Мин се стовари върху потъващия каменен купол, бясно удряйки с нокти малката дупка, която откри. Усети вълните да се затварят около нея — всеки древен инстинкт и придобит страх изискваше да се издигне във въздуха. Тя не им обърна внимание, накрая разбивайки камъка. Разнесе се пукот на дърво и целият остров сякаш се дръпна под нозете й, отправяйки се към дълбините. Ужасеният дракон запляска над водата, накрая улавяйки достатъчно вятър в крилете си, за да се издигне към небето. Бившият остров се скри от погледа й, а плуващите по езерото ледени късове се затвориха подире му.

И последният въздух се изнизваше през разширяващата се дупка. Бе достатъчно голяма, за да избяга през нея, но Миранда й обърна гръб. Трябваше да свърши нещо. Докато се взираше към все още целите кристални решетки, ледената вода щипеше очите й. Другата ръка на демонската броня я бе сграбчила за наметалото, повличайки я към дълбокото. Голямо парче от разрушения покрив потъна край нея. Отново призова стискащото заклинание, насочвайки къса към черупките. Парчето счупи първата, но другата жива броня успя да му попречи да разруши и втората — онази, която държеше Етер. Миг по-късно същият демон хвърли копието си, разкъсало водата като харпун и ранило леко Миранда.

Изтощението на ума и тялото бързо извличаше и последния дъх на Миранда, а налягането болезнено я притискаше. Вътрешната черупка все още бе непокътната. Игнорира болката и студа и протегна жезъла, трескаво дирейки из наличните заклинания нещо, с което да разруши клетката на Етер. Цялата структура се разтърси, когато достигна дъното на езерото, потъвайки леко в ледената кал. Ударът бе достатъчен, за да откърти парче от потрошения покрив. Миранда се опита да отплува встрани, но ранената броня стисна китката й в оставащата си ръкавица и жестоко я изви. Пръстите й неволно се отвориха, пускайки жезъла, който бързо полетя към повърхността, далеч от досега на магьосницата. Камъкът я блъсна към наклонения под и я прикова там. С нечовешки усилия момичето се удържа да не изхаби последните си мигове въздух в агонизиращ писък.

Всичките й познания по водна магия проблеснаха из ума й, но остатъкът от защитните заклинания и кристалната решетка не позволиха дори и на най-простата магия да се задейства. Левитацията и още дузина други заклинания се провалиха в паническо призоваване. Дробовете й горяха за въздух. Гърдите й щяха да се пръснат. Силуетите на стоящите край нея демони-брони започнаха да се замъгляват сред гаснещата й визия.

Тогава дойде звукът.

Бе странен и далечен, напомнящ на гръм, пробиващ си път през слоевете вода. Миранда и противниците й едновременно насочиха очи към повърхността. Беше Мин — понесла се към тях с вълнисти движения, които включваха цялото й тяло. Лудост проблясваше в очите й. Стовари се върху руините на структурата като лавина, сключвайки челюсти около едната броня сред вихрушка мехурчета и скривен метал, смазвайки другата с мощен замах на лапа. Драконът бързо захвърли настрани камъка, пристискащ приятелката й, за да я грабне. Миранда трескаво заразмахва ръце към кристалната черупка. Мин хвърли бегъл поглед към соченото, разтрошавайки го със замах на опашка. Сетне стъпи върху каменния под и с мощен тласък се изстреля към повърхността.

Двете разкъсаха повърхността на водата и леда, издигайки се високо във въздуха. Драконът разпери криле и полетя към брега, а Миранда поемаше режещ въздух, накарал я да се закашля. Мин не спря да изригва огнени стълбове, докато цялата вода по нея не се изпари. Отръска се и се затъркаля ужасено, сякаш капките между люспите й всеки миг щяха да я убият. По времето, когато приключи, Миранда вече се бе накашляла и лежеше трепереща на земята. Далеч от д’каронските кристали, магиите й щяха да действат. Няколко прошепнати думи я деляха от топлината и здравето, но това можеше да почака. Мокра до кости се изправи на крака и погледна към езерото.

Цялата му повърхност бе покрита с мятащи се вълни и ледени късове. В средата му се издигаше малка, ясна купчина вода. Донякъде приличаше на човек, но плуваше неподвижно, ярко отличавайки се от бушуващата маса. На местата, където трябваше да са очите, проблясваха цепки сияние. Водата около хуманоидната форма бавно се успокои. Около нея се оформи кръг, където стихията стоеше напълно неподвижна. Кръгът започна да се разраства. Все по-голяма част от езерото бе досегната от внезапния покой. С всяка вълна, която изчезваше, фигурата придобиваше все по-ясни черти. Накрая цялото езеро бе съвсем спокойно, гладко като стъкло — а в центъра му стоеше Етер.

Метаморфът потъна под повърхността, предоставяйки й първите вълни. Миг по-късно изникна на брега край останалите герои. Вече се намираше достатъчно близо до тях и изражението върху водното й лице можеше да бъде видяно. Далеч не представляваше хладната, безучастна маска на самодоволство, която обикновено я отличаваше. Ликът й изразяваше мозайка от страх, изтощение, отчаяние и — може би най-нехарактерно от всичко — благодарност.

— Благодаря ти — успя да промълви Етер. Никога не бяха изричани по-неочаквани думи.

Етер се отпусна на колене върху камъчетата на брега. Грубата сивота плъзна по нозете й — след няколко мига тя бе изцяло изградена от камък, неподвижна. Миранда се приближи до формата и погледна в очите й, понастоящем представляващи едва забелязващи се сферични камъни, но в тях съзря искрицата, за която се надяваше. Етер бе вън от опасност. Нуждаеше се единствено от почивка и буен огън. Всъщност всяка от тях се нуждаеше от това.

Изсушила и последната частица влага и най-накрая успокоена, Мин внезапно осъзна, че е пренебрегвала задълженията си. Заподскача към близката гора, несъмнено надушила някаква плячка. Миранда се възползва от възможността да се погрижи за себе си. Затвори раната си и прогони водата, която я караше да трепери от студ. Още няколко думи, придружени с напрягане на съзнанието — и треперенето също спря. За миг се подсмихна на лекотата, с която го бе сторила, почти без да се замисля. Имаше време, когато падането във водата без наличието на последващ запален огън би означавало смъртна присъда. Сега в най-лошия случай представляваше отегчение, от което се отърваваше за секунди, дори и без жезъл.

Погледна към езерото. На повърхността, разлюляван лекичко от вълните, създадени от вятъра, се поклащаше жезълът й. Протегна ръка и го повика. Той се подчини. В затишието след битката го огледа, сякаш го виждаше за първи път. Любопитен предмет. Със сигурност не приличаше на нещо, което би си представила д’кароните да изработят. Разбира се, точно това бе идеята. Беше нещо, предназначено да заблуждава, предназначено за ръката на измамник. Нямаше кристал. Нищо не издаваше, че това представлява оръжие. Изглеждаше безобиден, тънък и стар на вид. Чепат точно като тояжката, на която добродушен стар маг би се подпирал, докато куцука през някое село. Предразполагаше към успокоение. Бе лъжа.

По-внимателният оглед откри мистични руни, изписани върху всяка възможна повърхност. И най-лекият допир извикваше в готовност мрачна колекция заклинания. Магии, които не изискваха обучение, а душа, за да бъдат използвани. Само няколко слова, най-незначителна мисъл. Миранда се чувстваше опетнена дори от самото докосване до тояжката.

Но същевременно жезълът криеше в себе си множество ключове към изпитанията на д’кароните, които тя и останалите не бяха съумели да преодолеят преди. Заклинания за отваряне на ключалките им. Заклинания за смъкването на щитовете им. Някъде сред магиите откриваше една, която се усещаше много сходна с онова, което бе изпитала, когато един от генералите бе прекрачил през виещите се кръгове — магията, която им позволяваше да се движат толкова бързо, да бягат с такава лекота. Докосна я пробно, но бързо се отдръпна. Тази магия се различаваше от останалите. Нуждаеше се от някаква цел, нещо специфично. Просто местоположение в пространството нямаше да свърши работа. Изглежда заклинанието копнееше да му бъде заръчано коя от многото съдържащи се в него врати девойката иска да отвори. Координатите им бяха фиксирани, оставаше й само да избере. Но тя не знаеше къде отвеждат въпросните портали, а потенциалната опасност от погрешен избор я караше да се въздържа.

Гръмовните стъпки на Мин я изтръгнаха от мислите й. Несъмнено бяха минали само няколко минути, но поставянето на млад елен пред нея бе извършено с онова розовозъбо доволство, което издаваше, че спътницата й съвсем наскоро се е нахранила. Без да чака подкана, Мин отново отърча, този път да събира дърва, оставяйки на Миранда задачата да приготви храната без нож. Дори и с магия представляваше сръткаво дело, но девойката успя да се справи.

Скоро Мин се върна, оставяйки събраното на земята. Още не бе придобила опит в събирането на подпалки и това личеше. Донесе цяло дърво с все корените, по които имаше буци пръст.

— Браво, Мин — похвали я девойката, възнаграждавайки я с обичайното почесване. — Но следващия път донеси нещо не толкова зелено. Нещо, което се пречупва лесно.

Подобна прясна дървесина би се запалила трудно, но в присъствието на дракон и магьосник, огънят никога не представлява проблем. Скоро бе накладен огромен огън. Статуйната Етер бе пренесена между пламъците, Айви бе положена удобно, бе приготвена храна. Каменната форма постепенно почервеня и се превърна в огън, поглъщайки енергията на пламъка далеч по-лакомо, отколкото Миранда ядеше месото. Няколко минути бяха достатъчни на метаморфа да дойде отново на себе си, с което, за съжаление, си възвърна и обичайното поведение. Очите й се спряха върху дракона. Въпреки че бяха от огън, съумяха да засияят студено.

— Виждам, че гущерът е възкръснал — отбеляза тя, сякаш в това нямаше нищо забележително.

Миранда кимна, поглъщайки настоящата си хапка, преди да добави:

— И има нещо да ти покаже.

Мин разгърна крилото си, за да покаже Белега. За момент Етер мълчеше. Когато заговори, гласът й потръпваше от напрежение:

— Намерила е място сред Избраните. Много добре — съдбата постигна пълната си гавра с мен. Въздигнатото ми място в зенита на космичната важност трябва да бъде споделяно с обикновен скот.

Очите на Мин се присвиха.

— Мин спаси живота ти, както и моя, преди няколко минути. Този огън, тази храна и всеки следващ ден, в който ти и аз ще живеем, се дължат на нея — припомни момичето.

— Притежава известна полезност. Но поне другият безмозъчен звяр е достатъчно дребен, за да остане незабелязан — отбеляза Етер, премествайки взор към спящата Айви. — А драконът ще ни направи цел, без значение кой ни вижда. На света няма човек, който би се доверил на подобно чудовище.

Мин гневно се изправи на крака.

— Спокойно, Мин — каза Миранда без особен резултат, преди да се обърне отново към Етер. — И без това целият север гледа на нас като на врагове. С Мин поне ще сме в състояние да се придвижваме бързо.

— Е, имайки предвид колко бавно се възстановявате, не виждам голям смисъл от бързане към следващата битка. Поне за теб — отвърна метаморфът, пристъпвайки от пламъците и приемайки човешкия си облик, сякаш да изтъкне, че е в състояние да изтрие за минути последиците от дни мъчения.

Презрителният поглед на Мин отново придоби хищническа дълбочина.

— Аз съм целител. Докато съм в състояние, ще се грижа всички да са в добра кондиция — рече Миранда. Чувстваше се странно да говори по такъв начин, сякаш умолява да й бъде позволено да остане сред тях, въпреки че Етер беше тази, която бе спасена току-що. Вероятно това бе начинът, по който формолеещата се опитваше да омаловажи факта, че дължи живота си другиму.

— Ммм. Докато си в състояние. Далеч не е сигурно, че ще бъдеш. Трудно е да се отрече, че ти си най-слабата брънка в нашата събрана от кол и въже група от…

— МИН, НЕ! — изкрещя Миранда.

Етер се обърна, за да види как драконът неохотно застива с разтворени челюсти, увиснали точно над главата й. Смесеното изражение на глад и гняв не оставяше никакви съмнения относно намеренията на Мин.

— Уверявам те, животно, че ако беше ме погълнала, щях да си пробия път сама — отбеляза Етер, извръщайки се отново, сякаш нищо не се беше случило. — Но въпреки това изглежда, че вие трите сте успели там, където аз се провалих. Това е доказателство, че проникновението на боговете не бива да бъде подлагано на съмнение. Разкажи ми как се случи и защо Лейн не е сред нас.

Миранда отново поде историята.

* * *

Събрани край подобен огън, малка групица други герои планираха събития за идния ден. Между тях обикаляше бутилка, която също притежаваше огнени качества. Първо бе подадена на Кая, върху чиято ръка имаше пресен белег. Сетне се намери в лапите на Тус, върху чиито ръце не можеше да се направи голяма разлика къде свършва кожената му броня и къде започва собствената му кожа. Посети треперещата ръка на новопривлечен — куриер, който пренасяше информация. Продължи да обикаля из сенките, измежду ръцете на най-добрите северняци, които намираха място в Подронието — мъже, жени и същински деца.

— Е, какво знаем? — запита Кая.

— Има г-голяма активност. М-много маневри. Приливът на войници към фронта бе прекратен. Връщат се… Връщат се на север — рече нервно запитаният, сякаш с донасянето на подобни вести щеше да си заслужи зашлевяване през лицето.

— Да… Знаете ли как се нарича това, момчета? Отчаяние! — викна Кая.

Разнесе се ликуване.

— Генералите губят контрол! — продължи тя.

Още ликуване.

— Времето ни настъпва, войници — продължи сериозно тя. — Изтърпяхме трудни времена. Победите бяха редки, но сега Съглашенската армия поема последния си дъх. Помнете ми думата, това е последната зима, която войната ще види! — викна тя.

Всички присъстващи повишиха гласове в триумфално одобрение. Бяха наизваждани още бутилки, също включени в кръговрата, повдигани високо към небето. Виковете и крясъците на изморените, ранени, радващи се бунтовници се носеха сред нагъсто разположените дървета на Рейвънуудския лес. По-рано бяха прогонени, но сред такава обширна територия винаги се намира ново скривалище. Дори и сега виковете им биваха задушени от дърветата след няма и сто крачки, а за светлината на огъня бе нужно само половината от това разстояние.

Кая се усмихна, докато оглеждаше войниците си, чиито духове се бяха повдигнали след думите й. Никога не бе блестяла на бойното поле, но бе достатъчно някой да се заслуша в думите й, за да се изправи срещу самите богове по времето, когато приключи с изричането им. Обливана от топлата светлина на огъня и възхищението на следовниците, водачката долови нещо, накарало усмивката й да изчезне. Въпреки гъстата гора и гръмовното перчене, изострените от оправдана параноя уши бяха чули нещо.

— Тишина! — заповяда тя.

Веднага се възцари мълчание. Някъде в мрака около тях пропука клонка. Десетки мечове иззвънтяха от ножниците. В ръката на Кая се появи лък. Приготви стрела.

— Тус… би ли открил посетителя, за да го доведеш? — рече тя.

Огромният мъж потъна сред дърветата. Умееше да се промъква, но никога не изпитваше нужда да разчита на тези си умения. Громолящите му стъпки отърсваха снега от дърветата, край които минаваше. Въпреки привидната му тромавост, огромните му крачки го отнасяха със скорост, която би могла да се определи като тичане. Едва фигурата му бе изчезнала, когато се разнесе нечий глас, задавен насред думата, последван от връщането на тежките стъпки.

Тус се появи отново, влачейки среден на ръст мъж за гърлото. Плененият напразно се бореше в огромната лапа, увита почти изцяло около врата му, а великанът изглеждаше разочарован от лекотата на залавянето. Когато достигна Кая, изправи мъжа на крака, пусна врата му и го извъртя към командира.

— Как ни откри? — настоя да узнае Кая. — Вестоносеца ли последва?

Мършавият куриер, чието лице и без това неизменно се отличаваше с физиономията на сгълчано куче, замръзна при тези думи, а по лика му се затъркаляха капчици пот. Тус насочи погледа си към клетника, успявайки да отправи невъзможна за сбъркване заплаха, без дори да промени каменното си изражение.

— Не, уверявам ви, че той няма вина — успя да изрече навлекът, докато разтриваше гърлото си.

— Чакай малко, познавам те. Ти си онзи, с когото Миранда пътуваше. Дейвън — осъзна тя.

Споменаването на името на героинята предизвика смут в тълпата. Миранда бе причината половината от тях да се присъединят към Подронието. Сред тях нямаше човек, който да не знае коя е.

— Всъщност Дийкън — поправи младежът.

— Да, Дийкън. Сам ли си дошъл? — попита Кая.

— Да, за съжаление.

Тълпата моментално и шумно изгуби интерес.

— Добре тогава — каза водачката, правейки знак на Тус, който постави ръката си върху рамото на Дийкън. — В такъв случай е нужно обяснение. На Миранда имаме доверие, доверяваме се и на хората, с които тя пътува. Но с хората, които пътуват без нея, нещата стоят другояче. Би могъл да започнеш с това как ни откри.

Дийкън потръпна от хватката върху рамото си.

— Аз съм магьосник, през последните няколко месеца ми се наложи да се упражнявам значително в откриването на хора. За един маг обикновено практиката е всичко, което се изисква.

— Не един магьосник имам сред враговете си, момчето ми, а много от тях са ме срещали повече пъти от теб. Как така ти успя да ме намериш, а те не? — каза Кая.

— Може би не те търсят — предположи Дийкън. Пронизваща болка в рамото показа, че това не е правилният отговор.

— Да оставим догадките относно незначителността ми настрана. Вероятно би могъл да ми кажеш за Миранда. Получих информация, че тя и редица чудаци са били заловени и преместени на неизвестно място. Сетне е успяла да омагьоса демонски дракон по време на сражение на арената и избягала. В състояние ли си да потвърдиш? — твърдо запита Кая.

— Аз бях един от чудаците, заловени въпросния ден. За демонския дракон не мога да кажа със сигурност, но е успяла да избяга. Смятам, че освобождава и останалите — обясни Дийкън.

— Приемам, че ти също си бил един от освободените, а пътуваш сам. Да не си изгубил благосклонността й?

— Сам се освободих. Предполагам се е заела с останалите, защото не е могла да ме намери. Прикривах се, за да се подсигуря, че Димънт няма да ме проследи, но тъй като тя използваше значителни мистични сили, успях да я усетя няколко пъти. А дори и да бе в състояние да ме намери, останалите са далеч по-важни от мен — каза младежът.

— Димънт? Генерал Димънт? Сдобил си се с могъщ враг — отвърна водачката, внезапно далеч по-заинтересувана. — Да чуем. Защо си дошъл при мен? И как успя да се измъкнеш?

Тус разтвори клещестите си пръсти, позволявайки на кръвта отново да потече по ръката на Дийкън.

— Бягството ми в известна степен е сложно — каза магьосникът, нервно намествайки пръстена си. — Достатъчно е да кажа, че пълното ми обезоръжаване постигна парадоксален ефект.

— Не смятам, че това обяснява нещо — отбеляза свъсено Кая.

— По-късно ще се впусна в повече детайли. Що се отнася до идването ми тук, трябва да достигна Миранда и останалите, а не съм сигурен дали ще мога да се справя сам. Движи се много бързо.

— Демонските дракони се движат бързо — вметна Тус, склонен да повярва историите за хипнотизирания звяр.

— М-да — призна Дийкън.

— Трябват ти малко мускули, за да стигнеш непокътнат, така ли? — поинтересува се Кая.

— Ако се притеснявах единствено за битките, щях да се справя и сам. Затрудненията ми се отнасят буквално до всичко останало. Дължа произхода си на съвсем различно място, което не ме е подготвило за оцеляване сред подобна среда — обясни магьосникът.

— Не те бива сред степта? — попита Тус.

— Не особено. Нито сред градовете — каза Дийкън.

— Слушай, склонна съм да ти отстъпя част от хората си, включително и себе си в това лице, ако можеш да ни отведеш до Миранда, но как очакваш да я настигнеш? — поинтересува се водачката.

— Не можем. Но можем да я изпреварим. Зная къде ще се отправи сега. Ако са криели и останалите по начина, по който криеха мен, остава само едно място, което не е посетила. След това… остава само една цел, която изглежда смислена. Северната столица.

Кая се замисли над думите му.

— Какво ще кажете, мои храбри бойци? Ще помогнем ли на магьосника? Ще идем ли в столицата? Ще отведем ли битката до самия праг на онези, които я удължават?

Земята се разтърси от силата на отговора.

— Значи е решено, магьоснико. Подронието е твое. Засега можеш да излекуваш мъжете и жените, които изпитват нужда, както и да се сгрееш край огъня — рече Кая, сграбчвайки бутилка и мушвайки я в ръцете му, докато го прегръщаше през раменете с другата си ръка. — И влей малко огън в стомаха си! Когато слънцето изгрее, ще се отправим на път!

* * *

Студената нощ наближи края си — бледото сияние, което хората от север познаваха като изгрев, започна да багри източните дипли на планините. Миранда спеше седнала, обгърната в предните лапи на Мин. Айви бе оставена край брега на езерото, все още възстановявайки се от изтощението.

Малтропът рязко си пое въздух, очите й се отвориха, а ноктите й се впиха в земята. Умът й продължи от същия миг, в който бе затънал в пелената на страха. Отне й няколко мига да осъзнае, че вече не се носи стремглаво към земята.

Когато сърцето й спря да бие бясно и Айви се поуспокои, тя замаяно се изправи на крака. Огледа се. Ето го езерото. Бе го видяла от въздуха, значи не бяха се отдалечили… Макар че изглеждаше по различен начин. Мин и Миранда спяха до нея. Но друг нямаше. Не бяха ли успели да спасят някого? Разтърси глава и отново се огледа. Имаше оставена за нея храна, както и накладен огън. Присви очи, вперила ги в неразличимата форма сред пламъците. Видяното накара лицето й да се навъси.

— Значи теб сме спасили — мрачно изтърси Айви.

Етер пристъпи изсред пламъците и отново пое човешката си форма.

— Кого би предпочела? — попита метаморфът.

— Пф. Когото и да е, само не и теб — отговори Айви, като кръстоса ръце и погледна встрани.

— Антипатията е взаимна, уверявам те — отвърна Етер, вдигайки суровите остатъци от месото, заделени за Айви. — Но съживяването на онзи звяр поставя настрана всички съмнения — и надежди — относно Свръхсъсредоточието. Тя е петата, наистина сме обединени. Заради недоглеждането и лошата преценка на съдбата сме партньори — до сразяването на д’кароните.

Етер подаде храната. Айви подозрително огледа. Гладът я надви и тя я взе.

— Това означава ли, че повече няма да се държиш злобно? — запита с пълна уста.

— Няма да влагам изменения в поведението си. Просто ще спра да очаквам гибелта ти с нетърпение.

— Колко мило от твоя страна — изрече Айви.

— Обстоятелствата се промениха, не аз.

— Обстоятелствата не са се променили. Миранда ти каза, че… — Айви замлъкна, търсейки думата — … Свръхсъсредоточието е настъпило, когато Мин умря. Ако беше се вслушала в нея, нямаше през цялото време да се надяваш да умра.

— Наистина проницателността й относно съдбата се оказа малко по-точна, отколкото смятах — призна Етер.

— Защото тя се доверява на хората. Вярва на хората — жилна я Айви.

— Привичка, която продължава да ме обърква с успешните си резултати. Аз например никога не бих допуснала малкия ти експеримент по градивна страхливост.

Айви се намръщи и отново си повтори думите. Ако разговаряше с друг, щеше да попита какво точно означава „експеримент по градивна страхливост“, но на Етер нямаше да предостави удоволствието.

— Искаш да кажеш, когато паднах от небето! — триумфално викна тя след малко.

— Да.

— О, да, явно е свършило работа. Радвам се, че тя ми позволи да го сторя, но… не мисля, че бих го направила отново — с потръпване изрече Айви.

Настъпи мълчание. Айви отново се огледа, спирайки взор върху езерото, докато същевременно си дояждаше. Помнеше, че го е видяла по време на падането си. Ужасяващата вероятност да приключи живота си сред ледени води бе запечатала образа в съзнанието й. Сега го наблюдаваше от земята и не можеше да се отърси от впечатлението, че нещо липсва.

— Нямаше ли едно малко островче в средата? — запита накрая тя.

— Нещо подобно. Появата на Миранда го разруши — обясни метаморфът.

— Наистина? Май разрушихме всички места, в които сме били задържани! — каза малтропът с оттенък на гордост.

— Ако на думите на Миранда може да се вярва, арената още е била цяла при бягството й — поправи я Етер.

— Да… но пак е била близо. По-късно може да се върнем там — изчурулика весело Айви, докато се раздвижваше енергично. — Развълнувана съм. Искам да тръгваме! Следва Дийкън или Лейн! Колко дълго спят?

— Достатъчно дълго — реши формолеещата. Самоубеди се, че изпитваната настойчивост се дължи на желанието й да не губят повече време. Фактът, че не чувстваше нужда от бързане, преди споменаването на Лейн, в никакъв случай не бе свързан.

Метаморфът измарширува до спящия дракон.

— Събуди се, животно! — заяви тя. Гласът й бе достатъчно силен, за да изглежда като заповед.

Очите на Мин сънено се отвориха, фокусирайки се върху Етер и присвивайки се до гневни цепки. Миранда се размърда и започна да се измъква от драконовата постеля.

— Тя си има име, Етер — смъмри я девойката.

Излази изпод врата на Мин и затърси жезъла си. Небето просветляваше.

— Не можем да пътуваме денем, ще бъдем видени — продължи Миранда, сподавяйки една прозявка.

— След като вече не си ограничена единствено до движение по земята, винаги ще разполагаме с прикритие — изтъкна Етер, махвайки с ръка към облаците.

— Е, Мин, готова ли си? — попита момичето.

Огромният звяр скочи на крака и разпери криле. Щом Миранда и Айви се покатериха на врата й, Мин се издигна във въздуха. Миг по-късно и вихрената форма на Етер зафуча край тях. Драконът напрягаше мощно криле, издигайки се все по-високо и по-високо в не дотам деликатен опит да надмине противницата си. Айви се вкопчи здраво и стисна очи.

— Мислех, че ти харесва да гледаш към земята — отбеляза Миранда.

— Така е. Харесва ми как изглежда отблизо и как изглежда отвисоко. Прехода не харесвам — обясни треперливо малтропът.

Изплашеното създание не отвори очи, докато не усети познатата влажна хладина на облаците. Когато се издигнаха над тях, Айви отправи благодарности към небето, към което се бяха доближили. То се извисяваше над тях като гоблен, зараждайки се в звездносин оттенък, който постепенно преливаше във виолетово и мораво, сетне към червено, оранжево, розово, жълто и синьо. Перушинестите върхове на облаците бяха обагрени в огненожълто и ослепително злато. А слънцето… по-ярко и величествено нямаше как да бъде. Озлобеният хап на вятъра бе облекчен от топлите лъчи, които падаха отгоре им, без да бъдат просмуквани от мрачния облачен килим.

Само Етер не изглеждаше погълната от разкриващото се пред тях. Погледна към спътниците си с леко раздразнение, а накрая прекъсна транса им.

— Мога ли да попитам защо избра да се отправиш в тази посока? — запита метаморфът.

— Още не съм направила опит да намеря Лейн или Дийкън. Незабавно ще се заема — каза Миранда, осъзнавайки пропуска си.

— Не е нужно. Лейн се намира натам — посочи вихрената форма.

— Откъде… — поде девойката, замлъквайки при осъзнаването на отговора.

Вече го усещаше, дори и без да напряга ума си в дирене.

— Вече не го крият — заяви Миранда с притеснен глас.

— И това е лошо? — объркано попита Айви.

— Означава, че искат да го намерим. Означава, че е примамка — мрачно отвърна момичето.

— О! — рече женският малтроп. — Е, какво ще правим тогава? Ще потърсим Дийкън? Ще се опитаме да намерим помощ?

— Другият човек е безсмислен, няма кой да ни помогне. Лейн трябва да бъде освободен — реши Етер, стрелвайки се към целта си.

Без да е необходимо напътствие от страна на Миранда, Мин се стрелна след ветрената форма. Бяха й нужни значително повече усилия от преди, но драконът съумя да не изостава от изпълнената с решителност формолееща. Златното слънце бавно се издигна по-високо, но вече нямаха очи за красотата му. Напрегнати умове се съсредоточаваха върху предстоящата задача. Миранда прехвърляше хиляди вероятности през съзнанието си, опитвайки се да предположи какви опасности да очаква. Айви дишаше дълбоко и спокойно, уверена, че останалите ще знаят какво да правят, когато настъпи времето. Умът на Мин бе изпълнен с изострено съсредоточение, насочила цялото си същество към задачата да събере цялата си налична бързина. Знаеше, че се е отправила към Лейн — и нищо на света нямаше да я раздели от него.

Съзнанието на Етер кипеше от противостоящи си мисли и емоции. Душата на Лейн тлееше пред нея, по-слаба от обикновено, а никога досега не бе усещала с такава сила. Трябваше да го освободи. Призванието, единствената пътеводна константа в екзистенцията й, трябваше да е първото нещо, което да вземе предвид. А ето че на негово място усещаше симфония емоции, повечето от тях за пръв път — и всички бяха съсредоточени върху Лейн. Страх от това, което са могли да му сторят. Омраза към причинилите му го. Мъст, отчаяние, желание… Хор дисонанс, но с една обединяваща хармонична мисъл: Лейн трябва да бъде освободен.

* * *

Кралят отпусна отслабената си снага върху трона. Короната тежко го притискаше. Погледна към портретите, които се простираха върху стената — картини на предшествениците му. Всяка глава носеше същата корона. За някои тя символизираше водителството им. Но това беше преди много време.

Земята вече не биваше управлявана от крал. Нямаше церемония, никаква коронация, но властта бе преминала в ръцете на генералите — много преди неговото време. Обърна се към тежката врата отдясно. Иззад нея долитаха гневни гласове. Отново се споменаваха имена, които бе дочувал все по-често и изричани с все по-голяма злоба. Едно надшумяваше останалите. Миранда.

Вратата се отвори рязко, за да пропусне генерала на име Димънт. Командирът му, Багу, завика след него.

— Нищо друго не ме интересува! Задръжте Избраните далеч от столицата! За идиотията ви ще ви накажа впоследствие, сега се погрижете да намерят Лейн и да не избягат, разбрано ли е?! Изтеглете хората си от фронта. Докарайте незабавно всеки наличен близник в столицата! Прекалено близо сме до победата. Не може да има повече грешки! Не ме е грижа за липсващите документи. Не ме е грижа за откраднатите кристали. Единствено порталът има значение! Щом бъде отворен, всичко останало минава на заден план! Сега изчезвай, имбецил такъв! Прави каквото казвам!

На лицето на краля се появи усмивка.

— Нещо не е наред ли, генерале? Чувствате се, сякаш нещата се изплъзват от ръцете ви? Че губите контрол? Може би бих могъл да ви предложа съвет. Имам забележителен опит с въпросното усещане.

— Млъквай, старче! — просъска Багу.

— До този момент сдържах думите си, докато контролирахте кралството ми, защото поне земята бе защитена, но вече не мога да мълча. Чух, че наредихте на Димънт да изтегли хората си. Ами моите?

— Ще се бият и ще умрат като бащите си. Ще узнаят как щеше да се развие войната без помощта на д’кароните — изфуча генералът. — Неотдавна искахте точно това.

— Исках да положат оръжие, а не кости. Ако няма да ни помагате в битката, значи тя трябва да приключи. Щом няма да помагате на кралството ми, каква полза от вас? Доведете ми пратеник! Не, докарайте ми каляската! Лично аз ще обявя капитулацията.

— Не мога да допусна това. Войната е необходима диверсия — отвърна Багу.

— Войната беше единствената ви цел! Няма да оставя кралството си във вашите ръце! Няма да изоставя хората си! — ядно изрече особата.

Ръцете на Багу се стиснаха в юмруци.

— Ваше Величество, бих желал да ви покажа нещо. Нещо, което ще предостави известна яснота.

Изчезна в кабинета си, изниквайки отново, понесъл пясъчен часовник.

— Виждате ли това, кралю мой? — попита генералът, издигайки прищипаната стъкленица към лицето му.

В горната половина бе останала едва стиска пясък, топяща се зрънце по зрънце.

— Това е вашият свят, Величество. Това са последните мигове на хората ви. Когато и последната песъчинка падне, ще се отвори портал, през който ще нахлуят моите хора. Този свят ще бъде наш. На ваше място, могъщи ми кралю, бих ангажирал вниманието си със задачата да предоставя убедителен довод против пълното ви унищожение от наша страна. Север, Юг, Тресор, Съглашение… Всички ще бъдете покосени. Няма нищо, което може да бъде сторено — с мрачно спокойствие обясняваше Багу. — Можете да ме убиете. Можете да убиете и останалите генерали. Няма да има значение. Краят настъпи.

Багу постави стъкленицата пред трона и се оттегли в кабинета си. Кралят се строполи в престола, вперил очи в сребристия пясък, който оставаше. През целия си живот знаеше, че не притежава същинска власт, че единственото му предназначение е да предостави на хората си известна надежда. През прекараните на трона години бе чул много прошепнати слухове, събираше множество информация за тези, които бяха изместили короната. Знаеше, че не са човеци. Знаеше, че командваните от тях ратници не представляваха нещо различно от заклинания.

Някак бе успял да се убеди, че така трябва да бъде. Че настоящото положение е най-доброто, на което би могъл да се надява, както и че то не би се влошило, стига да позволи на генералите да продължат. Бе сметнал, че властта над Северното съглашение е всичко, към което те се стремят. Никога не си бе представял, че чрез бездействието си е обрекъл не само своето кралство, но и целия свят. В продължение на няколко мига гневът и съпротивата останаха, ала теглото на безнадеждността не можеше да бъде отблъсквано дълго. Не разполагаше със силата да се съпротивлява. Хората му също. Оставаше единствено да изчаква края и да се моли, че той ще бъде милостиво бърз.

* * *

Студеният, мрачен полуден свари малка, парцалива група да крачи на север. Небето непогрешимо вещаеше снежна буря. Дийкън нервно поглеждаше към новите си съюзници. Миналата нощ изглеждаше, че бунтовниците са значителна бройка. Наистина щеше да е така, но с изгрева повечето от тях се пръснаха в различни посоки, носейки съобщения за препредаване и съответно търсейки други вестоносци. Останаха около дузина от по-яките въстаници — група мъже, преминали разцвета на силите си, момчета, които още не го бяха достигнали, две жени и един Дийкън.

— Когато бях с другите, обикновено пътувахме нощем. За да не бъдем видени — неспокойно обясни магьосникът, докато гледаше как някакви ездачи по пътя в далечния край на полето спират, за да се загледат в тях.

— Прекалено много от куриерите ни ни търсят. Ако се скрием, ще се затрудняват да ни намират — заяви Тус.

— Тус е прав. Сега повече от всичко друго се нуждаем от информация. Подронието не е многобройна сила и е разпръсната много нарядко. Не можем да си позволим да губим времето на вестоносците си, ако искаме да сме способни да се координираме. Пък и ти сам каза, че генералите не ни обръщат внимание. Крайно време е да променим това — усмихна се широко Кая. — Да им покажем от кого трябва да се страхуват.

Думите й бяха посрещнати с одобрителен рев, сепнал Дийкън. Магьосникът погледна към небето. Не виждаше нищо, но усещаше. Етер. Преди тя никога не правеше опит да се крие, очевидно не бе променила навиците си и сега. И най-големият новак в магическите изкуства можеше да долови присъствието й от дни път разстояние, а тези, срещу които се изправяха, със сигурност не бяха новаци. Останалите бяха по-прикрити, изискващи опитен ум и малко късмет, за да бъдат открити. Не можеше да бъде сигурен, но изглежда пътуваха малко зад метаморфа. Нямаше да им отнеме много да достигнат до издигащата се в далечината планина — мястото, от което душата на Лейн бе започнала да сияе като маяк само преди часове.

— Някога изправяли ли сте се срещу генералите? Страховит противник са — напомни Дийкън.

— Както и ние. Имаме войници и магьосник. Което значи, че можем да се справим с всичко, което изпратят срещу нас — каза Кая.

— Освен превъзхождаща численост войници и магьосници — поправи сивият маг.

— Какво стана с храбростта ти, човече? Не ми казвай, че те е страх да умреш за каузата — изрече водачката, плясвайки го по гърба.

— Нямам нищо против умирането за кауза. Просто не искам да умра преди това.

Дийкън се опита да се успокои. Не бе свикнал да се страхува. Преди никога не му се беше случвало да изпитва боязън. Нещата не трябваше да го изпълват със страх, а да бъдат разбирани. Трябваше да се учи от тях. Сега неспокойство разяждаше гърдите му. Не се страхуваше за себе си, нито за Миранда. А за света. След бягството си бе доловим ритъм във въздуха. Първоначално представляваше едва осезаема честота, но с течение на времето се усили. Сега жужеше в главата му и целият свят резонираше. Сила, която не можеше да идентифицира — и то масивна.

Първите снежинки на бурята се понесоха към земята и групата се насочи към недалечния град. Стояща край портите фигура изчезна вътре и се появи отново, яхнала кон. Отправи се в галоп към тях, спирайки единствено когато по заповед на Кая бяха наизвадени лъкове и стрели, насочени към ездача. Мълчаливо се взираше във въстаниците. Водачката отвърна на преценяващия му поглед. Имаше странно облекло — вездесъщото сиво наметало бе заменено с дълъг плащ за езда, а около лицето си бе омотал шал. Конят му не беше земеделско животно, а чистокръвен. Създаваше впечатление за богатство и привилегированост, като се изключи това, че се намираше в полето сред бързо усилваща се виелица. Конят му бе натоварен с няколко вързопа.

— Подроние! — изрече ездачът, издигайки ръка в специфичен жест, очевидно за да покаже, че е съюзник.

— Така ли? — с раздразнено разпознаване изрече Кая. — Не помня да съм те приемала.

— Познавам този глас — каза Дийкън, вдигайки кристала си. — Това е Дезмър. Той е предател.

— Невъзможно, Дезмър не може да бъде предател. Предателят трябва да притежава известна лоялност, която да предаде — или в най-лошия случай известни принципи. Имала съм си работа с него и преди, нищо от това не се отнася за него — рече Кая, давайки знак лъковете да бъдат свалени.

— Не, не разбираш, той помогна на д’кароните да ни заловят — трескаво изрече Дийкън.

— Д’кароните? — попита Тус.

— Най-голямата измет на Съглашенската армия — разясни Дийкън.

Лицето на Кая стана сурово и тя направи знак оръжията отново да бъдат издигнати.

— Боя се, че това съдружие приключи — небрежно отбеляза Дезмър, скачайки на земята. — И бих желал да изтъкна, че съм изключително лоялен. Просто въпросната лоялност е насочена към самия мен. Що се отнася до принципите ми, след миг ще ги наруша.

— О? — каза Кая.

Дезмър свали един от вързопите и бавно, за да не бъде изпонадупчен от войниците, разкопча ремъците и го разви. Върху плата, сякаш засияли със собствена светлина, стояха оръжия от всякакъв тип и размер. Къси мечове, дълги мечове, брадвици, големи бойни брадви, кинжали, ножове и форми с прекалена уникалност, за да бъдат наименувани. Всяко представляваше произведение на изкуството, гравирано с мистични символи, които изглеждаха безсмислени за всички, освен за Дезмър и Дийкън.

— Вземете ги — с болка в гласа каза полулефът.

— Това са твоите творения. Доколкото зная, в света има само две същества, които считаш за достойни да ги употребяват — рече Кая, хвърляйки на оръжията гладен поглед.

— Да… И Съглашението счете за нужно да унищожи едното от тях. Предлагам ви ги, за да не стана свидетел на края и на другото. Както и за да изпитам малко от мъстта, която напоследък изглежда е популярна — отвърна Дезмър. — Взимайте. За всеки ще се намери по едно. Ще ви се сторят небалансирани, проектирал съм ги за Червената сянка.

Кая грабна оръжие, доближаващо се по големина и форма на досегашното й.

— Не разбирам какво искаш да кажеш. Изглеждат ми съвършени — радостно изрече тя, разсичайки въздуха и усмихвайки се широко, доволна от звука на новото острие.

— В сравнение с използваните от вас реликви, несъмнено ще ви се сторят такива — отвърна белокосият.

Останалите алчно започнаха да се въоръжават. Дезмър придърпа Дийкън настрана.

— Тях може и да купиш с оръжия, но аз далеч не… — поде сивият маг.

— Да. Здравословно подозрение. Похвално. Но не разполагам с време за него — отбеляза полуелфът, бутвайки изненадващо лек вързоп под мишницата му. — Не го отваряй, докато не ги намериш всичките. Всички Избрани, разбра ли? Вземи и това. Зная, че не би се заинтересувал от нещата, които изработвам, обаче успях да се сдобия с тези. Смятам, че в тези страници ще намериш полезни неща. Приятно четене.

Натъпкана куриерска чанта бе бутната в ръцете му. Дезмър се обърна и видя, че всички оръжия са обрани от постлания вързоп. Нави го обратно и се качи на коня си.

— Чакай! — викна Кая. — Как така ни откри? И откъде знаеше, че Дийкън ще е с нас?

— Мрежата ни от информатори до голяма степен се припокрива — обясни той, насочвайки животното си към полето. — О! И не свиквайте прекалено с тези оръжия. Ще си ги взема обратно, когато приключите.

— Само през трупа ми — хилна се Тус, който бе взел най-масивното оръжие — тежка бойна брадва. В лапите му изглеждаше като играчка.

— Ако се наложи — отвърна полуелфът, хвърляйки последен поглед към оръжията си, подобно на майка, поглеждаща към напускащите гнездото деца.

Потъна в далечината. Дийкън отвори торбата си и плъзна големия вързоп вътре, нетърпеливо отваряйки куриерската чанта, щом ръцете му се оказаха свободни. Едва бе успял да извади първата страница, когато Кая също я хвана.

— Какво беше това? — попита тя.

— Кое? Страницата? — объркано попита Дийкън.

— Къде прибра големия вързоп, който Дезмър ти даде? — попита тя. — Няма как да се е побрал в тази торбица.

— Представлява локализирано изкривяване на измере… вътрешността й е по-голяма — обясни магьосникът.

Кая кимна.

— Разбирам. Е, трябва да намерим някое местенце, докато бурята утихне. Щом…

— Не. Нямаме време за това! — възрази Дийкън.

— Виж, магьоснико, отдадеността е едно, но трябва и да сме живи, за да ги…

Дийкън извади кристала си и разтвори длан. Скъпоценният камък леко увисна във въздуха и засия ярко. Вятърът около тях утихна до лек бриз, а снежинките ги милваха. Навсякъде наоколо стихията беснееше, но сред тях бе кротка като агънце.

— … добре, тогава продължаваме — рече Кая, привеждайки се към Тус, за да добави. — Отдавна трябваше да си вземем магьосник.

* * *

Летяха над облаците, докато слънцето наближи отсрещния хоризонт. Тогава Етер внезапно се гмурна в небесната мъгла, разсичайки тунел с вихрената си снага. Мин се стрелна след нея. Облаците бяха по-гъсти в сравнение с утринните, бяха придобили заплашителна чернота. Масивни ледени кристалчета ги обсипваха, беснеещи във виелица. Отгоре нямаше и следа от бурята, но сега фучеше навсякъде около тях. Вятърът разтърсваше Мин и заплашваше да изтръгне пътничките й.

Етер се изгуби сред повеите, но Миранда съумяваше да насочва Мин. Малкото просмукала се през облаците светлина служеше единствено да сведе света в сиво-бяла мъгливост. Когато достигнаха земята, тя сякаш изскочи от нищото пред тях. Драконът се приземи колкото се можеше по-внимателно, събаряйки неподготвената Айви. Миранда слезе и помогна на малтропа да се изправи.

— Къде сме? — надвика Айви виещия вятър.

— Източните планини, някъде по средата между Ентуел и мястото, където те открих, но по-дълбоко.

— Каква е тази миризма? — попита малтропът, стискайки носа си.

Девойката подуши ледения въздух. Дори и сред снега и режещия студ, успя да долови нещо. Жежка, противна воня, която сякаш разяждаше ноздрите.

— Сяра — отвърна Миранда.

— Насам! Бързо! — долетя гласът на Етер сред вятъра.

Двете се отправиха по посока на звука и скоро я откриха в каменната й форма, крачеща решително по склона.

— Той е вътре. Трябва да открием начин да влезем — заяви метаморфът.

— Да влезем в планина? Не знаех, че вътре в планината има място да се влезе. Мислех, че вътре има само още планина — объркано заяви Айви.

— Тази планина е различна. От редкия сорт с жива вътрешност. Разтопена и подвижна — като земята, когато беше млада. Огнена планина — отвърна Етер, отправяйки се към една по-стръмна част, прикляквайки и прокарвайки пръсти по каменистата твърд.

Продължи бавно, оглеждайки се, докато накрая очевидно не откри търсеното. Сключвайки пръсти, започна да удря по склона. Удар след удар отекваше без видим резултат. Накрая прие вихрената си форма и се стрелна към небето. Миг по-късно каменната й снага полетя към земята с разтърсваща сила. От направения от нея кратер плъзнаха пукнатини, а трополенето на трошаща се скала за миг заглуши вилнеещата край тях буря. С гръмовен трясък цяла секция от склона се огъна навътре, раздробявайки се на по-дребни отломки. Това бе съпроводено с голям изблик серисти пари. Когато прахът и снегът се уталожиха, пред тях зейна назъбен, мастиленочерен тунел, отвеждащ към недрата на планината.

— Откъде… — поде Айви.

— Сега нямаме време за това, да вървим! Бързо! — нареди Етер, скачайки вътре.

Миранда колебливо погледна зиналата дупка. Беше голяма. Достатъчно голяма за Мин, която без проблеми можеше да маневрира из прохода и пак щеше да остане място. С огромна предпазливост девойката закрачи навътре, следвана от Айви. Сякаш влизаше в пещ. Въздухът бе натежал от задушливи изпарения. Когато всички останали навлязоха, Мин също се шмугна вътре. За разлика от Миранда и Айви, които се усещаха като премазвани от горещината, тя моментално се почувства далеч по-жизнена. Очите й се затвориха, изразявайки блаженството от разливащата се топлина, заменила нетърпимия студ, който загърби. Задоволството върху лицето й бе видимо.

— Е, поне тя е щастлива — каза Айви.

След няколко мига, в които да се адаптират към значителната промяна в температурата, героите се втурнаха да догонят Етер. Миранда осветяваше пътя със собствената си магия, тъй като жезълът не съхраняваше подобни заклинания. В замяна на това бе приютил голям арсенал за светлопоглъщане.

Стените на тунела бяха груби и вълнисти, от лъскава чернота. Проходът се извиваше и лъкатушеше, отвеждайки ги все по-дълбоко към сърцевината на планината. Горещината доловимо се усили. Паралелно с това можаха да разберат думите на Етер. Планината наистина изглеждаше жива. Дълбоко в стените отекваха слаби тътнежи и проскърцвания. На моменти имаше разтърсвания и скалите се раздвижваха, сякаш нещо пълзеше току под повърхността. В лицата им профучаваха все по-жежки повеи.

Тогава се появи и сиянието. Просмукваше се през тънки процепи в стените — дълбоко, изначално червено.

* * *

На полето, заобиколен от членовете на почиващото Подроние, Дийкън бе изпаднал в паника. Останалите се намираха далече, прекалено далече, за да бъдат достигнати по-рано от няколко дни и бяха спрели. Бяха открили Лейн — или поне къде е скрит. Ако можеше да се съди по предишните сблъсъци, скоро щяха отново да тръгнат на път. Нямаше да има достатъчно време да ги настигне. Това го притесняваше, но не оттам струеше паниката му. Бе сметнал за вероятно подобно развитие на събитията, дори го очакваше. Тревожеше го присъствието, което усещаше.

Предоставените му от Дезмър страници представляваха много подробно обобщение на някои от фундаменталните принципи на д’каронската магия, както и лични записки на Епидим. С тяхна помощ младежът бе успял да се синхронизира далеч по-задълбочено с уникалните енергии, създавани от магията им. Умът му придоби ново, много по-изчистено разбиране. Бе открил фокус на активност в близост до столицата — масивна сила, съсредоточена около тлеещ магически въглен. Въпросният въглен представляваше спящо, но могъщо заклинание, очакващо да бъде активирано и имаше магия много близо до мястото, където се намираше Лейн. Замисълът ставаше ясен — нашепваше за клопка.

Личеше, че съдържанието на куриерската торба е било грижовно подбирано. Дезмър си разбираше от работата. Знаел е, че прекалено многото информация би отнела прекалено много време за усвояване. Не, бе взел специфични късчета, определени съобщения, отделни страници. Имал е план относно тези страници — и то брилянтен. Нямаше инструкции, нищо не издаваше замисъла му, но предоставените от него елементи отвеждаха към единствена възможност. Успехът й не бе особено вероятен, криеше значителен риск, но въпреки това представляваше изход.

— Трябва да поспиш. Умът ти се нуждае от сносна почивка, за да върши тези чудеса — предложи Кая.

— Няма време. Пък и не зная дали ще мога да държа бурята настрана, ако съм заспал — промърмори той.

— О, да. Бурята. Забравих — каза водачката, хвърляйки поглед към невъзможния начин, по който вихрите умишлено ги отбягваха.

Дийкън я погледна.

— Колко бързо може да се приготвят войниците ти, когато настъпи времето?

— Веднага. Но за кое време говориш?

— Времето за битка. Ако съм прав, ще настъпи скоро и внезапно — отвърна той, продължавайки да си мърмори. — Не мога да го създам… Те трябва да го създадат… Не мога да го затворя… но ако бъде отворен…

* * *

След няколко извивки, в известна степен затруднили Мин, пътят започна да се изравнява. Сля се с няколко подобни прохода, отвеждайки до още по-широк тунел, който показваше следи от известна употреба. Подът бе изравнен от стъпки, а на места по стените проблясваха сияещи кристали. Тук-таме по тунела се срещаха тънки метални ивици, плъзнали по стените като увивни растения. Никъде не срещнаха съпротива, нямаше и следа от пазачи.

Жегата започваше да се отразява сериозно на Айви и Миранда. Последната бе подгизнала от пот, а ботушите й просъскваха леко при всяка крачка. Устата на Айви бе леко отворена и на всеки няколко мига женският малтроп трябваше умишлено да се възпира от пъхтене. Трудно беше да се определи колко време са крачили из вътрешността на планината, тъй като всеки изминал момент сякаш се проточваше. Ударите на камък в камък, указващи стъпките на Етер, неуморно ги водеха напред.

Внезапно Мин спря. Пое дълбоко дъх през носа и се облиза. Миг по-късно затича с цялата бързина, която тесният проход позволяваше, крачките на метаморфа също се ускориха. Останалите също накараха изморените си тела да се отправят напред по-бързо. Когато отново настигнаха Мин, тя напразно драскаше с лапи по пода, опитвайки се да се провре през място, очевидно прекалено тясно за нея. Ноктите й раздираха дълбоко камъка, а стените се тресяха, но не успяваше да премине.

— Леко, Мин. Успокой се и ни пусни да минем. Ако Лейн е вътре, ще го намерим — рече Миранда.

Отворила широко влудени от отчаяние очи, драконът ги пропусна и умоляващо загледа как двете влизат в огромна кухина. Айви и Миранда бяха посрещнати от още по-нетърпима горещина. Парите бяха гъста мъгла, която обгаряше очите. Сияещи кристали обсипваха сводестия покрив, но малкото налична светлина идваше не от тях, а от аленото сияние на пода. Кръгъл улей излъчваше заплашително червено сияние, осветяващо каменната колона, която обграждаше. На нея, с крайници, слети със самия камък, стоеше Лейн.

Следите от мъчение бяха прекалено многобройни, за да бъдат преброени. Нямаше инч плът, който да не носи някакъв белег, рана или обгаряне. Кожата бе увиснала от изсъхнали, отслабени крайници. Дишаше, но много слабо, като това му действие бе придружено с болезнено хриптене. Етер вече бе скочила върху колоната и с лекота раздираше скалата. Още миг и краката му бяха свободни. Отслабената му фигура бе метната върху рамото й, след като и последните остатъци от камъка бяха внимателно разчупени около ръцете. Скочи обратно и го отпусна на земята. Айви и Миранда моментално дотърчаха до него.

— Работи бързо. Трябва да се махаме — каза Етер, подозрително оглеждайки сияещите над тях кристали. Един със син оттенък си спечели по-продължителен поглед.

— Той добре ли е? Ще се оправи ли? — отчаяно питаше Айви, погълната от син блясък.

— Успокой се. Ще сторя всичко по силите си — отвърна Миранда, с тревога оглеждайки огромната работа, която й предстои.

Лейн бе по-скоро мъртъв, отколкото жив. Фактът, че е бил освободен, едва сега достигаше до опустошения му разсъдък. Обгърнати от сива мъгла очи се опитваха да се фокусират върху размазаната форма, надвесила се над него, но напразно. Но ушите му бяха в добро състояние и с тяхна помощ разпозна гласовете. Разни мисли се тътреха бавно и смътно из инак острия му като бръснач ум. Чувстваше как бива третиран с магия. Рани се затваряха. Мъгла се разчистваше. Когато яснотата започна да се възвръща в съзнанието му, една настойчива, изгаряща мисъл прогони всички останали. Опита се да насочи очи към изхода, мъчейки се да вкара накъсан дъх в раздраните си дробове.

— Вървете — дрезгаво изрече той.

— Дойдохме да те спасим, Лейн, няма да си тръгнем без теб — отговори Миранда.

Лейн напрегна сили, поемайки още един дъх от отвратителния въздух.

— Б… Бягайте! — нареди той, стискайки наметалото на магьосницата.

Сякаш в отговор на вика му, откъм прохода се разнесе метално дрънчене, съпроводено с подновеното драскане на Мин. Стоящите по стените решетки отново се наместваха, като едва не задушиха дракона, все пак успяла да измъкне глава. Преди Миранда да понечи да издигне жезъла си, за да използва някакво противодействащо заклинание, една от дългите метални нишки се стрелна, избивайки оръжието от ръката й и увивайки се около тялото й, дърпайки я към стената. Още две решетки се понесоха към спътничките й. Една улови Айви за крака. Другата омота Етер, но миг по-късно се оказа увита около въздух, в какъвто Избраната се бе превърнала.

Метаморфът се стрелна към синьото сияние в тавана, точно когато то се отделяше и политаше към нея, оказвайки се проклетата алебарда, срещу която вече се бяха изправяли многократно. Кристалът я раздра болезнено, докато преминаваше през нея, но Етер се отърси от болката и се стрелна след него. Оръжието се бе хвърлило в ръката на Лейн. Моментално върху лицето му изникна отвратителен и твърде познат студен интелект.

Етер се опита да атакува, но Епидим се възползва от светкавичните рефлекси на Лейн, отклонявайки всички опити. Въздушната форма на метаморфа не бе особено подходяща за такава битка. Скоро се наложи да се отдръпне. Обладаният Лейн се огледа. Живата решетка стискаше здраво Миранда и почти бе успяла да я премаже. Малкото концентрация, която магьосницата успяваше да създаде, биваше насочена изцяло да удържа атаките на стоманеното пипало.

Айви се бореше едновременно с нишките, които стискаха тялото й и със страха, който се мъчеше да сграбчи ума й, но тъй като около всеки неин крайник се бе увила решетка, вече започваше да се уморява. Мин стоеше непосредствено отвъд досега на мятащите се пипала и безпомощно гледаше.

— Трябва да кажа, че започнах да се изморявам от чакане. Винаги съм изпитвал гордост от търпението си, но щом отслабих изненадващо жилавия ум на асасина, нямаше много дейности, с които да си запълвам времето, докато очаквам появата ви — отбеляза генералът. — Не че бих определил този сблъсък като достоен. Представлява победа, несъмнено, но сигурно ще се радвате да узнаете, че я намирам за незадоволителна. Бяхте сразени не от д’кароните, а от правилата на играта. Достойни опоненти като вас заслужават нещо повече. Ала въпреки това не съм толкова глупав, че да ви пощадя.

С тези думи завъртя алебардата и я насочи към гърлото на Миранда. Разнесе се оглушително издрънчаване, съпроводено с рояк искри. Етер бе профучала и приела каменната си форма, протегнала ръка.

— Е — каза Епидим. — Станала си по-бърза. Склонен бях да предположа, че ти ще се окажеш най-голямото предизвикателство.

Завладяният Лейн бързо отстъпи назад и започна да върти оръжието в поредица от кръгове, набирайки скорост. Скоро върхът съскаше из въздуха. Етер внимателно се приближи. Преценил прецизно удара, генералът замахна. Стоманено изчаткване отекна из стените, оповестило сблъсък, достатъчно могъщ да нащърби каменната снага на метаморфа. Етер бързо се възстанови и продължи да настъпва.

Докато оръжието захапваше камъка отново и отново, Айви наблюдаваше с пламнал ум.

Чувстваше страх, гняв, отчаяние, омраза. Никоя от тези емоции нямаше да свърши работа. Гневът щеше да донесе болка и вероятно смърт. Омразата… не, никога вече. Страхът замени останалите емоции, но и от него нямаше полза, затова Айви стори всичко по силите си, за да го зарови. Имаше само едно нещо, което можеше да й помогне. Знаеше какво трябва да стори, но не знаеше как. Бе се случило веднъж, само ако можеше да си спомни…

Експертното разчитане на времето и нечовешката скорост обсипваха Етер с безчетни удари, без тя да може да отвърне и на един. Каменната й форма бе обсипана с резки и пукнатини, а многократните досегавания на кристала почти я бяха лишили от цялата й сила. Нуждаеше се от кратък отдих, трябваше да се оттегли, но знаеше, че всяка друга форма ще бъде сразена моментално — или, по-лошо, ще изтощи и последната частица енергия, за втори път оставяйки я в състоянието на безпомощен, носещ се ум.

Епидим усети това, атакувайки още по-интензивно. Когато победата изглеждаше неизбежна, започна да придружава атаките си с подигравателни подмятания.

— Забележителни създания са тези малтропи. Рядко съм попадал на подобна неизчерпаема издръжливост. И то след дни мъчения и глад. Истинско чудо и истински позор, че съвсем скоро ще станат изчезнал вид — обяви генералът с широка усмивка.

Ударите му вече дори не срещаха опит за съпротива. Докато повдигаше алебардата си, за да нанесе съкрушаващия удар, ослепителна бяла светлина заля пещерата. Внезапният изблик се оказа достатъчен за Етер да се отдръпне, строполявайки се немощно. Епидим се извърна към източника на сиянието, заслонявайки очи.

Насред стърженето на напрегната стомана и проскърцването на камъка, стоеше Айви, потънала в бяла аура. Очите й, пронизващо бели, се спряха върху Епидим. Нямаше гняв, нямаше страх, само желязна непоколебимост струеше от изражението й. Едва веднъж преди бе постигала подобна трансформация. Движена единствено от дълг, бе я претърпяла при бягството си от форта, който едва не отне живота на Миранда. Със силата, предоставена й от новата форма, тя освободи краката си и ги опря на стената, напрягайки се срещу отслабващите метални нишки, все още увити около горните й крайници. Дрехите й шумоляха от мистичния вятър, който струеше от нея във всички посоки. Стоманените пипала започнаха да поддават.

Епидим насочи вниманието си към новата заплаха, съсредоточавайки волята си към държащите я окови, докато се втурваше в атака. Железният захват се пристегна, принудил Айви да присвие крака. Връхлитащият алебардоносец се намираше само на няколко крачки от нея, когато камъкът, в който бяха захванати гъвкавите решетки, най-сетне поддаде. Айви отскочи и се хвърли срещу нападателя. Двамата изчезнаха в плетеница от размахващи се ръце и ослепително сияние. Възползвайки се от инстинкти и обучения, заложени в Лейновия ум, Епидим мълниеносно променяше позицията си с всяко претърколване. Опирайки крайници в корема на Айви, я отблъсна от себе си и скочи на крака — всичко това в едно-единствено плавно движение. Пред очите му тя се изви насред полета си, понасяйки се в атака още с приземяването си.

Тъмният магьосник едва разполагаше с време да се възхити на поезията от движение, която бе съзрял, преди отново да му се наложи да използва оръжието си. Последвалото представляваше фантастична гледка. Две съзнания, всяко с изключителна острота на осезанията и бързина на рефлексите, се впуснаха в невероятно противоборство.

Епидим не знаеше какво да мисли. Айви атакуваше, но не го правеше. С движения, едновременно грациозни и непохватни, тя се поклащаше, извиваше, стрелваше и отскачаше. Ту се отправяше към отдръпващата се алебарда, ту се отдръпваше. Изглежда не целеше да удари Епидим. Едва когато тя успя да осъществи целта си, генералът разбра каква е.

Пръстите на Айви се сключиха около дръжката на алебардата, вкопчвайки се в оръжието точно под Епидимовия захват. Стабилизирайки позицията си, женският малтроп се опита да го отскубне, но усилията й бяха напразни. Епидим скриви лика на Лейн в неуместна, злобна усмивка. Кристалът в острието проблесна и алебардата започна да тъмнее. И преди беше черна, но сега сякаш поглъщаше светлината около себе си, докато не се превърна в копие на абаносова среднощ. Повърхността й бе студена, прогаряше и щипеше ръцете на Айви, но тя не отпускаше хватка. Взря се в очите му, а през тях, в душата му. Оттам надзърташе Епидим, чиято лудост се четеше в Лейновите очи.

— Махни лошото оръжие и то ще освободи приятеля ти, а? Умна реализация. Не смятах, че някоя от трансформациите ти е способна на подобно просветление. Интригуващо. Синьото е страх, червеното е гняв, а бялото какво е? Омраза? Обич? Изобщо представлява ли емоция? Или някак си се научила да контролираш причиненото ти от нас? Има само един начин да разбера — разсъждаваше на глас той, докато двамата мереха сили.

Кристалът проблесна отново. Изгарящото усещане в ръцете на Айви моментално бе съпроводено от натиск в ума й, нежелано присъствие, опитващо се да си проправи път. В естественото си състояние, интелектът на Айви би бил лесен за навлизане, но в положението, в което се намираше сега, нямаше нищо естествено. Бе обгърнат от единствена, чиста, всеобхватна цел. Твърда като диамант воля лееше енергия от нея. Епидим се противопостави на течението, насочвайки все по-голяма част от волята си към задачата.

— Сега си в състояние да ме отблъскваш… но не можеш да задържиш това състояние дълго, нали? — погаври се Епидим.

Внезапно Айви се стрелна напред. Тялото на Лейн и ума на Епидим се бяха съсредоточили да не й позволят да издърпа оръжието. А сега тя буташе. Преди да е успял да компенсира, генералът вече тичаше назад, за да запази равновесие. Оттегли се от ума й и отново потърси инстинктите на тялото, в което се намираше. Точно когато откри идеалното действие за отговор, времето изтече. Двамата се удариха в стената. Лейн се блъсна в тясната скална секция край входа. Миг по-късно Айви се сблъска с него. Ударът му изкара въздуха, но пак не пусна оръжието. Внезапно тя се олюля, а през дрехите й се откроиха чертите на обгарящия я Белег.

— Лейн все още е Избран. Всяко действие против него е нож в собствения ти гръб! — злорадо оповести Епидим.

Ослепителната бяла аура около Айви бе изгубила част от интензитета си, но все още сияеше. Когато Белегът престана да раздава възмездие, тя се изправи на крака и отново задърпа алебардата. Епидим леко се олюля, преди отново да е в състояние да се съпротивлява успешно.

Генералът отвори уста, за да изрече поредната подигравка, но нещо го прекъсна. Нещо се уви около кръста му със смазваща сила. Сведе поглед и видя подобие на пипало от мускули и люспи, стиснало го здраво. Поглед през рамо му показа, че е отделял прекалено малка част от вниманието си на металните решетки. Мин бе успяла да извие и опустоши достатъчно от тях, за да промуши опашката си, която сега бе стегната около Епидим с цялата сила, която драконът съумяваше да вложи. Не разбираше какво става, но не беше и необходимо. От значение бе единствено да отведе приятеля си далеч от това място. Възнамеряваше да го стори.

Драконът дърпаше в едната посока, а Айви в другата. Тялото на Лейн се издигна от земята, костите му проскърцваха, сухожилията се напрягаха. Епидим раздвои ума си между подсилването на отслабващите мускули, за да удържат алебардата и създаването на заклинание, което щеше да срази досадния дракон. Ставите му пропукваха и се извиваха, пронизвайки Мин и Айви с изгаряща болка, тъй като действията им причиняваха вреда на Съизбран. Това му предостави достатъчно време да запрати заклинанието — кълбо пращяща черна енергия — към дракона.

С нездрав интерес наблюдаваше как се носи във въздуха. Сияеща стена се издигна на пътя на магията, пръсвайки я. В същото време Епидим усети как пръстите му биват разтваряни от невидима сила. Извърна глава и изплю низ иноземни срички, никога неизричани в този свят, но ругатливата им същина пак останала разбираема.

Миранда стоеше, свободна, вдигнала жезъл.

Тъй като съзнанието на Епидим разполагаше с достатъчно други отегчения, Миранда бе успяла да се измъкне от стисналото я желязо. Сега насочи цялото си съзнание върху задачата да отслаби хватката на генерала. В продължение на няколко дълги мига единствените звуци бяха пукането на кости и сподавената агония на Мин, Айви и Миранда, понасящи наказанието на Белезите си. Накрая пръстите на Лейн се отвориха. Айви политна назад, а оръжието изхвърча от лапите й. Докато неподвижното тяло на Лейн се изхлузваше от хватката на Мин, алебардата задрънча по земята, спирайки със стържене. Миг по-късно кристалът й проблесна и оръжието се стрелна към тях. Героите се подготвиха. Разнесе се разтърсващ трясък, когато алебардата се сблъска с нещо.

Извиваше се, мъчейки се да се отскубне. Около дръжката й се бяха вкопчили ронещите се пръсти на Етер. Мощни ивици тъмна магия струяха от оръжието, заливайки каменната й форма и изблъсквайки останалите. Метаморфът мъчително се изправи на крака и направи няколко несигурни крачки, преди дебела струя енергия да разтроши един от нозете й. Избраната падна на земята. Гаснещото сияние в очите й проследи пода. Сграбчи алебардата с другата си ръка и с едно последно оттласкване полетя в канала, разсякъл пода.

Падането й бе съпроводено с пукот и стържене, но Етер удържа захвата си. Миг по-късно камъкът и оръжието се потопиха дълбоко в лавата. Алебардата потръпна, металът й засия ярко. Въздухът около нея се раздвижи за последен път, преди да бъде погълната от течния камък. Все още сияещата форма на Айви се доближи до ръба на пропастта и погледна към дълбините. Уверена, че задачата е изпълнена, трансформацията изчезна. Айви се строполи на земята, все още леко отворила очи.

— К-какво? — паникьоса се тя, борейки се с окови, които не бяха там.

Миранда дотича до нея и я издърпа на безопасно разстояние. Айви бавно осъзна, че нещо се е случило.

— Аз… Аз ли направих нещо? — попита тя, изправяйки се с треперещи крака.

— Направи много — каза магьосницата, крепейки я. — Ела, трябва да помогнем на Лейн и да го изведем.

Споменаването на това име отърси паяжините от съзнанието на Айви. Тя се втурна към него, но внезапно спря.

— Какво става? — викна женският малтроп.

Разнесе се отвратително пропукване на самонаместващи се стави. Лейн се изправи на крака по неестествен начин, сякаш увиснал на невидими конци, изтеглящи го без да вземат под внимание неща като гравитация или равновесие. Металните пипала край вратата отново започнаха да се гърчат, принудили Мин да се оттегли по-навътре в прохода. Главата на асасина се повдигна и очите му се отвориха. Отвратителна, невъзможна усмивка изникна на лика му.

— Не… Не е възможно! — с ужас промълви Миранда.

С бързина, накарала ги да изгубят очертанията си, пръстите на Лейн се сключиха около врата й със сила, която не би трябвало да притежават. Повдигна я от земята.

— Заслужавате похвала. Просмуках се в алебардата преди векове. Досега никой не бе успявал да я унищожи.

Миранда се опита да фокусира ума си в заклинание, но той я запрати на земята. Повдигна ръце, за да довърши зашеметената магьосница, но Айви скочи на гърба му.

— Не може да си Епидим! — изкрещя тя.

Магична пулсация я отхвърли назад. Генералът се обърна и се отправи към нея, тъй като Айви представляваше по-голямата заплаха. Същата чернота, преди обвивала оръжието, сега играеше около ръцете му, оставяйки тънки нишки във въздуха, докато Епидим се движеше. Стисна юмрук и Айви внезапно усети нещо да я притиска до задушаване. Бе издигната във въздуха и увисна безпомощно пред генерала. Той бавно закрачи към канала с лава, носейки я.

— Слабостта е нещо полезно, Айви — изрече спокойно той, сякаш поучаваше свой обучаем. — Щом враговете ти я открият, съсредоточават натам всичките си усилия. Прави хората предвидими. Разчитат на нея, изхабяват цялата си енергия към нея. Аз нямах слабост, затова се сдобих с такава.

С другата си ръка повдигна Миранда.

— Още по-добре, че я разрушихте. В годините, откакто избрах алебардата, съм бил в умовете на стотици воини, притежаващи опит в употребата на хиляди други оръжия. В интерес на истината започвах да се чувствам скован. Занапред ще се спра на нещо по-дружелюбно. Медальон — а може би пръстен.

Очите на Миранда бавно започваха да се фокусират. Повдигна ръка, но отново бе прикована. Ударът я бе замаял, но вече се окопитваше. Съсредоточи ума си върху Лейн. Не тялото, а душата в него. Епидим се намираше на повърхността й, лъскавомазна чернота, покваряваща асасина с влиянието си. Далеч под него съзираше проблясък от душата, която познаваше. Протегна се към нея.

— Не, не, не. Това няма да проработи — смъмри я Епидим.

С леко размахване на пръсти запрати Миранда в средата на пещерата, блъсвайки я болезнено в колоната, доскоро държала Лейн. Магьосницата отскочи и полетя надолу, в последния миг успявайки да се вкопчи в ръба на тунела. Моментално се разнесе удар, достатъчно силен, за да разклати стените — последван от още един.

Епидим се извърна и видя Мин да се хвърля към отвора. По стените плъзваха цепнатини. От металните решетки-пипала не бе останало почти нищо. С един последен тласък драконът оттроши част от стената, нахлувайки вътре. Стрелна се край Епидим и спря край пропастта, грабвайки Миранда. Сетне се обърна към Епидим, а в очите й се прочете предателство.

— А, Мин. Предизвикваш интересна смесица от емоции в главата на Лейн. Изненада, облекчение — отбеляза генералът, оглеждайки раните, които създанието си бе причинило в опитите си да влезе. — Загриженост. Не мислех, че асасинът е способен на това.

Мин ръмжеше, макар че съответната дума не бе особено пригодена за изразяваното от дракони. Звучеше като зараждащ, усилващ се гръм. Звук, разтърсващ земята. Епидим безцеремонно изтърси Айви на земята.

— Е, Мин, какво ще бъде? — попита той.

Драконът направи няколко големи крачки към него, оставяйки повалените герои зад себе си.

— Знаеш ли, изпитвам голямо уважение към драконите. Притежават съзнания, способни на голяма мъдрост. Далеч по-значителна от тази на повечето смъртни, стига да успеят да я развият. Уви, асортиментът от инстинкти, отговарящ за оцеляването ти сред дивотата, не е особено подходящ за разбирането на абстрактни концепти. По тази причина не можеш да бъдеш винена за невъзможността си да проумееш, защо обичният ти Лейн е започнал да се държи толкова странно. Нито може да се очаква да разбираш, че заставането между магьосник и целта му е глупаво и безполезно действие — бавно обясни Епидим.

Миранда и Айви извикаха едновременно. Мин се извърна и видя вълни черна енергия, погълнали ги като пламъци. Извърна се отново, за да види как Епидим запраща две кълба към нея. Когато пращящата енергия се разля по люспите й, обгаряйки ги по начин, непостижим за никой огън, карайки я да се сгърчи от болка, частта от съзнанието й, която не би й позволила да нарани Лейн, бе изтласкана от далеч по-фундаментален инстинкт. Стрелвайки се мълниеносно, Мин се хвърли върху асасина, поваляйки го на земята с мощната си предна лапа. Ноктите й се свиха над раменете му, раздирайки камъка от двете страни на главата му. Моментално усети болката на божественото наказание, плъзнала от Белега в крилото й.

— Жестоко, нали? — изхриптя Епидим. — Белегът ви наказва за нелоялността към каузата, с което ви направи толкова безпомощни. Както казах, правилата на играта ви победиха.

Напрягане на ума му издигна Мин във въздуха и я запрати към каменната колона в средата на кухината. Драконът я раздроби и падна на отсрещната страна, сгърчвайки се в агония. Тялото на Лейн се вдигна от земята и се изправи на крака.

— А сега, боя се, че настъпи време да… — заговори Епидим.

Разнесе се ново ръмжене, накарало предния сходен звук да звучи като котешко предене. Цялата планина се тресеше. Лишен от колоната в средата, кръглият канал се свеждаше до обикновена дупка, от която се носеше сияние, наподобяващо адски огньове. То се усили, тътенът също стана по-гръмовен — сякаш таванът се канеше да се срути. От ямата се издигна масивна форма, сияеща като вътрешността на пещ и излъчваща подобаваща горещина. Етер. Няколко минути всред течната кръв на планината й бяха донесли сила, каквато не беше изпитвала от хиляди години.

Метаморфът се изкатери, привеждайки се, за да се побере в кухината. Камъкът под краката й се стопи и закипя. Очите й, искрящи златни езера сред кървавочервено лице, се спряха върху Епидим, който пристъпи към нея.

— Жилави създанийца. Всичко това е много впечатляващо. Какво ще направиш сега? Ще ме убиеш? Искрено се надявам да го сториш. Това ще те унищожи, а след тази демонстрация, трябва да призная, че не съм сигурен по какъв друг начин да го постигна — подразни я той, пристъпвайки толкова близо, че излъчваната от нея горещина накара козината на Лейн да се опърли и задими.

Етер предпазливо се отдръпна, но той отново се приближи. Черният огън продължаваше да държи останалите потопени в раздираща агония, пламъците скоро обхванаха и тялото на бавно опомнящия се дракон. Формолеещата никога не се бе чувствала толкова могъща и същевременно така безпомощна. Нямаше начин, по който да спре магията му, без да нарани или убие Лейн. Епидим пристъпи още по-близо. Бинтовете по гърдите на асасина започнаха да димят, да почерняват и да падат. Под тях проблясваше златно сияние.

Лицето на Лейн се отличаваше с физиономия на арогантно доволство. Придружи този си лик с още черни пламъци, които насочи и около масивната форма на Етер. Дълбоко в ума си генералът знаеше, че най-лесният начин да я унищожи, е да я подмами да унищожи друг Избран, но това щеше да отнеме време, а останалите не биваше да избягат, затова насочи вниманието си към тях. Заклинанията работеха, измъквайки малкото останала им сила, но това бяха издръжливи и находчиви същества. В миналото магията винаги се бе оказвала достатъчна, но не и този път. Нямаше значение. Ако не стигаше, имаше и по-лесни начини.

Приближи се към Айви и повдигна камък, който се бе отронил от тавана. Вдигна го. Сетне го спусна.

Единият му крак изгуби равновесие, карайки го да се олюлее назад и да изпусне скалата. Епидим изръмжа ядосано. Нещо не беше наред. Усещаше как заклинанията, удържащи останалите, отслабват. Вля повече воля в тях, докато не остана доволен, опита се да се приближи отново към жертвата си, но кракът не му се подчиняваше. Точно когато в ума му проблесна бегло разбиране, лявата ръка се стрелна към гърдите, сключвайки нокти около сияещата златна значка, скрита под бинтовете. Епидим се вкопчи в пръстите й с десницата, но златният диск бавно започна да се издига. Под него започна да проблясва ослепителна златна светлина.

— Премисли го, Лейн. Това само ще те унищожи. Вършиш работата ми вместо мен — настойчиво изрече Епидим с глас, в който се зараждаше болка, а междувременно духът на Лейн се бореше да си възвърне контрол.

Но пръстите продължиха.

Епидим въздъхна раздразнено и протегна десница към сияещата яма в средата на пещерата, извивайки пръсти в мистичен жест.

— Вината е моя, разбира се. Пресилих се. Ще трябва да прибягна до не толкова елегантния план за непредвидени обстоятелства.

В очите му проблесна мистична светлина. Недрата на планината моментално започнаха да се тресат, а от ямата се разнесе заплашителен бобот. Златният диск най-сетне бе изтръгнат от гърдите му и генералът нададе болезнен вой, който сякаш вплиташе два гласа. Тъмните пламъци, погълнали останалите, изчезнаха.

Миранда се изправи на крака и се втурна към асасина, стигайки до него точно когато божественото сияние от белега му угасна.

Лейн беше жив, но жизнеността, която Епидим бе влял в измъчената му снага, си бе отишла едновременно с присъствието на генерала. Асасинът бе слаб, дишаше бавно и мъчително. Намираше се в някакво полусъзнание. Миранда се опита да насочи ума си, за да му предостави поне малко облекчение, но не разполагаше със силата дори и за най-простото целебно заклинание. Атаките на Епидим я бяха засегнали далеч по-дълбоко, от какъвто и да е физически удар.

— Той добре ли е? Той… отново ли е Лейн? — попита Айви, докуцвайки до Миранда, подавайки й тояжката.

Ранената Мин се присъедини към тях миг по-късно, душейки полумъртвото тяло на асасина. Очите й представляваха въртоп от мъка, притеснение и вина.

— Лейн е — увери я Миранда, не усещайки нищо от влиянието, което го бе сквернило преди. — Но е ранен зле. Нуждае се от помощ, иначе няма да издържи още дълго.

— Изведете го. Епидим започна нещо, за което не съм сигурна дали ще мога да спра! — заяви Етер, поглеждайки към усилващото се сияние в ямата.

— Мин, ти си в състояние да се придвижваш тук с далеч по-голяма увереност от нас. Можеш ли да ни отведеш обратно? — попита Миранда.

Мин отговори с ниско приклякване. Лейн бе натоварен на гърба й, останалите се присъединиха.

— Ще удържам, колкото се може по-дълго — рече Етер. — Но вие вървете, бързо! Нямате много време.

С тези думи метаморфът скочи обратно в ямата.

Мин се стрелна в прохода. Чувствителният й нос следваше миризмата на свеж въздух. Раните й бяха многобройни, но създанието прогони болката настрана. Имаше работа и щеше да я свърши. Прекосяваше мрачните коридори с котешка грация. Виещият се, заобиколен път бе заменен с друг, по-директен и видимо по-употребяван. Не след дълго въздухът започна да донася мраза на все още вилнеещата на повърхността буря. Иззад тях се разнесе звукът от гръмовно срутване, последвано от бликнал край тях горещ полъх. Сетне се долови слаб тътен. Бързо започна да се усилва, ставайки и по-отчетлив. Бе съпроводен от горещ вятър и алено сияние, разляло се зад гърбовете им. Достигнаха вледеняващия изход на тунела тъкмо навреме.

А той отвеждаше в тясна долина с високи стени. Снегът захрущя под краката на Мин, леденият вятър моментално сграбчи ездачите й, вцепенявайки ги до кости. Скочи във въздуха и разпери криле, но трескавите опити да достигне Лейн ги бяха разранили значително. След няколко болезнени и неуспешни опита да се задържи в небето, Мин се принуди да тича. Миранда се приведе ниско над гърба й, придържайки асасина. Тресеше се неудържимо. Мразовитият въздух вече бе заледил мокрите от пот дрехи, които пропукваха. Студът разпръсна замаяността в съзнанието й, карайки я да долови присъствието на изключително могъща и отвратително позната сила във въздуха.

— По-бързо, Мин, по-бързо! — подкани девойката.

Стъпките на Мин гръмовно се носеха сред виелицата, съсредоточила ума си върху най-краткия път за слизането от планината, ала заплахата, от която Миранда се страхуваше, вече започваше да се оформя.

Започна се с изникнала насред въздуха цепнатина, очертала се ясно сред бялата стена на беснеещия сняг. Цепнатината потъмня и започна да се разширява — първоначално бавно, сетне се стрелна. Само след секунди цялата долина бе блокирана от масивна, виеща се чернота. Накрая чернотата започна да се прояснява откъм центъра. Разкри осветен от факли двор, окъпан в спокойствие напук на беснеещата в долината буря. Бе покрит с безкрайни редици близници, демонски брони и извисяващите се туловища на пет масивни драгойла.

Мин заби крака в земята и започна да отстъпва от изправената срещу им армия. Десетки близници замаршируваха напред — едно от огромните чудовища също пристъпи през портала, последвано от второ.

Преданият дракон се обърна към стръмните стени на долината и започна да се катери по една, а останалите отчаяно се вкопчиха за люспестия гръб. Масивният драгойл се издигна с рев във въздуха и замахна към дребната в сравнение с него фигурка, пропускайки на косъм. Мин отчасти се плъзна, отчасти се спусна обратно до дъното на долината, едва отбягвайки отломките, които ударът бе предизвикал. Ратниците ги обграждаха все по-близо, а драконът панически диреше друг път за бягство. Започна да бълва огнени езици към най-близките близници, а опашката й държеше на разстояние приближаващите се в гръб. Междувременно един близник се покатери върху скална издатина. Потръпна за миг, сетне заговори с глас, чиято увереност не можеше да бъде сбъркана.

— Всичко винаги опира до грубата сила, нали? — заяви Епидим от тялото на новия си гостоприемник, като думите му отекнаха с неестествена яснота над отчаткването на остриета върху люспи и фученето на огнения дъх. — Но този път ще бъде различно. Няма да има пощада. Няма да има опция за предаване. Този път умирате.

Изтегли меча си, но бързо го захвърли с презрение. Погледът му бавно се насочи към огромния драгойл. Чудовището отвори назъбената си паст и избълва дъх миазма, отнесен от бурята. Усмивката върху лицето на Епидим се разшири. Внезапно интелектът напусна лицето на близника. Миг по-късно най-едрият от драгойлите застина. Празните орбити на очите му засияха с отчетлива оранжева светлина и се вгледаха в героите с интелигентност и решителност.

Мин покосяваше вражеските редици, които се изливаха в долината, но просто нямаше къде да иде. Епидим се втурна към тях, безогледно мачкайки собствените си войници. С всяка секунда през портала преминаваха нови дузини. Айви слабо засия със синята аура на страха, докато се вкопчваше упорито в гърба на дракона. Трансформацията в планината й бе оставила малко сила — само колкото да не изпадне в безсъзнание. Миранда полагаше огромни усилия да опази тялото на Лейн от кръвожадната сган. Отвсякъде ги обграждаше лудост. Тогава дойдоха звуците.

Първият напомняше гръмотевица, но долетя дълбоко от недрата на планината. Разлом блъвна кипящи бели пари, разсичайки склона до изхода на пещерата. Вторият звук представляваше изсъскало свистене, почти недоловимо. Първоначално сякаш долиташе отвсякъде. Сетне стана по-отчетливо — от портала. Склонът пак се разтърси и от дълбоката пукнатина бликна оранжев стопен камък. Не се втурна напред. Течеше нагоре, събирайки се, същевременно изблъсквайки склоновете настрана. Накрая оформи извисяваща се великанска фигура. Арктичните ветрове почерниха повърхността й за секунди.

Това бе Етер, чиито очи излъчваха оранжева жежкост. Издигаше се високо над масивните драгойли. Един от безмозъчните зверове се втурна към нея. Тя се отдръпна, размествайки нажежен до бяло течен камък в снагата си и запрати звяра назад с могъщ удар с опакото на ръката.

Когато пронизващият звук се усили, всички очи се извърнаха към портала. Краищата му бяха променили цвета си, заменяйки черното с рехавобяло. През него тъкмо пристъпваше нов драгойл. Точно когато предните крака на чудовището стъпваха върху заснежената твърд, краищата на портала се стрелнаха към центъра. Гледката към двора се сви и изчезна, за да бъде заменена с хълмист пейзаж. Промяната в портала премина и през тялото на драгойла. Влязлата в долината половина падна и се замята за кратко. От останалото му туловище нямаше и следа. Едновременно със заставането на разсечената абоминация, от новото местоположение на портала нахлуха дузина разярени бойци. Ималите нещастието да се изправят на пътя им близници и брони бяха насечени на парчета. Сияещи остриета раздираха защитата на враговете като глина, проправяйки си път сред редиците им.

Епидим се стрелна към новите противници, ала Етер стовари отгоре му съкрушителен юмрук, повалил го на земята. Другият звяр се бе възстановил и я атакува.

Докато титаничният сблъсък около нея продължаваше, Миранда се огледа. От другата страна на портала, с изражение на дълбока концентрация, стоеше Дийкън.

— Мин! През портала! — викна тя.

Драконът се стрелна като вихър. Затича из изпълнената с удари на мечове и бойни ревове долина, скачайки от едно празно място на друго, събаряйки настрана д’каронските воини, както кораб сече вълните. Когато се приближи, изтощените, но побеснели войници, които им се бяха притекли на помощ, започнаха да се оттеглят. Близниците се прегрупираха в последна отбрана, сечейки люспите на Мин с всяка крачка. Гръмовните стъпки на драгойла се приближаваха.

С един последен скок, групата герои прекоси портала, стоварвайки се върху замръзналата земя от отсрещната страна и спирайки.

Мин се извърна към портала. Окъсаните войници се връщаха. Земята от другата страна се тресеше от доближаването на драгойла, скъсил разстоянието още повече. Отвъд бяха останали само двама войника. Миранда се опита да успокои нестабилните си нерви достатъчно дълго, за да ги разпознае. Единият от тях размахваше брадва с едната си ръка и държеше меч в другата. Това можеше да бъде само Тус. Значи втората фигура можеше да принадлежи единствено на Кая. Мъжагата направи на прах група войници, прекрачвайки обратно. Драгойлът бе толкова близо, че съскавият му дъх се долавяше дори и сред тропота на нокти и виещия вятър. Кая скочи през портала, когато чудовището се намираше на половин крачка от нея. Главата му премина, пръсвайки насъбраните войници, но черна каменна ръка се сключи около врата му и го спря. Чудовището си пое дъх леден въздух. Щеше да последва облак черна смърт.

Внезапно порталът се затвори около врата на звяра и китката на удържащата го ръка. Двете масивни форми паднаха на земята и застинаха. След миг се разнесе оглушителен победен вик. Млади и стари бойци се тупаха по гърбовете и се наслаждаваха на мига. Само един мълчеше. Главата му бе натежала от усилието, но изпитваното от него притеснение не можеше да бъде загърбено. Приближи се към Мин. Тя бе приседнала, отпуснала глава на земята, дишайки изтощено. С изморено подозрение погледна приближаващия се силует, преди да ги затвори и леко да наклони глава към него. Дийкън енергично я почеса. Миранда отчасти слезе, отчасти се изтърси от врата й.

— Как… как ни откри? — успя да смотолеви тя.

— Миранда, бих те открил навсякъде — рече той, прегръщайки треперещото й тяло.

Девойката отвърна на прегръдката му, ронейки сълзи. За миг стояха мълчаливо, притиснали се здраво един към друг. Емоциите ги заляха. Имаше толкова много да бъде казано. Толкова много да бъде чуто. Цяла вечност в тази прегръдка нямаше да им е достатъчна, но и двамата знаеха, че им предстои още много работа. Неохотно се разделиха. Айви бе слязла и дърпаше Лейн. Тримата успяха да смъкнат приятеля си на земята.

Не се изискваше окото на целител, за да се види, че краят му наближава. Дъхът му напускаше тялото на дребни откъслеци. Замъглените очи бавно потрепваха, отказвайки да се фокусират. Всяка става бе подута или извита, всеки мускул — изсъхнал или разкъсан. Всеки инч кожа бе овъглен, кървящ или раздран. Скованите пръсти на Миранда стиснаха здраво жезъла. Опита се да оформи първите слова на целебно заклинание, но не можеше да оформи думите. Волята й бе разбита. Душата й бе изцедена. Просто не й беше останало нищо.

Дийкън постави ръката си в нейната.

Хладно спокойствие се разля в ума й, изглаждайки бръчките му. Нито тя, нито Дийкън разполагаха с много енергия, но заедно представляваха нещо различно. Бавно и отчетливо построиха заклинанията. Лейн се потопи в дълбок, лечебен сън. Раните се затваряха. Кости и стави се наместваха. Отоците спадаха. Изискваха се огромни усилия и още по-значима предпазливост, но двете обединени съзнания заздравиха натрошеното тяло на асасина. Далеч не можеше да се каже, че е излекуван, но щеше да преживее нощта.

Айви наблюдаваше напрегнато, но страхът й бавно се оттече. Не разбираше от целение, но можеше да разпознае здравословния сън. След като приятелят й беше в безопасност, тя се обърна към войниците. По време на целението ликуването се бе успокоило. Сега се възцаряваше всеобхватна тишина — войниците бяха погълнати от разстлалата се пред тях гледка.

Миранда я бяха очаквали, а за останалите знаеха. Но никой не бе повярвал. На Дийкън изобщо не му бе минавало през ума, че дракон и двойка малтропи ще ги шокират, че не са повярвали на съглашенската прокламация. Магьосникът бе свикнал с Избраните, не виждаше причина защо друг да не го стори. Сега вятърът фучеше, разнасяйки сняг, а батальон войници се взираше със студен поглед. Някои нервно сграбчваха оръжията си, притеснявайки се, че са превели погрешната група.

— Здравейте! — жизнерадостно поздрави Айви, нетърпелива да наруши мълчанието.

Отговорът бе изсъскването на извадена от ножницата стомана, приплела се със съскането на горещия камък върху земята.

— Аз съм Айви — поде тя. — А вие как се казвате?

— Айви? Геният? — запита със съмнение един войник, разпознал името.

— Да! Точно! Чували сте за мен? — развълнувано изрече тя.

Пукот от каменните отломки, указващи някогашното местоположение на портала, привлече вниманието на въстаниците. Започна да се издига пара. На всички присъстващи се стори странно, че това не се бе случило по-рано и още по-странно, че съскането се усилва. Парата бързо оформи сгъстяващ се облак, накрая приел отчетлива форма.

— О, хубаво! И Етер е тук! — рече Айви, въпреки всичко радостна да види старата си съперница.

След още няколко мига съскането спря, разкрило човешката форма на Етер, стояща край обсидиановите парчета, някога представлявали ръката й.

Кая се обърна към Миранда и Дийкън.

— Смятам, че това заслужава да бъде полято! — обяви тя.

От раниците бяха извадени палатки, достатъчно да приютят цялата група, ако във всяка се поберат по неколцина, както и хранителни припаси, чието количество налагаше всеки трима да си поделят дажба, предназначена за един. Течни запаси обаче не липсваха — искрящо вино и богат асортимент друг алкохол бяха приложени за успокояване на нервите, стопляне на кръвта и притъпяване на болките. Първоначално бунтовниците се бяха скупчили плътно около Миранда и Дийкън, нетърпеливи да споделят истории. Скоро се наложи да променят позицията си, оказвайки се в широк, предпазлив кръг около героите. Изглежда Мин бе получила достатъчно вълнение за един ден и не бързаше да отдава доверието си на голяма група непознати. Настани се край спътниците си, хвърляйки заплашителен поглед към всеки, който се приближи прекалено.

С малко усилие Дийкън отново създаде заклинанието, защитаващо ги от бурята.

Айви неспокойно се огледа от мястото си край приятелите си. Очите на войниците с особена настойчивост се бяха насочили към нея и дракона. Етер се настани сред пламъците, което предизвика известна суматоха, но след като възклицанията поутихнаха, взорът им се върна към неизменното обхождане между Айви и Мин. Женският малтроп усещаше, че от нея се очаква нещо. Внезапно я осени мисъл.

— Дийкън! Носиш ли ми цигулката? — попита тя.

— Така мисля — рече той, започвайки да рови из торбицата си, докато накрая не я извади.

Айви я грабна от ръцете му и бързо засвири. След първоначалния шок от още една неочаквана истина, музиката започна да оказва влияние. Пръстите й се стоплиха, танцувайки по струните. Радостта от творенето изпълни душата й и преля в топло, златно сияние. Щастието бе заразно, несъмнено подпомогнато от силното вино, пито на празен стомах. Не след дълго посивелите войници припляскваха в такт с мелодията, а по-младите танцуваха. Болката и напрежението от деня започнаха да се стопяват. Болки и рани, носени с години, превърнали се в неизменно съпровождане, изчезваха едновременно с умората и тъгата.

Известно време Кая и Тус гледаха със задоволство как хората се забавляват — но скоро любопитството им надви.

— Не е омагьосана — с равен глас изрече Тус, докато двамата с Мин си разменяха сурови погледи.

— Не, просто приятел — отвърна Миранда, използвайки силата, донесена от влиянието на Айви, за да ускори въздействието му върху Мин, докато Дийкън правеше същото с Лейн. — Защо сте решили, че е била омагьосана?

— Проблемът с бързото сдобиване на информация е склонността й бързо да се изкривява по време на преноса — обясни Кая. — Бяхме преценили, че случаят с разпространените от Съглашението описания също е такъв. Кой би си помислил, че Червената сянка наистина е малтроп? Несъмнено е логично, но никой не би си представил, че подобно чудовище ще е достатъчно умно, за да избегне залавяне толкова дълго.

Айви изсвири фалшива нота и спря, взирайки се в Кая.

— Историите за малтропите също са претърпели значителни изкривявания, уверявам те — рече Миранда.

— Да, така изглежда. Не исках да кажа нещо лошо — каза Кая.

С удовлетворено кимване, Айви засвири отново.

— Не мисля, че изобщо са го хранили. Ще се нуждае от храна, когато се събуди — рече Дийкън, без да се обръща към някого конкретно.

Мин прие думите му за заповед и се издигна на възстановените си крака, втурвайки се да донесе нещо.

— Опитай се да уловиш нещо за всички ни! — провикна се Миранда след отдалечаващата се нейна приятелка.

— Просто приятел… — изрече Тус със съмнение.

Миранда огледа Лейн, доволна, че всичко възможно е било сторено. След като умът й бе освободен от най-настойчивата тревога, можа да си позволи да задоволи любопитството си.

— Дийкън, какво стана с теб? Къде те отведоха? Как успя да избягаш?

— Да, бих казала, че можеш да отделиш няколко мига и да споделиш подробностите — окуражи го Кая.

— О, не беше нищо особено. По-скоро тяхно недоглеждане, отколкото мое действие. Бяха ме отвели в малък преден пост. Димънт искаше да получи двете половини от кристала на Айви, но тъй като откриването на предмети в торбицата ми е трудно, реши да ме държи жив — за всеки случай, да не би убиването ми завинаги да ги лиши от възможността да се доберат до него. Когато си тръгна, осъзнах, че са взели цялата ми екипировка, но не бяха свалили пръстена ми. Опитах се да го сваля, но един от близниците ме забеляза. Очевидно бе получил заповеди да конфискува всякакви мистични дреболии, защото ми направи услугата лично да го свали, щом го откри.

Оковите им вършеха отлична работа за обездвижването на ръце. Но се оказа, че далеч не са подходящи за удържането на сноп пипала, трипръста ноктеста лапа и още редица други форми, преди да открия пръстена и да го сложа обратно на първата сравнително подходяща конфигурация.

— Какво? Пипала? — объркано рече Кая.

— Наистина е удивително. Претърпях известен инцидент с хаотична магия — изглежда, че настоящото естествено състояние на ръката ми е да съществува във вариативна форма на вероятностна промяна, която я кара да преминава от една смайващо невероятна конфигурация в друга, освен ако ръчно не бъде поддържана в по-типично състояние — ентусиазирано обясни Дийкън.

— Това трябваше да представлява обяснение, така ли? — каза водачката.

— Заради объркана магия, ръката му си променя формата, освен ако не носи пръстена — вметна Миранда.

— Аха — Кая кимна.

— Мисля, че току-що казах това. Както и да е, осъзнах, че се движите прекалено бързо, за да ви достигна, а нещата излизаха извън контрол. Кая се оказа доста наблизо, така че потърсих помощта й.

— А за портала? — запита Миранда.

— О, да. Дезмър ни беше проследил и ни предостави оръжия, както и значителен обем литература относно д’каронските методи. Успях да извлека достатъчно подробности, позволяващи ми да манипулирам порталите им, след като бъдат отворени. Изглежда изходът не може да бъде местен. Очевидно целта по някакъв начин изисква активно поддържан фокус — добави той, поспирайки за миг. — Любопитно, че не последва изблик на енергия при затварянето на портала. Бележките указваха, че такъв ще последва. Може би репозиционирането на входната точка е изчерпало остатъчната енергия, а може би се е случил от другата страна поради…

— Да, стана ни ясно — намеси се Кая, прекъсвайки несъмнения лабиринт от неразбираеми термини и концепции, който вече знаеше, че щеше да последва.

— Откраднах портала им и го пренасочих да отвежда тук — разясни Дийкън.

— Занапред използвай подобни обяснения — рече водачката.

В далечината се разнесоха гръмовни стъпки. Мин нахлу в региона на сравнително спокойствие, поддържано от Дийкъновата магия. Бе покрита със сняг, а челюстите й бяха разтворени до разчекване около част от стадо елени — по-голямата част. Изсипа улова си край огъня и засипа всички наоколо със снега, който отръска от тялото си. Оплакванията на бунтовниците бяха бързо заглушени от гневния й поглед. Някои от по-храбрите войници понечиха да си вземат полагащия им се дял, но Мин не позволи, щракайки с челюсти към протегналите се ръце.

— Мин! Бъди мила! — рече Айви, приклякайки изпод ревнивото създание, за да си откъсне месо.

По настояване на Миранда Мин най-сетне отстъпи, но не и преди да задели значителна порция, която постави край Лейн. Сетне се отпусна на земята и мрачно загледа как останалата част от плячката бива разпределяна между войниците, същевременно наклаждащи друг, по-силен огън. Миранда приседна края нея. Драконът отпусна глава в скута й и разпери крило, с което покри Лейн.

— Много ти благодаря, Мин. Това беше много мило от твоя страна — похвали я девойката, докато галеше предания звяр по главата.

Кая се взираше удивено. Обърна се. На едно място хората й печаха месо, предоставено от дракон. Другаде пламъкът се оплака и се отдръпна, превръщайки се в жена. Около тях се виеше безмилостна буря, заобикаляйки ги усърдно. В ръба на това затишие лежеше чудовищната глава на драгойл, стисната в каменна ръка.

— Нещата поемат интересна насока — рече тя, бавно обмисляйки случилото се днес. — Част от мен се чувства, сякаш сме се забъркали в нещо, което далеч не е по силите ни. Другата част се опитва да измисли как да отнесем тази чудовищна глава като трофей. Това е нещо по-значимо от войната, нали? Това… това е пророчеството, ръката на съдбата. Какво друго би могло да събере заедно подобни създания? Разбира се, имате пълната ми подкрепа. Зовът бе отправен. Хората ми се събират близо до столицата. Ще ви помогнат с каквото могат.

Това ни оставя с двама магьосници, дракон, два малтропа, метаморф и няколко дузини войници, които да нападнат най-укрепения град на света, приютил генералите, безчислен запас от хората им, вероятно и жителите на самия град. Везните са наклонени — но въпросът е… в чия полза?

Когато храната бе приготвена, войници и Избрани пируваха. Беснеещият сняг постепенно утихна, след известно време Дийкъновият щит не беше нужен. Бунтовниците вече бяха свикнали с Избраните и в по-голяма степен подпийнали, така че биваха задавани въпроси и разказвани истории. Дийкън драскаше трескаво, за да ги запише. Само Етер и Мин се държаха настрана от любопитството на Подронието — двете се бяха настанили край Лейн и отвръщаха с мълчание на запитванията и погледите.

Слънцето вече се появяваше, а групата се оттегляше за почивка. Бунтовниците си разпределиха наличните палатки, докато накрая не остана само една.

— Взимай я с благословията ми — рече Кая, повдигайки тентата.

— Не бих могла. Твоя е и… — запротестира Миранда.

— Можем да спорим дълго, но те уверявам, че е загуба на време. Ще откриеш, че съм особено неотстъпчива — рече Кая с широка усмивка. — Пък и Тус вече се опита да даде своята палатка на Лейн, но драконът не позволи. Със сигурност не би искала и двамата да останем разочаровани.

— Мин, трябва да позволиш да внесат Лейн — каза девойката.

Мин погледна към Миранда, бавно и подчертано снижавайки лапа над Лейн, забивайки нокти в ледената земя пред него. С това просто движение изрази недвусмислено, че е прекарала прекалено много време разделена от него, за да позволи да й бъде отнет толкова скоро.

— Ще остана с тях, Миранда. Знаеш не по-зле от мен, че тя ще ни топли. Пък и след като първо постоях отново в клетка, а сетне се пекох в онази отвратителна планина, бих желала да прекарам известно време на свеж въздух — каза Айви.

— Да, Миранда. Смятам, че си заслужила една хубава почивка. Аз ще остана с другите — обади се и Дийкън.

Миранда отстъпи, пролазвайки вътре. Младежът седна край входа. Почти веднага Кая му направи знак да се изправи и го придърпа настрана. Тус се присъедини към тях.

— Изслушах внимателно историите ви и наблюдавах как се държите. Нещата не опират само до помощ, нали? — прошепна Кая.

— До какво друго би… — объркано заговори Дийкън.

— Не, не, не… Принуждаваш ме да бъда рязка. Добре тогава. Обичаш момичето, нали? — прекъсна го с въздишка водачката.

— Да. С цялото си сърце, всеки миг я заобичвам все по-силно. Откъде знаеш? — попита той.

— Не е незабележимо — прошепна Кая. След като му хвърли съзаклятнически поглед, добави: — Някога спал ли си в толкова голяма палатка, Дийкън? За сам човек става ужасно студено.

Тус го шляпна по гърба, с което изкара въздуха от дробовете му.

— Не позволявай да й е студено — рече той.

— И в името на небесата, човече, пийни нещо. Блед си като труп и по-стегнат от тетива — рече Кая, набутвайки в ръцете му нова бутилка от явно неизчерпаемия запас силно вино.

Дийкън допря бутилката до устните си. Тя моментално повдигна дъното й, така че почти половината съдържание се изля в гърлото му и по лицето му. След като успокои кашлицата си, младежът влезе в палатката.

— А се чудех защо има толкова малко магьосници! — подсмихна се Кая към Тус, преди да повиши глас. — Ти там… Айви, нали? Можеш ли да изсвириш още нещо? Смятам, че поводът го изисква.

Всъщност Айви се бе наместила край Мин, нетърпелива да поспи, но почти инстинктивно допря цигулката под брадичката си. Полянката сред хълмовете се изпълни с тиха, прочувствена мелодия. Тя се сливаше с фона, сплитайки се с мислите на тези, които я чуваха. Стана неизменна част от пейзажа, типична като издигащото се слънце. По-голямата част от лагера се унесе в заслужен сън под звуците й. На други послужи с различна цел, но също толкова добре.

* * *

Дълбоко в сърцето на столицата, Багу стоеше, вперил напрегнато очи в мъжа, намиращ се пред него. Грейдън Селесте, бащата на Миранда. Бе вързан и оставен настрана, когато примамката за последния им капан бе подготвена. Сега с изгарящо внимание най-висшият генерал наблюдаваше едва съзнателното тяло. Крехката снага затрепери, очите й се отвориха, за миг започна да се бори с оковите. Когато острота и гняв замениха страха в очите, Багу наруши мълчанието.

— Кажете ми, че не сте се провалили отново! — изрева той.

— Аз да съм се провалил? Какво стана с портала? Какво стана с останалите войници? — контрира Епидим.

— Не трябваше да се стига до това, Епидим. Бяха в ръцете ви, а вие ги оставихте да се измъкнат! Трябваше да се надвият сами! — беснееше Багу. — Разполагахте с всяко предимство.

— Всяко предимство?! Петима срещу един. Изправяте ме срещу четирима напълно възстановени Избрани, същевременно възлагайки ми да удържам петия — и наричате това предимство! — отговори Епидим. — След което по някакъв начин успявате да превърнете нашата засада в тяхна! През цялата вечност, в която съм ви помагал в тези начинания, никога не съм чувал портал да бъде открадван! Никога! Когато достигнат столицата…

— Няма да достигнат столицата! — прекъсна го Багу. — Защото вие и онзи другия идиот ще вземете всеки войник, всяко създание, било то човек, д’карон и прочие и ще ги намерите! Ще ги довършите, преди да са дошли тук! До настъпването на мига остават часове! Няма да бъдат допуснати да се доберат до това място по-рано!

— Изгубили сте и малкото, останало от ума ви, Багу! Ако оставим столицата и вземем най-добрите си сили със себе си, какво ще остане за отбрана, ако стигнат тук преди да сме успели да ги намерим?! — възрази Епидим, снижавайки гласа си до спокоен, плавен тон. — Да, имаше провал. Мой или ваш, остава неприемлив. Но не бива да му позволяваме да ни подтикне към непоправима грешка. Ще подсилим тукашната си защита. Ще ги спрем, където отбраната ни е най-силна.

Багу напрегнато кършеше пръсти и обмисляше думите му.

— Да. Ще усилим защитата. Най-силните ще останат зад стените. Съберете някои от изметта, най-слабите драгойли и прочие и ги изпратете да ги търсят. В най-добрия случай ще ги сразим, в най-лошия — ще ги изморим и узнаем позицията им — каза той, а от думите му струеше бяс.

Стягалите Епидим окови се свлякоха сами. Той се изправи и напусна кабинета на Багу с отмерена бавност, скривявайки лице в усмивка заради гнева, който усещаше да пламти зад гърба си. Багу неизменно бе по-забавен като беше ядосан. Никой от останалите, с които бе работил, не бе съумявал да постига нивото на гневност, което изглежда постоянно обитаваше Багу. Това бе нещо, което Епидим, в качеството си на ценител на ума, обичаше да наблюдава. Изкиска се леко, наслаждавайки се на яростта, която бе предизвикал, преди да изчезне, за да предаде заповедите, които бе получил.

* * *

Слънцето още не бе залязло, когато малкият лагер на героите показа първите признаци на живот. Отрепъчните членове на Подронието се събуждаха, очаквайки обичайните последици от твърде много пиене и твърде малко сън. Един по един осъзнаваха, че главите им не боляха с познатата интензивност, както и че вчерашните събития действително се бяха случили.

Внезапното осъзнаване, че Лейн, Мин и Айви не са сън, породи достатъчно сепнати викове, за да бъде разбуден целият лагер. Миранда и Дийкън изникнаха последни, изглеждайки малко по-разрошени и в значителна степен по-оживени от това, което няколко часа сън биха могли да предоставят. Докато магьосниците премигваха на слънцето и разтриваха очи, Мин скочи на крака и дотича до тях. След като подуши Дийкън и му хвърли кратък, обвинителен поглед, насочи към девойката умоляващ взор и бързо я отведе при Лейн. Целителката коленичи край все още спящия асасин, а драконът нави опашката си, за да перне младежа по ръката.

— Ох! — възкликна Дийкън. — След като вече си пораснала, бих оценил, ако бъдеш по-внимателна.

— Защо още спи? — попита Етер с нехарактерно за нея загрижено изражение.

— Потопихме го в много дълбок лечебен сън. Не от типа, от който се будиш сам — обясни Дийкън.

— Това никога не го е спирало преди — отбеляза момичето.

Изглежда Лейн се бе възстановил от мъченията в ръцете на Епидим. Физическите му рани бяха излекувани, като се изключи обгорената и подута кожа около Белега, както и ефектите от глада, които не можеха да се махнат толкова бързо. С ума и душата му нещата стояха по различен начин. Епидим ги бе оставил в ужасно състояние, опустошени и отслабени. Миранда се зае с това. Междувременно членовете на Подронието се опитаха да се съберат наоколо, но Мин бързо даде да се разбере, че това няма да бъде допуснато.

Дийкън се възхити на работата, която Миранда вършеше. Бялата магия, приложена върху ума, бе изключително сложна дейност. Всяко съзнание бе различно, изискващо ниво на импровизация, което трудно се преподаваше. Изглежда на Миранда това се удаваше. Да я наблюдава как внимателно развързва възлите, оставени от д’каронските действия, приличаше на съзерцаването на работещ скулптор. За цял ден щеше да му е трудно да постигне онова, което тя успяваше само в рамките на няколко минути. Най-добре беше да я остави да работи сама.

Пристъпи между Мин и Етер. Разстроеността на дракона бе очевидна, а макар че Етер си бе възвърнала обичайния вид, също изглеждаше притеснена. Дийкън постави ръка върху рамото на метаморфа.

— Махни си ръката от мен или ще те лиша от нея — с равен глас изрече тя.

Дийкън побърза да го стори. Обърна се към Мин и я потупа окуражаващо. За съвсем кратко тя се извърна към магьосника, свивайки опашката си за ново перване. Младежът потръпна, но Мин отпусна опашка и се настани на земята, поставяйки глава край него.

— Лейн ще се оправи, Мин. Миранда ще го изправи на крака за нула време — рече той, галейки я.

Айви се приближи и се покатери на гърба й, също почесвайки дракона. Приведе се към Дийкън с неловко изражение.

— Виж как ни гледат всички — рече тя.

Действително Подронието оглеждаше героите с комбинация от удивление, невяра и недоверие. Само Кая и Тус правеха изключение. Първата изглежда нетърпеливо очакваше Миранда да приключи целението си, а вторият предимно се взираше в Мин.

— Вече никой не ми говори. А снощи ми говореха — прошепна Айви.

— Снощи бяха опиянени. Първо от победата, сетне от виното. То притежава възможността да заглушава някои от по-настойчивите гласове на ума. Очевидно тези гласове говорят сега.

Айви го погледна объркано.

Дийкън въздъхна.

— Обикновеният човек е в състояние да понася различните неща само в малки дози. Ти и останалите Избрани сте нещо като свръхдоза — разясни той.

— О! — отвърна Айви. — От това се страхувах. Всички ли са такива?

— Повечето — извинително отвърна сивият магьосник.

— Това ще трябва да се промени! — реши малтропът. — Защото не виждам как ще станем по-малко различни, а сме на път да спасим света. Би било доста глупаво, ако хората се затрудняват да приемат онези, които са спасили света.

— Така е — съгласи се младежът.

Очите на Лейн внезапно се отвориха и ръката му се стрелна към гърдите. Мин с такава бързина се изправи на крака, че Айви трябваше да се вкопчи, за да не бъде съборена. В очите му се съзираше отчаяна лудост. Стрелнаха се по лицата на Избраните около него. Мин побутна с муцуна ревниво опазения дял от снощния си улов. С обезпокоително диво изръмжаване асасинът се вкопчи в дълго удържаната храна, почти без да спира консумацията, за да си поема дъх. Когато пламтежът в стомаха му се усмири, част от разума на Лейн се възвърна. Бързо предоставена манерка бе изпразнена в устата му. Едва когато и последните капки бяха погълнати, той видимо се успокои, оглеждайки се отново, но сякаш за пръв път. Мин се промъкна напред и легна пред него, полагайки глава в скута му.

— Как? — запита той, а погалването му предизвика мъркане, почти неотстъпващо по заплашителност на ръмженето й.

— Бе докосната от боговете. Те я върнаха и я направиха това, което е сега. Тя е Избрана, Лейн.

— Още една душа на кладата — мрачно отвърна той.

Изправи се на крака, като Мин неохотно се отдръпна. Очите на Подронието се съсредоточиха върху него, а напрежението във въздуха се бе сгъстило до такава степен, че бе физически осезаемо. Лейн бе стегнат и мълчалив, сякаш погледът на всеки войник го пронизваше.

Бунтовниците изпитваха смесица от чувства. Възхищение у едни, в повечето преобладаваше отвращението, но всички изпитваха известно удобство. Това създание бе измамник и убиец. Точно каквото трябваше да представлява един малтроп. Насред неща като покорен дракон и жизнерадостен музикален малтроп, откриването на създание, което не подлагаше предубежденията им на изпитание, бе до голяма степен сходно със срещата на стар приятел.

Кая се приближи към него. За момент двамата си разменяха погледи, преценявайки един друг. Водачката наруши мълчанието.

— Не мога да кажа, че съм обмисляла, че някога Подронието ще работи с теб. Не можем да си позволим възнаграждението ти — жилна го тя.

От хората й се разнесе кискане. Лейн запази мълчание.

— Искам да бъде ясно, Сянко. Ние не сме като теб. Никога не бихме ти позволили да се присъединиш към нас, ако не беше Миранда. Ние сме борци за свобода. Ние сме бунтовници. Не сме убийци — добави Кая, отново предизвиквайки възторга на хората си.

— Престани, Кая. Трябва да работим заедно — каза Миранда. За момент се замисли, че по някакъв начин бе успяла да забрави миналото на Лейн. Не бе сигурна дали трябва да изпитва гордост или срам.

— Така е. Спасихме ти живота, Сянко. Когато всичко свърши и се разделим, искам да си спомниш това, ако някое от нашите имена ти бъде предоставено от някой работодател — предупреди Кая, преди да се обърне към мъжете и жените, които я следваха. — Хайде, Подроние! Денят настъпи. Целият лагер да се озове на гърбовете ви, моментално!

За голямо облекчение на някои, всички бунтовници се заеха. Миранда започна да им помага, но Кая я издърпа.

— Тези мъже и жени са истински войници, Миранда. Имат си рутина. Не би могла да им помогнеш, без да ги забавиш.

Така Избраните се оказаха оставени насаме, като уединението им бе подсилено от Мин, настанила се решително между тях и Подронието. Драконът впери остър като кинжал взор в Кая, излъчвайки недоволство от тона, който бе възприела водачката. Айви се възползва от възможността да доскача до Лейн и да го прегърне.

— Толкова се радвам, че си здрав, Лейн — възторжено изрече тя, целувайки го по бузата. — Трябваше да се бием с теб! Бях уверена, че някой ще умре, но всички успяхме. Мин и Етер много се тревожеха, но щом Миранда се зае да те лекува, знаех, че ще се оправиш!

Юмруците на Етер се свиха при споменаването на тревогата й. Бавно се извърна, за да избегне погледа на Лейн.

— Само да беше видял Етер — продължи Айви, осъзнавайки неловкостта на метаморфа. — Буквално щеше да се разплаче. Ами когато се биехме! Накрая стана огромна! И… чакай… тя разцепи склона! Значи сме унищожили още един техен форт! Бива ни в това!

— Къде сме? — настоя да узнае асасинът.

Дийкън затършува за картата.

— След като Мин вече може да лети, местоположението ни не представлява проблем. Тя може да ни отнесе до всяко място само за часове — каза Миранда.

— Трябва да се доберем до някое от хранилищата на Дезмър, при това бързо. Каза ми, че е довършил нещо, но тогава Епидим беше в ума ми. Трябва да го достигнем преди… — заговори Лейн.

— Мисля, че го даде на мен — осъзна Дийкън, изваждайки масивния вързоп от торбата си. — Смятам, че тук има по нещо за всеки от вас. Той изрично подчерта, че трябва да го отворя единствено когато всички сте тук.

Внимателно разви кожата. Пред тях се разкриха редица сияещи остриета, елегантно издълбано дърво, сияещ кристал и навити на свитък страници. Под тях бе внимателно сгъната и привързана купчина екзотична на вид тъкан и ризница. Всяко оръжие, което Дезмър бе предоставил на Подронието, представляваше истински шедьовър, но нещата върху вързопа изглеждаха различно. Дизайнът им се отличаваше със специфичните Дезмърови черти, отличаваха се с прецизността и умението, граничещи със съвършенство, но не се изчерпваха с това. Изглеждаха живи, пулсирайки с енергия. Върху всичко бе поставена малка купчинка страници, запечатана с восък и озаглавена „Отвори най-напред и прочети на глас“.

Дийкън счупи печата.

Избрани — зачете той. — Понастоящем съм сигурен, че съм си спечелил враг в лицето на всекиго от вас. Това трябваше да се очаква. Ако вестоносецът е последвал инструкциите, тези страници биват четени в присъствието на всички ви. Ако не, слушайте внимателно и действайте бързо. Вярвам, че Лейн е бил покварен по някакъв начин. Не му позволявайте да вземе приложения меч, освен ако не сте сигурни, че е самият той. Също така, ако трябва да се изправите срещу него, не използвайте някое от другите оръжия. Ако паметта не ме лъже, смъртта на Избран от ръката на друг ще доведе до гибелта и на двамата, а употребата на някое от тези оръжия означава неизбежна смърт за противника, освен ако не се срещне със свой събрат.

— Еха. Дезмър е умен — каза Айви.

Приемайки, че нещата са се развили добре, този вързоп съдържа нещата, които смятам за най-прекрасното си дело. Ако трябва да ме убиеш, Лейн, стори го с този меч. За мен би представлявало чест да загина по такъв начин — продължаваше Дийкън, докато асасинът вдигаше въпросния меч. — Направих подобен за Тригора преди много години, който й дадох като подарък. Краткото време, през което се ползвах с доверието на д’кароните, ми позволи да го подобря неизмеримо, както и само за фракция от времето, което смятах за възможно. Кристалите в острието ще извличат енергия само от д’кароните и техните създания. Веднъж съхранена, откраднатата сила може да бъде използвана за прилагането на някой от петте ефекта, които съм гравирал върху дръжката. Смятам, че понастоящем Дийкън трябва да е в състояние да ги обясни.

Приложил съм оръжие за Айви. Отне ми известно проучване заради чудатостите й, но в крайна сметка се спрях върху модифицирани катари. Два двуостри кинжала с право острие и хоризонтална дръжка. За кратко и по причини, които скоро ще се изяснят, нарекох ги Душенокти. Доколкото зная, тези оръжия са уникални по своя характер — както и трябва да бъде — но въпреки това смятам, че ще й служат добре. Ефектите на някои от уникалните заклинания, които вложих в тях, ще бъдат наистина интересни.

Накрая идва жезълът. Миранда несъмнено се е показала като достойна да го притежава и аз съм й вечно задължен за предоставянето на причина да изработя нещо подобно. Притежава три д’каронски кристала, обработени да реагират в по-гъвкав начин. Зареждането им не е съвсем просто, но съм убеден, че Миранда ще усвои процеса за незначително време. Притежава и две гнезда за фокусиращи кристали, макар за съжаление да успях да изработя само един кристал, който сметнах за достоен за влагане. Смятам, че жезълът ще ти се стори далеч по-добър от всичко, което си използвала досега, без значение, че не е постигнал пълния си потенциал.

Осъзнавам, че сте петима, но недостигът на време и информация ме лиши от възможността да екипирам останалите. Особено съм натъжен, че не успявам да подпомогна Етер, метаморфа. Изработката на оръжие, което да е от полза за безбрежните й умения, би било най-връхното предизвикателство. Ако съм изтълкувал събитията правилно и прихванатата от мен информация е достоверна, драконът е бил съживен, което искрено се съмнявам, че може да бъде обяснено по друг начин, освен с намеса на небесното — от което произтича статута й на Избрана. Колкото и интересно да е проектирането на нещо, съобразено с драконовата физиология, наличното време не позволяваше и това. Предоставил съм спомагателни оръжия, както и защитни одежди.

Прилагам и няколко бележки, които Дийкън несъмнено ще оцени. Желая ви целия късмет на света, приятели.

Дезмър.

— О-о — възкликна Айви, отворила широко очи, докато си вземаше оръжията.

Всяко представляваше острие, дълго колкото половината й ръка и малко по-широко от юмрука й, прикачени към скоби. Те обхващаха ръката й, поставяйки основата на острието до кокалчетата. Остриетата следваха линиите на ръката, продължавайки ги, докато накрая се изтъняваха до остър ръб. Подобно на всички Дезмърови оръжия, остриетата сияеха като огледало и бяха покрити с деликатна мрежа магични символи и щрихи. Освен това във всяко от остриетата бе поставен малък, прозрачен кристал. Айви пробно разсече няколко пъти въздуха.

— Еха — каза тя с широка усмивка. — Страхотни са. Сякаш не нося нищо. И са тооолкова красиви. Вижте камъка! Променя си цвета!

Кристалът действително бе придобил отчетлив жълт оттенък, задълбочаващ се едновременно с вълнението й. Промяната му бе съпроводена с изменение в самото острие. Острият като бръснач ръб придобиваше набран вид, напомнящ черупката на екзотично морско създание. Айви наблюдаваше с удивление и възхита.

— Трябва да ги покажа на останалите — настойчиво изрече тя, изчезвайки към заетите войници.

— Определено „уникални заклинания“! — рече Дийкън, обръщайки се, за да проучи останалите страници от вързопа.

Бяха изписани от непозната ръка. Всъщност повече от една. На всеки няколко абзаца почеркът се променяше, но тонът оставаше един и същ. Зачитайки се, той откри, че това представляват бележките на Епидим, отнасящи се до менталния и духовния аспект на създаването на Айви. За разлика от механичните и стерилни писания на Димънт, думите на Епидим бяха оживени. На места дори изглеждаха ентусиазирани. Дийкън поглъщаше изписаното, спирайки единствено когато Лейн блъсна гравираната дръжка на меча си в лицето му.

— Да. Да, разбира се — рече младежът, вземайки оръжието и започвайки да го анализира, докато същевременно говореше за бележките на Миранда. — Такъв голям обем за толкова кратко време. Цялата тази информация. Истинско мъчение е било да я прехвърляш… Тези бележки… Айви заета ли е? Вероятно не, трябва да чува за това. Отнасят се за нея, поне по-голямата част… Този дизайн е много хитър… Дезмър е трябвало да създаде нов тип оръжие за нея, защото тя е получила същото обучение като близниците — ако може да се нарече обучение… Какво означава този знак…? А, да… очевидно близниците притежават някакво инстинктивно обучение за повечето оръжия, инсталирано в умовете им. Поставяш оръжие в ръката им и то го активира… Тази подредба е интересна…

— Насочи вниманието си към едно нещо, Дийкън — настоя Миранда, чиято глава се замая от прескачането на теми.

— Добре. Първо меча. Има пет магии. Първата е огън. Нажежава острието до сияние. Втората е забавяне на времето — или бързина, мисля. Активирай я и времето около теб ще те забави. Тази ще те направи невидим. Забележително. Тази увеличава силата ти. Тази те лекува. Низът д’каронски руни дефинира заклинанието, а този кръг с единична руна създава заклинанието. Това е активационната руна, без която магията няма да се задейства. Изместването му, за да застане на една позиция със съответния низ руни, е достатъчно — каза той, обръщайки се към Миранда. — Сега за близнишкото обучение. Айви сигурно е прогонила по-голямата част от него, но подготовката с оръжие е различна, почти рефлексивна.

Ако Айви използва оръжие, което е включено в д’каронското обучение, може да го използва със същата ловкост като тях — на цената на същото намерение. Накратко: ако използва дадените й от тях умения, става безмозъчна като близниците. Обучението покрива всичко. Единствените празнини са тъпите оръжия и някои от по-сложните такива, базирани на въже и верига. Дезмър е трябвало да създаде нещо, което тя да е в състояние да използва, но близникът не би могъл. Брилянтно. Има и още страници. Не се отнасят до Айви. Изглеждат по-стари. Много по-стари, написани изцяло на д’каронски… Странно. В по-старите писания изглежда д’карон е съществително собствено, а тук изглежда употребено неправилно. Означава първи… първи… ох, да му се не види, къде са ми записките…

Миранда протегна ръка, за да вземе жезъла си. Ръка стисна китката й. Девойката повдигна очи и видя Етер да я гледа смаяно.

— Да не си си изгубила ума? Тези оръжия са изработени от Дезмър. Той ни предаде. Агент на д’кароните. Кой знае какво е вложил в тези предмети. Докосването им е лудост. Употребата им е самоубийство! — викна метаморфът.

— Дезмър би сторил много неща, но никога не би покварил оръжията си — каза Лейн.

— Би застрашил бъдещето на света, но не би го сторил с творенията си? Откъде си толкова сигурен? — възрази Етер.

— Не можеш да очакваш от някого да прави това, за което го помолиш. Не можеш да очакваш от него да стори това, което трябва и дори иска да направи. Но можеш да му се довериш да бъде себе си — обясни Миранда. — Дезмър се самоопределя чрез оръжията си.

Метаморфът отстъпи. По-низшите създания винаги бяха представлявали мистерия за нея. Бе успяла да се убеди, че това се дължеше на умовете им — прекалено прости, за да бъдат разбрани, лишени от структура и разсъдък. Всичко отвъд сдобиването с храна, откриването на подслон и продължаването на рода преминаваше в произволност, от нейна гледна точка. Времето й сред тях й бе разяснило две неща: никога не би ги разбрала, но беше възможно те да се разбират едни други. Смесицата им от размътено мислене и натрошени гледни точки на моменти довеждаше до нещо, в голяма степен напомнящо прозрение. От всички смъртни Миранда изглеждаше най-проницателна в това отношение. Ако тя вярваше в нещо, най-малкото трябваше да му предостави съмнение.

Девойката вдигна Дезмъровия подарък. До този миг д’каронският жезъл й беше удачен. Или поне така й се струваше. Когато пръстите й се сключиха около произведението на изкуството, изработено от полуелфа, момичето осъзна колко неподходяща е била предната й тояжка. Усети как умът й се изостря. Очите й проследиха деликатните низове руни, покрили старото на вид сребърно дърво. Линиите сякаш се разгръщаха и свиваха пред очите й. Макар да не усети доловимо извличане, щом докосна повърхността на жезъла, разположените по дължината му кристали започнаха да пулсират. Не след дълго сияеха отчетливо. Когато сиянието достигна максималната си степен, ефектите на тояжката се обединиха. Удивителното оръжие буквално изгуби теглото си, издигайки се от захвата й, оставайки покорно във въздуха. По някакъв начин фокусиращият ефект се запази дори и тогава.

— Невероятно — изрече удивено Дийкън. — Жезълът… има зона на ефект, а въпреки това… аз не го усещам. Долавям присъствието му, долавям наличието на сила, но не усещам ефектите. По някакъв начин е успял да създаде жезъл, който предоставя енергията си само на притежателя. Никога не съм виждал подобно нещо да бъде постигано, без преди това да бъде прикачено към душата… не мислиш, че…

— Съмнявам се, че Дезмър би направил подобно нещо. Вероятно ще го сметне за измама — отвърна девойката.

Миранда експериментира с левитиращия жезъл. Плуваше във въздуха край нея, когато тя закрачи, а при най-малката мисъл скачаше в ръката й или се стрелваше в пожеланата от нея посока.

Лейн, до когото бе застанала Мин, вече бе успял да се оборудва с част от леката броня. Тънката ризница от брънки, покрита с прилепващата черна тъкан, напомняща кадифе, го караше да изглежда като безличен силует връз снега. Дръжките на около дузина ками за хвърляне стърчаха на групи по три от всяка част на одеждите му, достатъчно голяма, за да ги побере. Приключи екипирането си с намятане на бял плащ. Ако някой бе изпитвал съмнения, че Лейн е истински асасин, необходимо бе единствено да го погледне.

Изтегли новия си меч. Острието се измъкна от ножницата с едва доловимо изсъскване. До голяма степен приличаше на оръжието на Тригора, но притежаваше доловима крива. Малтропът нанесе няколко удара — тънкото, елегантно острие мълчаливо и безпогрешно разсече въздуха. Доволен, Лейн отново го прибра.

Миранда откри качулеста роба, която й бе по мярка. Обличането й по някакъв начин добави към, и без това значителния, ефект на новия жезъл. Помръдвайки, усети лекото раздвижване на нещо, наподобяващо студен пясък, оказало се същата изключително фина ризница, която Лейн носеше.

— Оо, какво е това? — рече Айви, грабвайки последните останали неща върху постлания вързоп.

Въпросната екипировка действително бе предназначена за нея и женският малтроп дискретно се скри зад Мин, за да се преоблече. Изникна преобразена. Дрехите приличаха на Лейновата екипировка, но бяха изцяло бели. Наметалото бе разцепено по средата почти до половината си дължина, а останалите одежди бяха по-прилепнали, несъмнено, за да не пречат на движенията й. Тъй като това бяха първите дрехи, предназначени специално за нея, моментално я накараха да изглежда по-възрастна, по-сериозна и по-заплашителна. Бяха изчезнали развлеченото, раздрано наметало и овъглените ръкавици и ботуши. На мястото, където преди стоеше детинско, безобидно, глупаво създание, сега достолепно се изправяше индивид, който трябваше да бъде взет на сериозно. Айви окачи новите си оръжия на ремъци, които откри от двете страни на панталоните си.

— Харесва ли ви? Чувствам се малко странно — каза тя, опитвайки се да се види.

— Приличаш на боец — рече Миранда.

— О! Е, на мен ми харесва. Не е толкова удобно, но е много по-лесно да се движа — отговори тя, опитвайки няколко грациозни извъртания, подскачания и пируети.

Мин подуши новите одежди и непознатите им миризми. Миранда огледа приятелите си, сетне себе си. Тъй като бяха облечени в бяло, създаваше се впечатлението, че носят униформи. Само Мин си бе останала същата, тъй като Етер тихомълком бе променила облеклото си в тон с тяхното. Миранда се замисли. Предстоеше най-трудната битка в живота им. Трябваше да има нещо, което да помага на Мин. Не й отне дълго, за да осъзнае какво.

— Дийкън. Пазиш ли още талисмана от врата на Мин? — попита девойката.

— Би трябвало — отвърна магьосникът.

Започна да изважда разни неща от торбицата си. Купчина листове, бутилка на дълга верига, накрая и нужното. Това парче някога красеше шлема на покойната Тригора. Бе омагьосано, предпазвайки носителя си от ефектите на почти всички магии. Мин го носеше като малка, отгризала го със собствените си зъби от шлема на генерала.

— Какво има в стъкленицата? — попита Миранда, докато сваляше малката фигурка на драконова глава от скъсания конец.

— Не зная — рече той, внимателно изваждайки запушалката. Миризмата беше силна и позната.

Приличаше на нещо, на което бе попадал при кратките си дискусии с алхимиците в Ентуел, но това беше невъзможно. Никога не бяха разполагали с повече от няколко капки, а тук имаше почти четвърт чаша. Запуши бутилката и понечи да я прибере.

— Ще ти трябва ли веригата? Мисля, че ще й намеря приложение — каза Миранда.

Дийкън кимна и се опита да я откачи, само за да открие, че веригата е запоена за стъкленицата. Послужи си с просто заклинание, за да я отдели, но това се оказа недостатъчно. Само след като създаде непоносима горещина, достатъчна, за да накара веригата да засияе, можа да разтвори една брънка. Каквото и да представляваше тази бутилка, изглежда бе много ценна и не би трябвало да се разделя от веригата. Даде й я, след което я получи обратно, но с окачен талисман, за да съедини краищата й. Успя да се справи и с това, сетне грижливо прибра бутилката.

— Ела, Мин — повика я Миранда.

Драконът се обърна и огледа дрънкулката, разпознавайки я. Сведе глава. Дължината на веригата позволяваше на талисмана удобно да виси върху гърдите й. Веднъж окичена, Мин отново се изправи, сияейки от гордост. Дълго отсъствалото украшение й предоставяше царствено усещане и тя стоеше с осанката на посветен в рицарство. Айви се обърна и се усмихна ослепително.

— Виж се само! Остава ни… О! Вече си облечена като нас — каза Айви, едва сега забелязвайки промяната на Етер. — Невероятно! Изменила си се, за да приличаш повече на нас! Държиш се, сякаш сме отбор, а не просто сбирщина, която понасяш.

— Само ти би могла да откриеш подобен дълбок смисъл в нещо толкова просто — презрително изрече Етер.

— А-ха. Е, все пак изглеждаш добре — отговори Айви, в чийто глас отново се промъкна вълнение. — Като всички. Какво чакаме още?! Да вървим!

— Какво ще кажеш, Дийкън? Готови ли сме? — запита Миранда. Младежът не отговори. — Дийкън?

Сивият магьосник объркано разглеждаше купчината страници, съпровождали бутилката. Странно… езикът бе собствената му бързописна версия, но не помнеше да го е записвал. Описваше с много мрачен тон неизменното настъпване на нещо, което наричаше „Ерата на невежеството“. Вечната бран се споменаваше многократно, но винаги в минало време. Близо до долната част на страницата текстът спираше рязко, за да бъде заменен от съобщение, изписано на северен език, заемащо цялото останало място. То гласеше: „Спри да четеш. Знанието ще дойде в нужното време“.

— Дийкън! — викна девойката, най-сетне привличайки вниманието му. — Нещо не е наред ли?

— А, не. Не мисля така. Просто избързвам. Какво ме питаше?

Преди тя да е успяла да отговори, Лейн, Етер, Айви и Мин се обърнаха едновременно към северния хоризонт. Червеният залез бе закрит от редица черни петна.

— Много са. Някъде… десет драгойла. Мисля, че имат ездачи — каза Айви. Мин кимна утвърдително. — Не мисля… не. Не са се отправили към нас.

— Ще използват за отправна точка мястото на битката и ще инициират търсенето от нея — каза Дийкън. — Няма да ни затрудни да ги избегнем.

— Не… — поде Миранда, в чиято глава започваше да се оформя идея. — Не, мисля, че бихме могли да ги използваме. Не съм ти показвала д’каронския жезъл, нали?

— Не си — отвърна младежът, докато улавяше подхвърлената му тояжка.

Тутакси на лицето му се появи изражение на удивена реализация, предизвикана от разкрилите се заклинания. Из съзнанието му захвърчаха идеи. Не след дълго започна да се оформя план. По очите му девойката можеше да разбере, че двамата бяха на едно мнение.

— Може ли да бъде сторено? — попита тя.

— Почти със сигурност. Ще отнеме известно усилие. Смея да кажа, че най-трудната част ще бъде убеждаването на войниците от Подронието — бързо каза Дийкън.

— Остави това на Кая — рече момичето. — Етер, би ли могла да привлечеш вниманието на търсещите?

— Несъмнено — отвърна метаморфът.

Без да каже нищо повече, Етер се изстреля във въздуха. Миранда бързо придърпа Кая настрана и обясни плана. Водачката се ухили.

— Внимание, Подроние! — поде тя. — Войната видя последния си залез!

* * *

Северната столица бе необичайно тиха. Въпреки факта, че бе най-северният град в империята, улиците му рядко бяха неоживени. Толкова далеч на север въздухът се отличаваше с целогодишен смъртоносен мраз, но съдбата, географията и климата се бяха съюзили в създаването на ивица земя, донякъде пощадена от арктическия студ. Местните, които в никакъв случай не биха пропуснали да се възползват от неочаквания късмет, бяха обгърнали необичайния район с яки стени, основавайки крепостния град Верил.

Това се случи в дните преди войната, преди империята, когато думите все още носеха в себе си история и душа. Сега се назоваваше просто Северна столица, стерилно название, което далеч не успяваше да изрази суматохата и оживеността на най-големия и най-заможен град в империята. Едновременно най-далечното от фронта място и най-близо до края, столицата приютяваше най-заможните и благородни, които северът можеше да предложи. Гъмжеше от млади мъже и жени, преминали наборна служба, чиито позиции им предоставяха предимството на цивилния живот. Прекарваха си дните, наблюдавайки постоянното търгуване на стоки и информация, изпълващо улиците с хора и въздуха с търговско напрежение. Но не и днес.

Двама генерали стояха в наблюдателен пост, а масивните желязно-дървени врати биваха затваряни за пръв път от десетилетия. Старите панти протестираха, конски впрягове измъчено напрягаха нозе срещу натрупалия се сняг, избутван от портите. Хората бяха натикани по домовете си, жуженето на търговия бе заменено от тропота на близнишките ботуши. Покривите чернееха от драгойли и близнишки арбалетчици. По калдъръма ехтяха и стъпките на други създания, дело на Димънт — каменни вълци, сияещи метални соколи и стоножки, както и множество други зверове, някога таели се в сенките.

Вратите се затръшнаха като капака на ковчег. Конете и ездачите им бързо и без обяснения бяха пратени в конюшните, а земята отвъд стените закипя от Димънтовите слепи червеи. Гражданите залостваха вратите. Градът вече принадлежеше на д’кароните.

— Обяснете още веднъж защо затваряме вратите? — попита Епидим, все още възползващ се от гостоприемството на Мирандиния баща.

— Самият вие казахте, че разполагали с войници — отвърна Багу.

— Какво ни е грижа, че имат войници? Освен ако не греша, самите Избрани ни притесняват — подметна Епидим.

— Не се притесняваме от нищо! — процеди генерал Багу. — Димънт се е заел с портала. Ще бъде отворен след минути. Щом това се случи, този свят ще бъде наш. Избраните вече се провалиха. Нищо не могат да сторят.

— Тогава защо затворихме портите? — повтори събеседникът му.

Багу издиша бавно и съскаво, стискайки меча, който висеше на колана му.

— Къде е силата, която изпратихме да търси Избраните? — запита със сковано насилено спокойствие.

— Относно това трябва да се обърнете към Димънт. Никога не съм успявал да се асоциирам с играчките му. Мога само да ви кажа, че са живи. Поне повечето.

Багу се загледа отвъд стените. Нямаше луна, черни облаци бяха забулили небето, ширнало се над бяло поле. Няколко подметнати от вятъра снежинки долетяха до лицето му, жилвайки черните белези, спомен от последната среща с Избран. Привикналите към мрака очи различиха приближаващите се форми на драгойлите.

— Връщат се с празни ръце. Да идем в замъка. Имам няколко думи за краля, преди да се насочим към отварянето на портала — каза Багу.

Двамата се спуснаха и закрачиха по дългата централна улица, отвеждаща към замъка.

— Тази нощ драгойлите изглеждат особено усърдни — отбеляза Епидим.

Така беше. Дори и след като генералите бяха изчезнали в замъка, драгойлите стояха нащрек, празните кухини в главите им съсредоточени върху неколцината техни събратя, които се завръщаха. Когато групата зверове се приближи, сякаш вълна от раздвижване се разля из създанията. Вцепениха се и се изправиха. Бавно, сякаш с огромно усилие, всеки драгойл се извърна към най-недалечния близник. В мига, в който завръщащият се отряд се приземи отвъд стените, избухна хаос. Сто челюсти щракнаха едновременно, слагайки бърз край на съществуването на сто близника.

Градът бе потопен в суматохата. Тишината беше заменена с полудели, нечовешки викове. Новодошлите драгойли свалиха ездачите си — не близници, а бунтовници от Подронието. Един огромен драгойл скочи на покрив. Бе язден от двама ездачи. Черното каменисто туловище се стопи, отстъпвайки пред алени и златни люспи. Когато Мин се издигна в небето, Миранда стисна д’каронския жезъл. Умът й биваше разпределян в сто различни посоки, вливайки цялата й сила в съдържащото се в тояжката заклинание, което й даваше контрол върху зверовете.

Членовете на Подронието пробиваха широки ивици сред редиците близници, изпълващи улиците. Драгойлите неумело подскачаха из въздуха, насочвани от несвойственото влияние на Миранда, смазвайки тълпите мрачни войници. Оръжията на Дезмър за нула време елиминираха онези, извадили достатъчно късмет, за да избегнат тромавите драгойлски атаки, но на мястото на всеки покосен близник притичваха десет. Улиците приличаха на морета от груба броня и размахвано оръжие, чиито вълни неумолимо се приближаваха към героите.

Вътре в замъка пламналата суматоха също не остана незабелязана. И двамата генерали се втурнаха към дупките, покрити с решетки, служещи за прозорци. По някакъв начин тържествената тишина, очакваща се да донесе бърза гибел за всеки, застрашил столицата, се бе превърнала в гръмовна битка.

— Какво е станало?! Какво е това?! — грубо пожела да узнае Багу.

— Очевидно драгойлите са се разбунтували — отговори Епидим. — И гостите ни са тук.

Багу плъзна взор по покривите, докато очите му не се спряха върху позната омразна форма.

— Вървете. Погрижете се за портала — нареди той.

— Смятам, че вероятно се нуждаете от… — поде Епидим.

— ОТИВАЙ! — изрева Багу, скривявайки пръсти в мистичен жест, с който създаде портал.

— Както желаете, генерале — отвърна Епидим, след което прекрачи отвъд.

Порталът се затръшна подире му, изпълвайки стаята с изблик черна енергия.

* * *

Дийкън напрягаше ума си да поддържа щит срещу вихрушките от стрели, които се сипеха върху Миранда от всички страни, а Мин фучеше из въздуха. Вятърът съскаше край крилете й, отнесли я на косъм от поредния залп. Ноктите й разсякоха арбалетчиците, покосявайки ги, без това по никакъв начин да се отрази на скоростта й. Последва нов залп, а тя се спусна дори още по-ниско, на места оттласквайки се с лапа от някой покрив, за да набере допълнителна бързина. В зевта й ревеше огън, но последната частица от ума й, която бе под неин контрол, го удържаше. Тя защитаваше този град. Огънят щеше да го унищожи.

Размазани очертания бяло и черно се стрелваха от улиците към покривите. Лейн търчеше. Малцината войници, успяващи да се изправят на пътя му, не затрудняваха меча му, а когато нечестивите тела се разпадаха на прах, кристалите в острието жадно поглъщаха мистичната енергия, която им бе вдъхвала живот. Очите му бяха вперени в замъка. Подобно на Мин, той също бе движен от инстинкт — ала различен тип, по-скоро усвоен, отколкото изначален. Острието му се насочваше само, движено от толкова дълбоко вкоренено обучение, че се бе интегрирало на несъзнателно ниво. Бе тръгнал на лов. Плячката се намираше в замъка. Още не я беше видял, чул или подушил, но въпреки това знаеше. Някакво уникално усещане бе прогорило образа на целта в ума му. Трябваше да намери Багу.

Улицата долу бе разсечена от едва забележима вълна, движеща се сред вражите тълпи почти със скоростта на Лейн. Айви, недокосната, си проправяше път през близниците, отскачайки встрани и промушвайки се с плавни движения, още преди повечето да са осъзнали присъствието й. На пръв поглед изглеждаше, че тя се придвижва през тълпа незаинтересувани зяпачи. Но тази илюзия бе невъзможна за поддържане, когато достигна до импровизиран вал от войници, застанали рамо до рамо с издигнати мечове. Айви си послужи с бърз и паникьосан замах на досега неизползваните оръжия. Острият ръб разсече оръжия, брони и близници, без да подбира.

Ако бе отделила време да обърне внимание, Айви щеше да забележи как кристалите в оръжията й засияват леко. Също така щеше да види как остриетата стават по-дебели, приблизително в съответствие с увереността й. Наместо това тя се стрелна през отворилия се проход, продължавайки да следва Лейн.

От една съседна улица се носеше гръмовен звук. Там един особено усърден драгойл влезе в градина. Създанията на Димънт вилнееха с пълна сила в качеството си на покварени версии на най-злокобните чеда на природата. За миг звярът поспря, за да огледа останалите абоминации. Онези д’каронски войници, притежаващи достатъчно мозък, за да разсъдят, че драгойлите вече не са съюзници, започнаха да секат създанието.

Когато някакво острие най-сетне проби каменното туловище, от цепката не шурна черна кръв, както подобаваше. Наместо това засъска въздух. Масивният звяр се промени в ревящ вихър, който се стрелна по повърхността на градината. Първо по-дребните създания, впоследствие и по-големите бяха уловени в торнадото. Когато и последното от съществата подскачаше, бореше се и се мяташе из заледения калдъръм и остарелите постройки, вихърът се издигна към небето. От него се посипаха тъмни създания, покосявайки събратята си и част от архитектурата, а вятърът прие формата на Етер, в чиито очи сияеше задоволство. Огледа покривите. Някои от драгойлите се бяха отправили към нея.

— Нещо не е наред — с треперещ глас изрече Миранда. — Усещам… усещам ги как се изплъзват.

Девойката съсредоточаваше цялата си сила към контролиращото заклинание. Д’каронският жезъл бе започнал да дими и да се огъва.

— Генералите си връщат контрола? — попита Дийкън, който също бе започнал да усеща умора от усилията си, които обаче не можеха да се нарекат безплодни. Върху покрива край щита бяха се струпали купчинки стрели.

— Не… те… Освобождават ги. Контролиращата ги магия бива разваляна. Никой не ги контролира! — викна Миранда. В същия миг всички създания вече бяха свободни.

Промяната бе мигновена — и вдъхваща ужас. Чудовищата не бяха планирани да бъдат оставяни без контрол. Умовете им не бяха пригодени за свободна воля. Откъслеците съзнание и грубо оформени инстинкти и рефлекси, вложени в умовете им, се задействаха произволно. Внезапни струи миазма биваха бълвани при най-малкото движение — без значение дали принадлежащо на приятел или враг. Издигналите се във въздуха млатеха бясно криле, докато не се удряха в някое друго летящо чудовище или не се блъснеха в сграда. Щом някое от създанията се допреше до нещо, потъваше в бесни конвулсии, докато клетата постройка или създание не бъде унищожено.

— Трябва да ги спрем и да предупредим останалите! — изкрещя Миранда, обръщайки се към верния си дракон, стрелващ се над покривите. — Мин!

Мощното създание, намиращо се на половин град разстояние, обгърнато от хаос, рязко се извърна и се отправи към Миранда при звука на името си.

— Миранда, почакай. Остави града на мен и Подронието — ти трябва да спреш генералите. Изпаднали са в отчаяние — каза Дийкън.

— Но… — започна девойката.

Магьосникът взе ръката й и постави кристала си в нея.

— Вземи това — рече той.

— Ами ти как възнам… — отново поде Миранда.

— Не се тревожи за мен. Върви — каза той, насочвайки ръката й, за да постави втория кристал в празното гнездо на жезъла, точно когато Мин пристигна. — И оцелей.

Без да има какво друго да каже, Миранда кимна, прегръщайки го силно. Двамата се целунаха, сетне тя скочи на гърба на дракона и полетя. Вероятно се дължеше на Дийкъновия кристал, а може би на знанието, че всички тези изпитания се свеждаха до този момент, но умът на момичето никога не бе изпитвал подобно съсредоточение. Прибра д’каронския жезъл на гърба си и призова новата си тояжка. Стрелите от малкото останали арбалетчици не само бяха отразени, но пренасочени към най-големите заплахи.

Мин се стрелна напред, издигнала се високо над града. Дребни, соколоподобни създания, дело на Димънт, хвърчаха край нея — нищожни по размер насекоми, но притежаващи смъртоносни жила. Мощен огнен дъх ги превърна в хвърчащи въгленчета. Замъкът се издигаше пред тях — застрашителна и видимо непревземаема крепост. Бе удържала въстания, инвазии и цели поколения от най-суровите зими. Сега се изправяше срещу Избраните.

Дийкън си позволи няколко мига, в които я наблюдава, а топлината от прегръдката й бавно чезнеше в зимния студ. Накрая се извърна. Предстоеше му работа. Без кристала се намираше в неизгодно положение, но това не беше от значение. Бе добре обучен. Изтощителни тренировки по самостоятелно заклинаване представляваха неразделна част от седмичния му режим. Извади Сивото острие от чантата и то оживя. Скок и умела употреба на левитация го отведоха на улицата долу. Драгойлите бяха посели огромни пробойни сред редиците близници. Кая и хората й си бяха пробили път далеч напред, но сега пролуките биваха запълнени и бойната линия отстъпваше назад. Дийкън си проби път до най-близката група въстаници. Войниците от Подронието, възползвайки се от изненадата, объркването и Дезмъровите оръжия, си бяха пробили път до центъра на града, до обширна градина. Дълбоко сред морето от проблясващи мечове стоеше Кая, издавайки нареждания с бясна енергия.

— Кая! Драгойлите са извън контрол! Дръжте се надалеч от тях! — викна Дийкън, запратил оръжието си в поредно откосяване сред сгъстяващи се редици.

— Няма да стане! — успя да отвърне водачката между два удара. — Ако не са с нас, трябва да бъдат неутрализирани!

— Прекалено много са — и нападат всичко, което привлече вниманието им! — отвърна магьосникът, най-сетне озовал се при нея.

— Тогава насочи вниманието им другаде! — нареди Кая. Дийкън бе поредният от войниците й.

— Ще се опитам — викна той.

— Не опитвай! НАПРАВИ ГО! — ревна бунтовницата.

Очите на младежа трескаво започнаха да обхождат града. Изникна идея. Без да каже нищо, Дийкън разсече път до старинния, украсен вход в северния край на площада. След като блъсна масивните врати, с което само си спечели болка в рамото и успя да отчупи малко лед, младежът прошепна няколко думи и насочи ума си към гредата, която подпираше вратата от вътрешната страна. Тя неохотно се плъзна встрани и магьосникът можа да влезе. Намираше се в църквата — постройка, отстъпваща по старост единствено на замъка. Постройка, чиято кула отстъпваше единствено на най-високата си посестрима от замъка. Кула, която съдържаше камбана…

Бяла форма се катереше по стената около замъка със същата лекота, с която би си служила със стълба. Хвърляйки се над рова, успя да се приземи от другата страна — само инчове по-навътре от ръба. Замръзнал камък се отрони и полетя към рова, разплисквайки полузамръзналата вода. Крепостният ров не съдържаше чудовища, но не му и беше нужно. Благодарение на солта, водата се задържаше незамръзнала и далеч по-студена от намерението на природата, което правеше течността по-смъртоносна, от който и да е звяр.

Лейн не се опита да се справи с портата, нито се отправи по стената в търсене на прозорец, през който да влезе. Този замък не беше построен да демонстрира богатство, а за да бъде непристъпен. Прозорците бяха пръснати нарядко, като представляваха тънки ивици с решетки, през които едва можеше да се мушне пръст. Външните врати бяха тежки, добре залостени, добре защитени — и отвеждаха само към други врати. Отряд близници, несъмнено по-висш тип, създадени със специфичната цел за отбрана на замъка, се втурнаха да преследват нашественика, но щом въпросният се скри зад един ъгъл, сякаш изчезна вдън земя.

Лейн съвсем ясно знаеше какво е нужно, за да влезе. И преди бе имал цели в замъка. Беззвучно се доближи до малък, зарешетъчен отвор в основата на една от стените на замъка. Бе стар, разяден, а за опитното око — и внимателно извит. Пазачите не го охраняваха, защото не отвеждаше в замъка. Асасинът се огледа още веднъж, преди да се промуши, отпускайки се леко в непрогледната и мразовита килия.

Това бе тъмницата. Конкретно тази килия вече нямаше обитател — не защото имаше недостиг на заключеници. А защото непокритият прозорец към студа и нарът без одеяло донасяха смърт не по-зле, а ако не и по-ефективно от всеки екзекутор. Вратата на килията отстъпи под опитните усилия на Лейн и след миг асасинът вече тичаше из заплетените коридори.

Кристалите на Айвините оръжия сияеха като лъчисти сапфири. С приближаването си към замъка й се бе наложило да ги употребява неведнъж, всяко прилагане по-прецизно от предишното. Ум, синхронизиран с ритъма и грацията, внимателно бе въвел тежестта и формата на остриетата в множество уравнения, правейки нужните промени. Обръщания със скок, претъркулвания, превъртания на ръце и прихлъзвания — целият акробатичен арсенал бе изпълняван с предишната безпогрешност, добавил към себе си и смъртоносно докосване. От страха не нямаше и следа, погълнат от вълнението. Близниците вече представляваха тромави и чупливи пречки, престанали да пораждат притеснение. Но изкусното й прекосяване на тесните алеи и претъпканите улици не бе останало незабелязано. Със сила, разцепила калдъръма, един от драгойлите удари земята пред нея.

Притежаването на емоции с такива значителни последици бе научило Айви на целеотдаденост, която би породила завистта на всеки магьосник. За да не позволи да бъде погълната от ужас или гняв, винаги насочваше цялото си внимание към определена задача — в настоящия случай, следването на Лейн и достигането на замъка. По тази причина беснеенето на драгойлите й бе убягнало, както и дребната подробност, че вече не се намират под контрол. Все още смяташе, че създанията биват направлявани от Миранда — недоразумение, подсилено от факта, че първата работа на чудовището бе да стъпче стоящите между тях близници. Неподозиращата героиня се опита просто да се промъкне край туловището му. Единствено на комбинацията от остър слух и още по-остри рефлекси дължеше отбягването на мощната лапа, целяща да откъсне главата й.

— Леко, Миранда, аз съм! — каза Айви, докато отстъпваше от чудовището.

Втори звяр се приземи гръмовно зад нея.

— Какво… какво става? — заекна тя.

Страхът бе успял да се вкопчи в нея, оповестявайки присъствието си чрез синьото в аурата и оръжията. Остриетата започнаха да се преконфигурират в съответствие с емоцията, придобивайки дългите, извити линии на коса. Драгойлите механично раззинаха назъбените си усти и избълваха съскаща струя черна киселина. Айви приклекна и се изстреля в дълго, грациозно премятане назад. Издигна се над главата на едно от чудовищата и внимателно промени позицията си във въздуха, кръстосвайки и спускайки остриета. В мига, в който се приземи, Айви приклекна, забивайки крака от двете страни на врата на драгойла, обвивайки оръжия около него. Преди инерцията й да се е уталожила, Избраната скочи отново, повтаряйки маневрата, при което едва не отчупи главата на чудовището.

Малтропът се приземи и загледа как драгойлът се строполява безжизнено на земята. Умът й си позволи кратък прилив на удивление и радост, преди да се заеме с обработването на образа на оставащия драгойл, който вече се впускаше към нея. Звярът още не бе успял да направи и втора крачка, когато страхът най-сетне я обхвана изцяло. Айви се обърна и се стрелна към стената на сравнително висока сграда. Приличаше на погълната от ужас ивица сияние. Предназначението на закривените остриета се изясни, когато захапаха стената, позволявайки на стрелналата се по земята ивица да се превърне в ивица, хвърчаща по сградата. Достигна върха й и продължи нагоре. Инерцията на изкачването я изстреля високо над града като маяк. Маяк, който предостави цел на полуделите драгойли.

Много силен и много прецизен вихър фучеше по улиците. Блъскаше сребристи стоножкоподобни създания в стените, запращаше пантери с насекомоидни челюсти във въздуха, дори разрови земята край портите, за да се погрижи за паяконогите червяци. Етер бе решила, че по-нищожните създания на Димънт трябва да бъдат разрушени. Близниците и драгойлите представляваха въплътена гнусота, но поне предоставяха известно уважение на откраднатите форми. Притежаваха перверзен тип чистота.

А по-низките създания прогаряха съзнанието й. Всички те представляваха нечисти комбинации, сливащи две различни същества — или същество и елемент. Хибридите бяха малки, безформени и скверняха природата. Човеците и останалите Избрани биха ги подминали, но не и тя. И не бе го сторила. Събирайки се в смътна човешка фигура, профучавайки из града за още една последна проверка, разбра, че са останали само драгойли и близници. Но в замъка усети нещо друго. Нещо, което я бе отблъснало веднъж. Нещо, с което трябваше да се разправи. Понесе се към крепостта.

Мин се приземи в двора на замъка. Охраняващите нечовеци бяха изпепелени от внимателно насочен огнен изблик. Миранда слезе на земята и насочи волята си към портите. Вълна магия разсече въздуха, но се разплиска безпомощно върху вратата. Миранда съсредоточи ума си и запрати нов удар. Този път въздухът пропукваше, но вратата отново удържа. Тук имаше магия, далеч по-могъща от тази на девойката.

— Мин, можеш ли да ни вкараш вътре? — попита Миранда.

Драконът се обърна към портата. Заотстъпва, докато портите на стената не опряха в гърба й, сетне бавно сведе глава. Твърди като стомана мускули под сияещите червени люспи изстреляха мощното създание с ужасяваща скорост. Сблъсъкът й с вратата отекна като гръм. Дървото се разцепи и проплака. Покрит с ръжда метал се сгърчи и скриви. Дори рамката се разкриви — но портите останаха цели. Мин тръсна глава и отново се отдръпна. Земята пак се разтресе, стените потрепериха, събаряйки трупани с месеци купчини сняг и лед. Трети удар блъсна портата на замъка като таран. Останките й се сринаха на отломки и Мин полетя навътре.

Под ноктите й се плъзна и задипли червен килим, разместен от бясното размахване на лапи, за да спре. Миранда се втурна подире й. Това бе преддверието на замъка. Девойката отново се намираше на място, за което като малка само можеше да си мечтае. За разлика от вихреното препускане из Кенвард, това място всъщност надвишаваше фантазиите й. Великолепни гоблени красяха стените. Гордо висяха армейски банери. Кралски и благороднически брони с изящна украса стояха мирно на пост между масивни, извисяващи се колони, чиито върхове се губеха в потъмнелия свод над главите им. Сега мястото бе празно, но изглеждаше живо. Може би само допреди минути тук е имало слуги.

Миранда се извърна. Край стената бяха метнати въжета. Ботуши драскаха по дървените порти на външната стена. Намиращите се вън орди бяха започнали да се изправят срещу собствените си укрепления, за да влязат. Очите й отново бяха привлечени от обгръщащите я чудеса.

Това бе истинската история на хората й. Същата история, която им бе отнета. Писания на древен език бяха гравирани върху мрамора. Над входа, отвеждащ към вътрешността на замъка, висеше карта, която все още показваше старите граници, старите имена. Светът преди войната. Само тук същината на Севера бе оцеляла — а мястото бе на път да се превърне в бойно поле. Вече бе обсипано с останките от портата.

— Мин, ти няма да се побереш в коридора, ще трябва да останеш тук… но имам задача за теб. Виждаш ли това? Всичко това? Не трябва да бъде разрушено! Не позволявай на войниците да влязат. Ще се върна веднага щом мога — заяви Миранда.

Мин се стрелна през разтрошената врата и застана на пост отвъд прага, вперила хищнически поглед към стената. Чу отекващите стъпки на приятелката си да се оттеглят по коридора и копнееше да я последва, но Миранда й бе дала заръка. Ноктите й се свиха в очакване, а могъщата опашка замахна и се нави. Миризмата на вражеските войници изпълваше ноздрите й. Миризма, която никога нямаше да забрави. Д’каронските създания притежаваха множество различни форми, но вонята им притежаваше неизменна същина. Не бе принадлежаща, не бе част от природата и се бе отпечатала за постоянно в ума й. Драконите имат силна памет, а миризмата на тези, които я бяха убили, не беше нещо за забравяне. Възнамеряваше да си върне услугата.

Дийкън най-сетне си проправи път до стълбище. Когато проникна силом в църквата, очакваше да я намери празна. Наместо това откри гъста тълпа аристократи и сановници. Мъже и жени, които никога през живота си не бяха познали истинско затруднение. За тях войната представляваше нещо далечно. Нещо, с което се занимаваха останалите, недостойно за внимание. Сега ги бе сполетяло.

Появата на Дийкън ги свари притиснати към отсрещната стена, без нито един от тях да прояви склонност да рискува с удържане на портата. Когато се изясни, че не им мисли злото, последваха молбите. Само за няколко минути биваше придърпван във всички посоки, получавайки множество предложения за половината кралство, ръцете на дъщери и вдовици в замяна на безопасно извеждане през военната зона. Продължи и по стълбите, където по-отчаяните го бяха последвали.

— Моля ви — ломотеше тлъстичък, червенолик мъж, облечен от глава до пети в коприна. — Притежавам много земи. Помогнете ми да избягам и ще ви предоставя колкото поискате! Бъдете разумен!

— Възнамерявам да помогна на всички ви — сега се отдръпнете! Може да стане опасно — заяви Дийкън, отскубвайки се от хватката на настойчивия мъж, за да се втурне нагоре.

Тежките стъпки го последваха още половин дузина стъпала, преди да спрат задъхано и бавно да затрополят обратно. Дийкън хвърчеше нагоре, дълг и настойчивост вливаха сила на изморените му крайници. Скоро се намираше достатъчно високо, та грохотът на битката да долита приглушено.

На върха на нестабилното стълбище имаше заключена врата. Не остана такава за дълго — лек шепот на тренирания му ум накара деликатния й механизъм покорно да се отмести. Нахлу вътре. В чернотата над главата му изчезваха въжета, дебели почти колкото ръката му. Насочи заклинание към самата камбана, но масивното парче месинг едва се помръдна. Неохотно хвана тежкото въже и напъна. Краката му се издигнаха от земята, а въжето бавно се спусна.

Намиращите се долу гласове отново се извисиха в ужас, а из кулата се разнесе звукът на стъпки. Някъде в ума си Дийкън осъзна, че е забравил да заключи отново. Камбаната слабо избумтя. Подскочи и отново дръпна. Второ слабо иззвънтяване се разнесе от кулата, но докато въжето се издигаше обратно, се дочу познат глас.

— Спри! — викна Кая, най-сетне достигайки площадката. — Няма нужда от това. Чудов… Чудното създание върши отлична работа.

— Айви? Как? — попита Дийкън, бавно отпускайки въжето.

— Води ги подире си из града, лъкатушейки из улиците. Никога не бях виждала някого да се движи с такава скорост — обясни водачката.

— Променила се е… Какъв цвят е аурата й? — настойчиво попита младежът.

— Син? Има ли значение? — объркано запита тя.

— Синьото е страх. Не се задържа дълго. Трябва да ми помогнеш с камбаната! — примоли се Дийкън, възобновявайки усилията си.

— Не разбирам.

— Айви няма да остане дълго в това състояние. Когато се умори, ще бъде безпомощна. Ще я разкъсат! — викна той.

Кая захвърли меча си и грабна въжето. Айви беше чудовище. Двамата с Лейн бяха малтропи. Врагове от незапомнени времена — чумата на човечеството. Никога не бе виждала малтроп преди, но помнеше ярките истории на родителите си, както и на техните родители. Ръцете на малтропите бяха оцапани с кръв, която Кая не можеше да загърби. Като вид, те бяха утайката на най-низките.

Но това нямаше значение. Айви беше чудовище, но бе спасила живота на войниците й. И Айви, и Лейн рискуваха живота си за каузата, на която Кая бе посветила цялото си съществуване. Като вид — бяха неопростими. Като индивиди — бяха същински дар от боговете.

Никога нямаше да може да им се отблагодари.

След третото дръпване камбаната иззвъня, чисто и силно. Звукът бе разтърсващ, посипал прах от гредите и понесъл се над града. Треперещите по домовете си граждани надигнаха глави. Войниците от Подронието станаха още по-целеубедени. Всички драгойли насочиха кухите си очи към една точка. Синята форма, до този момент ангажирала неуправляваните им умове, мигновено бе заменена и забравена. Ципести криле едва не се отскубнаха от туловищата, към които бяха прикачени, раздирайки въздуха с трескаво-луд напор.

Кая и Дийкън слязоха до по-ниска площадка, където врата отвеждаше към покрива. Дийкън я отвори и излезе навън, следван от водачката на Подронието. Светкавично огледа града. Там, в далечния край на главната улица, неизброими черни форми се приближаваха към тях с лудешки механични мятания на криле. Зад тях, игнорирана, яркосиня точка изчезваше. Дийкън въздъхна облекчено.

— Благодаря! — изкрещя магьосникът между две разклащащи зъбите бумтения.

— Това беше мой дълг! Само се чудя за какво ти бях! Не се съмнявам, че магията ти би била достатъчна — викна в отговор Кая.

— Какво?

— Казах, защо не използва магията си?! — повтори водачката.

— Нямах сила. Прикриването по време на полета, щита, а сега и без кристал? Едва мога да мисля — призна Дийкън.

— Не си им… искаш… ИСКАШ ДА МИ КАЖЕШ, ЧЕ ТОКУ-ЩО ПРИВЛЯКОХМЕ ВНИМАНИЕТО НА АБСОЛЮТНО ВСИЧКИ ОТ ОНЕЗИ ЧУДОВИЩА, А ТИ НЕ МОЖЕШ ДА ИЗПОЛЗВАШ ЗАКЛИНАНИЕ ПРОТИВ ТЯХ? — ревна Кая, издърпвайки меча си.

Дийкън кимна, търсейки нещо из торбицата си.

— Разбирам, че си искал да приключиш живота си с нещо успешно, но бих предпочела да ме предупредиш! Бих избрала смъртта ми да протече пред очите на свидетели! — беснееше тя, стискайки оръжието си. — Поне ще отнесем със себе една сграда страхливци. Жалко, че е църква!

Дийкън не отговори. Отчасти, защото отдръпването на ръцете от ушите го бе лишило от малкото му останал слух, отчасти, защото умът му бе зает с изчисления. Извади малката бутилка от торбицата и я отпуши, помирисвайки. Със сигурност ароматът й съвпадаше с този на субстанцията, която познаваше под наименованието лунен нектар. Събирана от листата на специфични билки само в нощите на сините пълнолуния и затъмнения, лунният нектар представляваше кондензирана, дестилирана магия.

Не бе донесъл стъкленицата от Ентуел. Дори и там нямаше толкова много. Не се знаеше откъде се е появила бутилката — би отнело векове, вероятно хиляди години, за да се събере такова количество. Ако бе по-убеден относно съдържанието й, щеше да я е дал на Миранда. А ако се окаже отрова… Е, предизвиканата смърт със сигурност щеше да е за предпочитане пред онази, която се носеше към него на грубовати кожести криле. Една капка, прецени той, щеше да е достатъчна да му възвърне изхабената сила, че и отгоре. Тялото му можеше и да удържи силата, съдържаща се в две. Бавно допря ръба на бутилката до устните си.

— Подгряваш се за битката? Не го жали — рече Кая, буквално говорейки на глух.

С плавно, привикнало — и, по всяко друго време, предвидимо — движение, тя постави пръст в основата на стъкленицата и я издигна, изливайки цялото й съдържание в гърлото на Дийкън. Магьосникът мълчаливо го изпи. Дори и изправен пред смъртоносния риск, който се съдържаше в подобно действие, не можеше да допусне прахосването дори на капка. Миг по-късно се зароди усещането. Беше огън, макар че думата не притежаваше достатъчно изразителна сила, който запламтя в съзнанието и в душата му, усилвайки се. Дийкън потръпна, опитвайки се да разпростре ефектите, сякаш ако им позволи да останат концентрирани, щяха да прогорят дупка в реалността. Течността бе искрата, а духът му бе кутийка с прахан.

— Силничко, а? — попита Кая, ококорвайки се широко, когато магьосникът се извърна към нея, а очите му вече сияеха в бяло.

— Събери хората си и ги скрий някъде — спокойно нареди той. Гласът му отекна по-силно от камбаната и с всяка дума придобиваше измерения, сякаш отекваше не само през пространството, а и през времето. — Не зная какво ще се случи, но ще бъде забележително.

С това Дийкън закрачи към ръба на покрива и без колебание пристъпи отвъд.

Кая зина да го предупреди, но нещо относно пропукващите, сияещи стъпки, които бе оставил зад себе си на няколко инча над покрива, й подсказа да не си хаби дъха. Неохотно откъсвайки очи от гледката, водачката се втурна по стълбите.

За миг Дийкън увисна край ръба, сетне се озова на върха на кулата. Като че ли изобщо не бе помръднал, а цялото съществуване се бе преместило за негово удобство. Веднъж озовал се на желаната позиция, магьосникът леко напрегна ума си, за да създаде заклинание.

Мистичното дело достигна Миранда като далечен, ослепителен приплам. Пламъкът бе невъзможно ярък, някак просиял през каменните стени на замъка. Продължителността му бе по-кратка от миг, тъй кратък, че не му обърна внимание, но не можеше да игнорира и ефектите му. Пътуването й в сърцевината на замъка я изправяше срещу магия след заклинание след проклятие, сякаш самата крепост беше изградена от проклетите неща. Впиваха се в душата й, блъскаха я от всички страни. Но сега изчезнаха, пометени настрана от Дийкъновата воля. Вратата пред девойката се разтвори широко.

Хиляди въпроси и стотици притеснения се бореха за място в съзнанието й, но момичето ги прогони. Не можеше да си позволи да прахоса тази възможност, чудейки се дали е капан. Магиите вече заемаха предишните си места, а вратата се затваряше. Миранда се стрелна напред, съсредоточавайки мощта на тялото и ума си, за да я задържи отворена. Бе достатъчно, за да я задържи, но настоящата широчина на отвора не бе достатъчна, за да се промуши. Заклинанието бавно започна да се усилва, избутвайки я.

Зад нея се разнесе вятър. Ако се намираше навън, девойката би могла да не му обърне внимание, но бясното й търчане я бе отвело дълбоко в замъка. Подобен звук можеше да бъде обяснен само по един начин. Девойката погледна през рамо и видя ветрената форма на Етер да се носи към нея.

Формолеещата бе прекарала последните няколко минути в опит да влезе в замъка. В качеството си на изградено от магия създание, Етер бе повлиявана в далеч по-голяма степен от наскоро премахнатите заклинания и по лицето й личеше, че няма намерение да им позволи отново да запречват пътя й.

С едно-единствено плавно движение тя прие каменна форма, внимателно бутна Миранда настрана и се стовари върху вратата, преди още да е изгубила инерция. Ударът изкърти тежката дървена конструкция от пантите, карайки я да се плъзне по украсения под.

Миранда се вдигна от пода и стисна надигналата се цицина, свидетелстваща за срещата на главата й със стената. Уж внимателното побутване от каменна форма, движеща се със светкавична скорост, далеч не се оказваше така внимателно. Едва бе съумяла да оформи мисълта да излекува раната, когато новият жезъл покорно си послужи с енергията на изпълнените до пръсване резервни кристали, за да я изцели.

Етер закрачи през високата, елегантна стая отвъд прага, но видимо нещо не беше наред. Сякаш вървеше през буря. Магията, която бегло бе забавила Миранда, я удари като ураган. Неохотно се принуди да приеме човешка форма. Когато маната се превърна в светска плът и кост, мистичният натиск се раздели около нея, наместо да я удря. Лицето й изразяваше решителност и съсредоточаване. Човешката снага бе полезна за много неща, но битката не бе сред тях. Ако елементалните й форми бяха уязвими в присъствието на тази магия, трябваше да потърси алтернатива. Започна да прехвърля из ума си формите, които бе запомнила от откраднатите от Дийкън проби. Несъмнено сред тях трябваше да има някоя, подходяща за сблъсък в закрито пространство…

Миранда забърза подире й. Един от генералите се намираше близо, усещаше го. Малкото налична в коридора светлина изчезна, заменена от непрогледната тъма в обширната нова стая. Сиянието от жезъла й отскачаше от някакви сребърни и златни предмети. Залата се отличаваше с лукс, който можеше да бъде усетен, дори и без да бъде видян. Бавно, внимателно, сякаш можеше да не се окаже готова за онова, което ще види, призова повече светлина от тояжката. Тя разкри портрети в златни рамки, украсени и церемониални мечове, щитове и кинжали… и трон.

Девойката се отпусна на коляно, съумявайки да изрече:

— В-ваше Величество…

Бе си внушила, че няма да го намери тук, че на негово място ще завари някой от генералите, нахлузил на главата си короната, а на лицето си злорадо изражение. А бе открила човек. Макар слабоват и стар, кралят изглеждаше въплъщение на власт и мъдрост. Дори и извърнала очи, усещаше, че я гледа.

— Изправи се, дете. Не заслужавам подобна почит. Вече не.

Гласът му съответстваше на заеманата от него позиция. Особата се изправи бавно, слизайки от подиума.

— Но вие сте кралят. Императорът. Вие управлявате тази земя — каза Миранда.

Той постави ръка на рамото й.

— Владетелят притежава власт и мъдрост. Власт никога не съм имал. Мъдрост… мъдрост само си мислех, че имам. Твърде късно осъзнах, че дори това не е било така — каза той. — Изправи се. Ти си Миранда, ако не греша. Миранда Селесте. Генералите ми биха искали да ме убедят, че мислиш злото на кралството ми.

Миранда се изправи.

— Генералите. Ваше Величество, трябва да разберете, генералите са… — започна девойката.

— Зная. Може би дори повече от теб. Усилията ти са похвални, но вече си закъсняла — обясни кралят.

— Това не е нещо, което ти ще прецениш, човеко. Покажи генералите. Багу е наблизо — изръмжа Етер.

— Етер, моля те, той заслужава уважение! — укори я Миранда.

— Да, Етер. Къде са ти обноските? — долетя глас, сякаш от всички страни едновременно.

Думите отекнаха из помещението, заглушавайки бавното, преднамерено отваряне на врата. От нея се появи Багу. Деформираното му лице носеше арогантно изражение, изражение на изключително задоволство. В ръцете си държеше пясъчен часовник. Миранда повдигна жезъла си, Етер отстъпи една крачка, спирайки се на една от по-агресивните форми, които успя да си припомни. Сред повей на вятъра се въплъти в тигър. Оголиха се масивни зъби, мощни лапи протегнаха дълги нокти и метаморфът скочи.

— Достатъчно! — викна генералът, вдигайки ръка.

Вълна енергия повали героите.

Той се усмихна широко, продължавайки:

— Това е забележително събитие. Във ваша полза е, че ви оставям да го съзрете. Предстои ви да станете свидетели на смъртта на собствения ви свят.

Докато Миранда несигурно се изправяше на крака, последното зрънце пясък с мъчителна бавност се плъзна в долната половина на стъкленицата. Допря се до купчинката. Мигновено се разнесе грохот, напомнящ неспирен гръм. Земята под нозете им започна да трепери. Ревът продължи да се усилва, в даден момент разклащайки различни антики, паднали от стените и разтрошили се на пода. Прах и хоросан се посипа от стените и тавана. Багу се изсмя. Мрачен, нездрав смях, от който капеше зло.

Звукът прониза ума на Миранда. Младата магьосница стабилизира позицията си върху треперещата земя. Не. Нямаше да свърши по този начин. Не и тук. Тя се втурна. Багу отново вдигна ръка. Магична стена се издигна от нищото, блестейки с пращене и достатъчно здрава, за да спре побесняло стадо. Девойката не забави ход.

Когато достигна стената, замахна към нея с д’каронския жезъл. Непробиваемата бариера се нагъна и раздели като мазната повърхност на тресавище, раздалечена от еднотипна магия. Момичето премина през цепнатината и се изправи срещу черния магьосник.

Онези войници, които не бяха успели да подирят прикритие преди Дийкън да атакува, съзряха гледка, която щеше да ги преследва в кошмарите им до края на живота. Цялата първа атака продължи само за миг, но този миг сякаш се проточи цяла вечност.

Сфера светлина бликна около Дийкън. Най-близките създания просто бяха разрушени. Първо телата им се разделиха на съответните части — глави, крайници, крила и сегменти опашка и врат, всичко това висящо във въздуха. Сетне парчетата също се разглобиха — кожа, плът, кръв и кост разделяйки се едни от други — но не по противен начин, а сякаш отделни компоненти биваха заделяни настрана. По някакъв маниер дори и тези градивни части продължиха да се разграждат на съответните конституиращи ги елементи. Процесът продължи, все по-дълбоко и по-дребно, докато накрая не остана нищо. Цялата последователност бе анализирана от спокойния, научен поглед на Дийкън.

Нещастните създания, намерили се непосредствено близо до обсега на сферата, бяха сполетени от същата съдба, но в различна степен. Останаха в това състояние, когато времето най-сетне потече обратно — някои строполявайки се на земята, други разсейвайки се като облак, трети разплисквайки се като течност, а останалите в ужасяващи комбинации от тези степени. Никое не се задържа дълго. След изтичането на мига бяха останали десетина чудовища, имали късмета да са по-бавни от събратята си.

Умът на Дийкън бе фрагментиран, като всеки дял трескаво се бе посветил на самостоятелна задача. Един аспект каталогизираше обема информация, събрана от дисекцията на драгойлите. Друг опитно го отведе до земята. Трети внимателно аранжираше оставащите заплахи и дейности. Най-голямата част отделяше специално внимание на ефектите, причинени от свръхдозата лунен нектар.

Погълнатата от него мистична енергия бе неизмеримо по-голяма от степента, която младежът бе в състояние да побере или контролира. Ако това представляваше по-традиционен тип енергия, ефектът щеше да бъде кратък, мигновен и грозен. Наместо това, силата, която не можеше да абсорбира, изчезваше. Не приличаше на неговата сила, намираща се в тялото и чакаща да бъде оползотворена. Тази сила се изливаше от него, процеждайки се през ума и душата му като вода през сито. Без значение дали й придаваше форма, енергията се изплъзваше с пукот, нажежавайки въздуха.

Когато всеки дял от ума му приключи задачата си, сливаше се с остатъка, докато накрая не остана само един Дийкън. Бе зает да обмисля какво да прави сега. Силата скоро щеше да бъде изчерпана. По-голямата й част вече бе изхабена. За миг си помисли да се присъедини към героите и да срази евентуалните врагове, които можеше да намери, но знаеше, че сегашният му вид няма да се задържи още дълго, а не се знаеше в какво състояние щеше да изпадне, след като енергията му свърши.

Външният свят, възстановил се от атаката му, отново оповести присъствието си, изоставяйки всички останали задачи. Земята се тресеше, мистериозна синя светлина багреше облаците на север и беше заобиколен от близници.

Числеността им, въпреки сблъсъка с превъзхождащи противници, все още наброяваше стотици. Създанията притежаваха внимателно отмерено количество интелигентност. Достатъчно умни бяха, за да го идентифицират като главната си цел, но не чак толкова, за да преценят вероятността си за победа. Страх и разум присъстваха до степен, в която да подсигурят, че заповедите ще бъдат следвани на всяка цена и при всякакъв риск. Близниците издигнаха оръжия и се втурнаха към него.

Умът на Дийкън все още плуваше в енергия, която щеше да стигне на цяла войска магове, но която бързо изтичаше. Вече знаеше, че допълнителните опити за нереалностните манипулации, каквато бе изпълнил само преди мигове, щяха да се провалят. Трябваше да си послужи с конвенционална магия… в масивни количества. Понечи да направи приблизително изчисление на количеството излишна енергия, но се провали, тъй като постоянно променящите се ефекти на свръхдозата се бяха превърнали в усещане, наподобяващо взиране в слънцето, докато същевременно друго слънце наднича от него. Ситуацията изискваше последователно приближаване.

Изтегли острието си и го завъртя с невероятна скорост, превръщайки го в сияещ диск, от който се разнасяше ужасяващо жужене. С ума си вдигна меч от земята и го завъртя. Бързо стана ясно, че това отнема прекалено много време, тъй като обкръжаващите го близници вече се приближаваха. Подобно на птици, издигащи се от поле, всеки меч, захвърлен от сразен войник, се издигна от земята. Бяха десетки. Един по един, в бърза последователност, мечовете се завъртяха със скорост, съответстваща на тази на Дийкъновото оръжие.

Младежът кимна. Това щеше да свърши работа.

Издрънчаването и ударите на остриетата срещу калпавите брони изпълниха улиците на града, достигайки до безжизненото тяло на Айви под формата на хор от тъпи сблъсъци. Бе се проснала на земята, едва дишайки след изблика си на страх. Остриетата на Дезмър бяха обгорени, но все пак непокътнати, все още стиснати в ръцете й. В определен момент бяха възвърнали оригиналната си форма, но почти ослепителното кристално сияние се беше запазило. Когато Айви си пое бавен, плитък дъх, проблесна остър и внезапен пулс. Дъхът напусна дробовете й под формата на писък. Абсорбираната енергия насилствено и болезнено се върна в източника си, откъсвайки Айви от съня и възстановявайки я в будно, макар и замаяно състояние.

— Какво беше това? О… О, не. Къде съм? Имаше драгойли! Няма ли ги? Ехо? Колко време мина? Спечелихме ли? — заекна тя, обхождайки с поглед улицата.

Заобикалящата я среда бавно си проби път до съзнанието й. Земята бе обсипана с натрошени брони, петна черна кръв и сива прах. По калдъръма дрънчаха отломки, тъй като земята трепереше неспирно. Най-близкият звук идваше от север. Обърна се и видя порта на недалечно разстояние. Група близници я сечаха с мечове и брадви, а други се катереха по обгръщащата я стена с помощта на въжета. Отвъд се виждаше замък. Далеч зад него сред облаците се изливаше синьо-бяла светлина.

Досегашните й проучвания предоставиха далеч повече въпроси, отколкото отговори. Айви огледа и себе си. Бе уверена, че се е трансформирала, както и че го е извършила от страх. Това обикновено й струваше няколко дни сън и я оставяше с овъглени дрехи. Облеклото й не бе почерняло, нито изпитваше глад, който да указва, че е прекарала дни в безсъзнание. Случваше се нещо странно — имаше усещането, че това се дължи на Дезмъровото оборудване, но точно сега това нямаше значение.

— Бяхме се отправили към замъка, така че там ще ида — реши тя.

Затича към портата, а същевременно главата й бавно се проясняваше. По времето, когато я достигна, Айви се чувстваше уморена, но не в по-голяма степен от цял ден ходене. Не се намираше в най-доброто си състояние, но определено не беше и в най-лошото.

Нещо много шумно се случваше от другата страна на портата, несъмнено представляващо далеч по-голям интерес за близниците от нея самата. Скачайки от земята върху нечие рамо, а сетне върху въже, бе успяла да преполови пътя, преди някой от войниците да я е зърнал.

— Пускай! Махай се! — викна тя, когато един близник я сграбчи за крака.

Здраво дръпване успя да събори противника над нея и миг по-късно Айви се намираше на върха на портата. В следващия миг висеше от ръба, избегнала на косъм профучалата над главата й огнена колона.

— Мин! — скара се тя, надничайки. — Това съм аз! Какво пра… Еха! Не си скучала.

От другата страна на портата се издигаше камара строшена броня, висока колкото Айви. Мин се изправи на задни лапи и се опря на вратата, изправяйки се очи в очи със стоящата отгоре Избрана. Малтропът предпазливо стъпи на главата й и се спусна надолу по врата й. Драконът довърши останалите близници с огнен полъх надолу по стената. Очистила непосредствената заплаха, тя объркано погледна улиците, мистериозно лишени от близници. Погледна към центъра на града, където периодично към небето проблясваше нещо, наподобяващо дълги метални насекоми — Дийкъновите въртящи се мечове. Драконът насочи поглед към Айви.

— Не питай мен, аз току-що се събудих. Къде са всички? Вътре? — попита тя, сочейки строшения вход.

Мин кимна.

— Добре. Предполагам ти трябва да останеш тук. Аз ще се опитам да ги намеря — рече Айви, прекосявайки прага.

Крепостта се разтърси от експлозия, долетяла някъде отвътре.

— Не мисля, че ще е трудно — викна малтропът, докато се втурваше по коридора.

Мин я проследи с поглед, докато фигурката й се изгуби, след което неспокойно се раздвижи из двора. Бутна с лапа димящата грамада доспехи, после седна на земята, изпухтявайки раздразнено.

Въздухът в тронната зала бе пропит с магия. Кралят седеше на пиедестала си, наблюдавайки сражението с далечния, безпомощен интерес на човек, гледащ как ледената вода прелива край бордовете на потъващия му кораб.

Миранда държеше д’каронския жезъл в едната си ръка и този от Дезмър в другата. Могъщи заклинания профучаваха из помещението. Бързо стана ясно, че девойката не е равностоен противник на Багу, но с помощта на Дезмъровата роба и умелото действие с д’каронската тояжка, младата магьосница можеше да удържи почти всичко, с което генералът искаше да я атакува. Уви, същото се отнасяше и за него. Огън, достатъчно жежък да стопи скала, изчезваше в мига, в който го доближи. Черната магия нямаше никакъв ефект. Единственият прогрес биваше отбелязван от Етер.

Формолеещата бе приела третата си форма, първоначално изоставила тигъра в полза на вълк, а вълка в полза на мечка. Мирандините неспирни атаки бяха предоставили няколко възможности, от които Етер се бе възползвала със зъби и нокти. Гъста черна кръв се стичаше от резките по гърба на Багу, но раните бързо се затваряха. Освен това животинските форми, макар незасегнати от заклинанията, засягащи елементалните й същини, бяха беззащитни срещу нечистите магии, с които генералът я атакуваше директно. Ивица съскаща от обгаряне козина служеше за напомняне.

Едно движение бе достатъчно, за да промени насоката на битката в ущърб на Избраните. Юмрукът на Багу се сви около д’каронския жезъл и го изтръгна от ръката на Миранда. Тояжката още не беше напуснала захвата й, когато девойката бе атакувана от дузина заклинания едновременно. Черна енергия разкъса тялото й със сила, достатъчна да пръсне магията, която приготвяше. С мощен ритник генералът повали момичето на земята и изсъска низ мистични думи, почти овъглил извисяващото се туловище на Етер. Тя прие каменната си форма и се съсредоточи, дирейки въплъщение, което да помогне.

— Глупави създания — изхрачи Багу. — Битката е изгубена! Вече няма какво да направите! Не успяхте да изпълните призванието си!

Тъмният магьосник подчертаваше всяко изречение с ново и още по-жестоко заклинание. Миранда едва ги удържаше. Накрая ръката на генерала се пресегна към дръжката на меча, до този момент останал неизваден. Не бе имал възможност да го използва, но сега набра инерция. Изтегли обсидиановото острие. Гаснещото защитно заклинание на девойката потрепери. Без да каже нищо, Багу издигна оръжието.

Стрелнала се белота профуча из залата и се сблъска с меча.

Айви стоеше нестабилно, кръстосала остриета срещу оръжието на генерала.

— Няма да убиеш приятелката ми — съсна тя, а в очите й проблесна червено.

— Крайно време е този провален експеримент да бъде елиминиран — отвърна Багу. Студени като сянка спирали започнаха да се увиват около краката на Айви, докато той усилваше натиска зад меча.

Мистичната сила на генерала изглеждаше неизчерпаема. Айви стисна зъби в агония, предизвикана от раздиращото душата й заклинание. Багу изглеждаше решен да я надвие, да й демонстрира, че е по-силен. Малтропът бавно започна да поддава. Острието се приближи по-близо до лицето й. Тогава, съвсем неочаквано, натискът изчезна. Върху нагръдника на Багу бе зейнала дупка, сякаш появила се от нищото. Настъпи мълчание. Не последва никакво болезнено изохкване, нито изръмжаване от усилие. Около раната започнаха да се оформят очертанията на лъскаво сребърно острие, изцапано с черна кръв. Генералът се олюля настрани. Зад него, без да е скриван повече от магията на меча, стоеше Лейн.

Последва същински хаос. Изгаряща, черна като смърт енергия започна да блика от раната. Силата рукна като вода от нацепен бент. В центъра на бурята стояха Лейн, хванал здраво оръжието си, и Багу. Генералът се мяташе, стискайки отчаяно острието и ревейки думи, които изкривяваха реалността. Протегна ръка и три ивици чернота се събраха, завихряйки се в кръг. От дупката във въздуха засия пронизваща синя светлина — същият оттенък, багрещ небесата на север. Изтръгна се от острието и с несигурна стъпка премина през портала. Той се затвори, а неизчерпаната енергия се стрелна към героите, разронвайки камъка и изкривявайки декоративните щитове по стената.

Сетне настъпи тишина. Далечен ропот, свистенето на изстиващ камък и потропването на наместващи се отломки бяха единствените звуци. На места стените бяха засияли с ивица червенина, напомняща мраморна ивица. Това бе единствената светлина. Към нея бавно се присъедини мистичното сияние на Миранда. Съвсем доскоро попадало върху великолепие и история, сега освети разруха. Древните портрети лежаха натрошени на пода. Гоблените димяха. Героите бавно се събраха.

— Добре ли са всички? — попита Айви, помагайки на девойката да се изправи на крака.

Етер бавно си връщаше човешкия облик. Колкото и мащабна да беше битката, формолеещата не бе изгубила много енергия. Животинските форми толкова често биваха пренебрегвани за сметка на елементалните, че приемането им не изискваше никакво напрежение, а тъй като повечето от понесените рани бяха физически, приемането на друга форма ги елиминираше. Веднъж Лейн я упрекна, че не умеела да прилага уменията си. Изглежда е бил прав — можеше да бъде далеч по-ефикасна.

Специалната екипировка на Дезмър бе абсорбирала по-голямата част от щетите, без изобщо да проличи. Лейн премести пръстена върху дръжката на меча си в позицията, която Дийкън бе посочил като целебна. След няколко мига, на цената на оставащата съхранена в меча енергия, раните на асасина почти бяха изчезнали. Миранда съсредоточи съзнанието си върху отстраняването на понесените от нея щети, сетне насочи вниманието си към Айви. Женският малтроп се намираше в най-добро състояние, изискващ само миг целение. С краля нещата стояха другояче.

— Ваше Величество! — викна Миранда, втурвайки се към трона.

Избликът от затворилия се портал го бе поразил изцяло — възрастният монарх се бе превил настрани върху трона. Девойката изтича до него. Трябваха й само няколко секунди, за да го върне в съзнание, но излекуването му бе съвсем различна работа. Д’каронската магия се отличаваше с коварна, почти отровна същина. Увиваше се около душата и оставаше там дълго след като раните бъдеха отстранени.

— Достатъчно. Остави ме — каза кралят.

— Вие сте моят крал, няма да позволя да умрете — заяви момичето.

— Погрижи се за града. Заслужават малкото време, което можеш да им спечелиш — рече особата, избутвайки Миранда.

— Градът е добре. Не мисля, че срутихме и една сграда — обади се Айви с леко разочарование в гласа. — Улиците са разчистени. Май Подронието разчиства остатъка. И Дийкън, предполагам. Не зная, пропуснах по-голямата част.

— Пак е без значение. Вече всичко свърши. Може би предшествениците ми са смятали, че спасяват кралството. Бях още момче, когато узнах истината, че те притежават цялата власт. Кралството престана да бъде наше в мига, в който едно от тези неща пое цветовете на севера. Знаех, че не мога да ги върна, можех единствено да забавя ужасната реализация, която щеше да сполети хората ми. Никога не бих си помислил, че предавам света.

— Не се движете, Ваше Величество. Вън от опасност сте, но трябва да си почивате — каза Миранда.

— Ваше Величество… Ваше Величество! Не съм крал, аз съм просто човек. Името ми, кралството, родът ми е почернен завинаги — гневно изрече той, захвърляйки короната си на земята.

— Губим време. Трябва да открием и убием генералите, докато Багу е все още ранен — настоя Етер.

— Генералите не са от значение. Пясъкът изтече. Порталът е отворен. Те успяха, а вие се провалихте — промърмори особата.

— Портал? — попита девойката.

— Светът ни е в техните ръце… Да, светът ни е в техните ръце — неясно изрече кралят.

— Отворен е портал? Къде? — ахна Миранда.

— Аз май знам! Облаците на север бяха осветени. Трябва да е това, нали? — рече Айви, радваща се да бъде полезна.

— Да вървим! Порталът трябва да бъде затворен! — каза момичето. — Но какво ще правим с краля?

— Вървете! Зад тези стени все още са останали неколцина, които ще ме защитават — отвърна той.

Лейн вече се отправяше по коридора. Останалите бързо го последваха. Хвърляйки един последен поглед към своя владетел, Миранда се присъедини към тях.

— Миранда! Трябва да чуеш какво стана! Нещата, които Дезмър е направил, смятам, че те ме събудиха! И… — заговори Айви.

— Айви, все още ни предстои работа. Ще ми кажеш по-късно. Ако има по-късно — мрачно каза девойката.

— По-добре да има. Имам много за разказване.

Мин будно скочи на крака, когато героите излязоха. Миранда, Айви и Лейн се покатериха на гърба й. След няколко думи, драконът започна да се засилва из двора, набирайки скорост и разпервайки криле. Товарът бе по-тежък от обикновено, а се издигаше след един ден полет и една нощ сражение. Крилете уловиха въздуха и припляснаха преценяващо, докато накрая все по-дългите скокове на Мин бяха последвани от издигане.

След няколко мощни удара с криле престана да чувства товара.

Изви се и се понесе към ослепителната светлина, пронизваща северния хоризонт.

* * *

Дийкъновото опустошение наближаваше края си. Бе вложил намаляващата си сила в спектър различни манипулации с мечовете. Въртящите се остриета бяха заменени от помитащи рояци оръжия, които насочваше по подобие на диригент. Едновременно с намаляването на енергията спадаше и бройката на направляваните мечове. Оставащите кръжаха около него в сложна последователност, разделяйки се по негова воля, когато дойде време за атака. Подредени сходно с пръстите му остриета раздираха масивни драгойли. Други се хвърляха, за да блокират удари и държат войниците настрана. Когато умът му отслабна още повече, сведе рояка мечове до десет, внимателно подредени около него, сякаш държани от невидими воини.

Сега оставащите мечове се влачеха и се носеха тромаво. Дийкън си отбеляза поредния ефект от свръхдозата нектар. Изглежда потокът изтичаща от него енергия имаше същия ефект като сифон върху бъчва с вода. Продължаваше да извлича сила с постоянна скорост, дори и след като първата се бе свела до количество, което бе в състояние да поддържа. Накратко, сега се намираше в далеч по-лошо състояние в сравнение с предшествалото при приемането на тоника.

Обкръжаваха го зле ранен драгойл и група от може би петдесет близника, последните остатъци от д’каронско влияние в града. Макар това да означаваше, че е разсякъл, разрязал и премазал болшинството от силите им, тази оставаща фракция можеше да представлява цялата войска. Просто не разполагаше с енергията да се изправи срещу тях.

Докато последният меч се отпускаше на земята и младежът се олюляваше над купчините разтрошени доспехи, той бързо се поздрави за правилната преценка да не помага на останалите. Несъмнено Миранда не би го оставила да умре без бой, а прахосаната в това енергия можеше да представлява разликата между победа и загуба, което да им коства битката, а с това и света. Усмихна се слабо, а съдбата, която очакваше през цялото време, се приближаваше неизбежно.

Враговете почти го бяха достигнали, когато хор бойни викове отекнаха от отсрещния край на градината и го сепнаха — и по-важно, разсеяха близниците.

Дийкън смътно си припомни, че цяла вечност преди да изпие нектара бе предупредил бунтовниците от Подронието да се скрият. Тогава представляваха около дузина мъже и жени. Освен ако някой от страничните ефекти на еликсира не включваше слухови изкривявания, бройката им бе нараснала значително. Извърна се към църквата и видя, редом с добре въоръжените и зле бронирани войници, зле въоръжени и небронирани аристократи, които крещяха. Измореният му ум се опита да осъзнае как наплашената сбирщина социален елит се бе превърнала в побесняла кръвожадна тълпа. Кая не бе магьосница, така че не магия беше разпалила духовете им. Но въпреки това притежаваше възможност да убеждава, за която всеки магьосник би й завидял и която прилагаше единствено с помощта на думите.

Благодарение на численото превъзходство и побеснелия ентусиазъм, д’кароните бързо бяха сразени от силата на Кая. Най-опитните от войниците се пръснаха, всеки повел група цивилни. Имена бяха изкрещявани, врати бяха отваряни, улиците се изпълваха. Градът бързо се оживи, този път изпълнен от онези, на които принадлежеше. Въздухът се изпълни с гласове, които си предаваха историята от ухо на ухо. Гневни проклятия, невярващи викове и изплашени възклицания се примесваха с всеобщо облекчение. Каквото и да се бе случило, чиято и вина да беше, поне бе свършило.

Кая и Тус се приближиха до изморения магьосник. Вторият го шляпна по гърба, с което едва не го събори в прахта.

— Защо не направи това още в самото начало? Небеса, момчето ми, можеше съвсем самичък да превземеш целия град! — викна Кая.

Дийкън не отговори. Твърде зает бе да държи очите си фокусирани върху смаляващата се Мин, отнасяща останалите Избрани на север. Не беше свършило. Още не.

* * *

Малцина бяха съзирали тази част на света. Намираща се далеч извън зоната на температурна аномалия, приютила столицата, тази планинска верига, простираща се до върха на света, си беше истинско самоубийство за прекосяване. Планините нямаха индивидуални имена. Никой приключенец или изследовател не се бе опитал да се изкатери. Полукръгът планини, издигащи се над останалите, бяха наричани с общото название Древните. Останалите се назоваваха просто Ветрез планина — и с основание.

Вятърът наистина разсичаше като с острие, сякаш самият въздух бе замръзнал в назъбени парчета. Мин бълваше тежък огнен дъх на всеки няколко минути, потапяйки се в краткотрайната му топлина. Но въпреки почти смъртоносния студ, всеки от героите биваше измъчван от по-настойчив проблем, който лежи пред тях.

Разположени в плитката долина, обкръжена наполовина от Древните, се издигаха три триъгълни колони. Бяха сиви, в основата си широки колкото малка постройка, извисявайки се по-високо и от най-масивното дърво. По продължение на дължината си се стесняваха постепенно, а към върха по-рязко, така че бяха увенчани с малки пирамиди. Издигаха се на стотици крачки една от друга, оформяйки равностранен триъгълник, който заемаше почти цялата северна половина на долината. В площта между колоните спокойно можеше да се побере малък град.

Мин закръжи по-близо. Извисяващите се колони бяха съвършено гладки, сякаш полирани. Нито ивица хоросан или следа от тухла не нарушаваше повърхността, създавайки впечатлението, че всяка кула е била излята изцяло. Единствените неравности по течната гладкост личаха от вътрешната страна на всеки стълб, където се издигаха масивни руни. Покриваха целия край, отвеждайки до място, където точка пронизваща синя светлина плуваше във въздуха точно пред последната руна. И трите кули имаха подобна точка сияние, протегнали лъч мистична енергия, сияен като мълния. Лъчите жужаха и пропукваха, като всеки разсичаше ледения въздух надолу, за да се спре точно на половината разстояние между върха на колоната и земята. Мястото, където лъчите се пресичаха, светеше по-ярко от най-ясното слънце в най-ясния ден. Точно под него се издигаше тънък като хартия и дефиниран от местата, където лъчите спираха, триъгълник от чиста чернота.

Цялата структура се отличаваше с ужасяваща геометрична прецизност. Вледеняваща бе мисълта, че нещо е в състояние да бъде толкова премерено.

— Какво е това? — запита с удивление Айви.

— Може да бъде само порталът — отвърна Миранда.

Етер, без да каже дума, запрати вихрената си форма към земята. Мин я последва, снижавайки се бавно към единственото друго нещо в долината — самотна човешка фигура, която хвърляше дълга, черна, изкривена сянка. Формолеещата се въплъти в камък, но остана на няколко крачки от него. Когато драконът се приземи и героите слязоха, стана ясно защо Етер се бе поколебала. Той стоеше на ръба на мястото, обгърнато от кулите, а силата, изливаща се край границата, създаваше впечатлението, че е в състояние да отдели плътта от костите им при евентуално пресичане.

— Забележително, нали? — мъжът надвика сатанинската смес от звуци, произтичащи от портала.

Бе застанал с гръб към Избраните, наслаждавайки се на чудовищната конфигурация. Продължи:

— Резултатът от векове неспирен труд. Двеста петдесет и пет години, осем месеца, единадесет дни, петнадесет часа. Поне според вашето отчитане на времето. И всеки миг от този период изпълнен с призоваване, извличане, заклинаване и съсредоточаване. Първо самите ние, сетне неколцина от вашите магьосници, накрая цяла армия от Димънтовите близници, проектирани специално за целта. Дори и така, по предварителни изчисления отварянето на портала щеше да ни отнеме не по-малко от триста години. Но, разбира се, това бе преди да ви заловим.

Фигурата се обърна. Бащата на Миранда, но лицето му без съмнение показваше, че самоличността му се ограничаваше до тялото. Отвътре надничаше Епидим.

— Айви и Етер помогнаха най-много, но всички вие внесохте своя принос. Кристалите. Напълнихте стотици от тях. Всеки един съкрати месеци труд. Ако бяхте дошли няколко минути по-рано, щяхте да видите активирането. Забележителна гледка. Впрочем кулите не биват построени. Биват призовани. Напълно неразрушими, всеки техен аспект внимателно оформен в ума. В един момент имате променяща се маса концентрирана магия, в следващия — три съвършени колони мигновено биват привлечени в екзистенцията. Извличат нужната за портала енергия от собствения ви свят. Чудо. Същинско чудо!

Направихте нещата интересни. Действително бях започнал да мисля, че няма да успеем да го отворим. Но сега го сторихме, а от началото на съществуването ни само три свята са успявали да затворят портал. Никой от тях не съществува вече.

— Къде са другите? — настоя Етер. — Времето настъпи. Ще посрещнете съдбата си, а творението ви ще умре с вас.

— Багу премина. Взе Димънт със себе си. Събират армията.

— Армията ви е разрушена — провикна се Миранда.

— Не. Вашата армия е разрушена. Това бяха Димънтовите играчки. Направени във вашия свят, с вашите ресурси. Д’кароните бяха четирима. Трима, след като Техт е мъртва. А, но вие така и не проумяхте това, нали? Намирам настоящия момент удачен за разяснение. Смятахте, че името на вида ни е д’карон. Грешахте. Д’карон е военен термин. Означава „първа вълна“. Смятахте, че се борите срещу инвазия. Инвазията изобщо не беше започнала — обясни той с усмивка, раздираща душата.

Обширното поле чернота над него започна да се набръчква. Облаци се издигаха и сгърчваха, разкривайки мимолетни гледки на неизразими неща. Усмивката на Епидим се разшири.

— До този момент — додаде той.

Едновременно с думите му, цялата триъгълна празнота изригна. Черни облаци рукнаха със силата на лавина, откъсвайки героите от земята и запращайки ги във въздуха. Воят на зловонен вихър бе съчетан с грохот и трусове. Земята се тресеше, като че свлачище събаряше самите планини отгоре им. Вятърът се забави, видимо не защото е бил спрян, а защото налягането зад него бавно се изравняваше.

По времето, когато героите отново се намериха на твърда земя, бяха пръснати из краищата на долината. Чернотата се бе умирила. Висеше като мъгла във въздуха, просмуквайки светлината от обелиските. Вонята представляваше задушлива комбинация от тайнствени миризми. В мъглата се различаваха очертанията на някакви тъмни силуети.

Студен вятър започна да фучи из долината. Вихрената форма на Етер се издигна, повлякла стелещата се чернота, вдигайки увисналия над мястото воал. Това разкри гледка, по-лоша от всяка, която биха могли да си представят. Земята бе покрита от създания, нечисти зверове, които нямаха място в този свят. Нямаше две еднакви същества — всяко представляваше купчина паешки нозе, щракащи челюсти, вибриращи криле и хитинови брони. Ужасяващите създания варираха по големина — от такива с размера на куче до масивни като слон. Само три се отличаваха.

Първото дори не можеше да бъде наречено създание. По форма то смътно напомняше корен, който човек би очаквал да открие в някоя аптекарска стъкленица. Груба индигова кожа бе опъната около тяло, което се издуваше в средата и изтъняваше по краищата — цялата му повърхност бе покрита с остри шипове. Онези по дъното бяха протегнали тъмновиолетови стъбълца, лъскави от нещо с консистенцията на сироп, капещо от шиповете. Стъбълцата завършваха с издути, сферични оранжеви краища и играеха ролята на крака, подпрели голямото колкото къща туловище.

Зад него се издигаше създание, почти два пъти по-високо от него. Същността му представляваше три дебели израстъка, които се съединяваха в едно дебело тяло. Дебелината на пипалата съответстваше на ръста на Лейн, а самите те завършваха с редица плоски зъби, които се разперваха като пръсти, когато съществото ходеше. Кожата му бе скрита под гъста бяла козина. Върху безформеното туловище проблясваха стотици черни очички, пръснати по цялото тяло, премигвайки произволно.

Последното създание беше толкова високо, че едва след излизането си от черната мъгла бе в състояние да се изправи в цял ръст. Подпираше се на седем тънки крака, в основата си дебели като дървесен ствол и впоследствие изтъняващи се по сегментираната си дължина, за да завършат с остър ръб. Наподобяваше дългоножка — тялото му бе увиснало между извисяващите се крайници. Макар само седем да докосваха земята, гнусното създание притежаваше повече крака, отколкото можеха да бъдат преброени. Повечето бяха дребни и потрепващи, обсипали тялото му като бодлите на таралеж. На произволни места бяха пръснати по-големи, като например трите, обграждащи щракаща откоподоидна човка — единствената част от тялото му, от която не стърчаха крайници.

Насред тази чудовищна менажерия стояха тримата оставащи генерали. Епидимовото вбесяващо изражение на доволно превъзходство контрастираше рязко с лика на лудост, сгърчил останките от лицето на Багу. В другата си ръка държеше втори обсидианов меч, не откъсваше очи от Лейн. Димънт бе възседнал дълговрато създание, наподобяващо хибрид с размерите на кон, съчетал в себе се змия и стоножка. Неговото лице беше отнесено, сякаш го занимаваха по-важни неща от битката. В отговор на негов жест, демонската орда като вълна се стрелна по ледената твърд.

Избраните се хвърлиха в атака. Мечът на Лейн изгуби очертанията си в постоянно движение, мълниеносните му удари разсичаха дълбоки зеещи рани по телата на по-едрите чудовища и унищожаваха по-малките. Сребърни проблясъци покосяваха хвърчащите създания, приближили се прекалено близо до обсега на камите му. Кристалите в острието бързо засияха. Повечето от създанията останаха назад, далеч по-бавни от целта си. Но скоростта може да предоставя предимство до определено време. Скоро асасинът се изправи срещу стена от създания, прекалено големи за отбягване и твърде добре бронирани, за да бъдат наранени. Размахани нокти и щракащи челюсти го заобикаляха. Лейн стисна по-силно оръжието си и насочи острието срещу тях.

Мин се издигна във въздуха. Извисяващото се паякоподобно създание се движеше из долината със смайваща скорост и тя знаеше, че с лекота би могло да застраши, когото и да е от приятелите й. Разкъсвайки и изпепелявайки онези крилати зверове, достатъчно глупави да се приближат, Мин набра височина. Когато хаосът остана далеч под нея, тя се извърна, прибра криле и се гмурна. От зевта й се носеха пламъци, а в очите й също гореше гняв.

Масивното, многокрако създание продължаваше да крачи тежко, осъзнавайки приближаването на дракона миг преди сблъсъка. Зъби и нокти се вкопчиха в основата на един от краката с цялата сила на инерцията, която ги тласкаше. Наподобяващата черупка повърхност изскърца, напука се и се пръсна, блъввайки гъста зелена кръв. Човката нададе пронизителен писък, а крайниците, достатъчно дълги, за да достигнат Мин, започнаха бясно да драскат по люспите й. Драконът не им обърна внимание, съсредоточавайки усилията си към ампутация.

Формата на Етер се обгърна в пламъци. Гневът обгаряше ума й както никога досега. За останалите тези чудовища представляваха единствено заплаха. За нея бяха лична обида, плесница в лицето на всичко, което тя въплъщаваше. Етер представляваше въплътената природа, но тези създания… те бяха творения на съвсем друга природа. Метаморфът се стрелна ниско, проправяйки си път през по-дребните чудовища, наранявайки колкото се може повече от тях, преди да се насочи към изрода с индигова кожа, оформила точна последователност в ума си. Профуча под създанието, обгаряйки стъбълцата му. Прогорените израстъци се прибираха в шиповете си.

Когато премина под цялото същество, бяха останали прекалено малко стъбълца. То се олюля и падна настрани, смазвайки редица сродни създания. Нови, лъскави пипалца вече се подаваха от тялото му, за да го изправят, когато Етер се приземи отгоре му. Едва сторила това, скочи обратно във въздуха, сподиряна от раздираща болка на всички места, където се бе докоснала до чудовището. Пламъците й засияха ярко, когато се гмурна за повторна атака. Отново бе отблъсната. Кожата на създанието засияваше леко на местата, където Етер се допреше до него. Сетне сиянието се разпръскваше и угасваше. Невъзможно… чудовището се хранеше с енергията й.

Миранда заби жезъла си в земята и насочи трус. Камъкът и ледът се втурнаха напред като висока вълна, хвърляйки настрана чудовища. Магьосницата затича през отворилия се проход. Създанията драскаха трескаво, за да се изправят на крака, като същевременно по-дребните пищяха пронизително, докато биваха стъпквани от по-едрите създания, мъчещи се да я достигнат. Звуците се впиваха болезнено в ушите й. Нямаше значение. Очите й бяха съсредоточени върху форма, необезпокоявано крачеща сред морето от демони, усмихната широко.

Епидим стоеше неподвижен като статуя, а земната вълна се приближаваше. Напрягане на Мирандиния ум раздели стелещата се около него твърд, разблъсквайки охраняващите го създания. Миг по-късно девойката пристъпи в разчистеното пространство. Замахване с ръка създаде кръг каменни колони, отрязвайки достъпа на създанията. Прошепната фраза го подсили със сияещ щит, извил се над тях. Двамата се намираха върху персонална арена, за момента откъснати от останалия конфликт.

— Отново само ние двамата. Значи това е то. Това е всичко, което се изисква да те пречупя. Прекарах часове, дирейки начин да достигна до последното кътче на ума ти. Седмици опити да те отслабя достатъчно, за да ме допуснеш, а се оказва, че е трябвало само да открия баща ти. Един поглед към него — и изоставяш всичко, в което вярваш — отбеляза Епидим.

— Освободи го! — настоя Миранда, вдигнала жезъл, готов да запрати заклинание.

Епидим махна с ръка и съсредоточаващата се магия се пръсна.

— Заради уединението ще оставя камъка и щита — засега. Това мъчение е прекалено изтънчено, за да бъде споделяно с останалите — изрече генералът. На Миранда й се догади от жестокостта на тона му. — Сега имаш повече сила в сравнение с преди и какво ще направиш с нея?

Протегна ръка. Вълна енергия блъсна девойката в стената.

— Нищо — сам си отговори той.

Айви се опитваше да се овладее. Страхуваше се. До полуда. Светлината му обгаряше съзнанието й, но не разполагаше със силата да премине отвъд. Може би трябваше да изпитва благодарност за това. Друг път може би. Не извисяващите се бегемоти я притесняваха. Нито пълчищата незнайни форми пред нея. Толкова често бе срещала чудовища през краткото си време с останалите, че присъствието им почти я успокояваше. Това, което я изпълваше със страх, бе присъствието на Димънт. Но не заради ужасните неща, които й бе причинил и които можеше да причини на приятелите й. Ужасяваше се от реакцията, която присъствието му можеше да предизвика. Зад страха, усилващ се с всеки изминал момент, имаше омраза. Омраза, достатъчно силна да успее там, където страхът се бе провалил. Омраза, която може би нямаше да я пусне. Ужасеното създание бавно се отдръпна при приближаването на генерала. Айви повдигна оръжията си.

— Махни се от мен! — изкрещя тя.

— Ти си мой експеримент, все още има много, което мога да науча от теб — рече Димънт. — Ела.

— Няма! Не съм ти експеримент! Аз съм една от Избраните, една от онези, които… — поде Айви, но гласът й се завали, заменен от безсъдържателно изражение.

Пръстите на Димънт се бяха вкопчили около по-голямата половина от кристала на Айви. Всички нейни мисли застинаха, с изключение на най-дълбоките, най-неконтролираните от чувствата й. Димънт авторитетно посочи към портала. Айви бавно закрачи. Нямаше колебание. Не можеше да има. Имаше само покорство. Лицето й леко потръпна.

Лейновото острие работеше здраво. Чудовищата бяха здрави, но нищо от защитата им не можеше да се противопостави на меча за повече от няколко удара. Въпреки това огромната им бройка го бе задържала. На всичкото отгоре бройката продължаваше да расте, тъй като през портала не спираха да навлизат нови създания. Разбира се, Дезмъровото острие криеше още няколко коза. Сияещите кристали, заредени до пръсване с тъмната енергия, подхранваща враговете, бяха насочени към заклинанието, определено от Дийкън като сила.

Първоначално нищо не изглеждаше да се е променило. Чувстваше се както винаги. Оръжието не бе олекнало. Едва след нанесения удар ефектите от магията проличаха. Мечът му разсече дебелата черупка без колебание и без проблеми. Втори и трети замах посякоха трите най-големи заплахи на късове. Бърз скок, отнесъл го доста по-далеч от възнамеряването, го изведе далеч зад скупчилите се противници. Очите му се насочиха към Багу. Изглежда генералът го чакаше.

Двата черноостри меча бяха вдигнати защитно. Лейн отново скочи, вече запознат със силата си. Ловкият асасин се понесе във въздуха, извивайки се и насочвайки оръжие. В точния момент замахна, прибавяйки инерцията си към тази на мълниеносния удар. Багу бе кръстосал мечове пред себе си. Трите остриета се срещнаха. Въздухът в плитката долина иззвънтя със стържещ звук, съумял да заглуши всички намиращи се в нея чудовища. Миг по-късно Лейн докосна земята. Още миг по-късно върховете на обсидиановите мечове също паднаха.

Генералът се олюля назад. Оръжията му — оръжия, които бяха устоявали на всичко, срещу което се бяха изправили на дузина светове — едва бяха успели да попречат на удара на асасина да го засегне по-сериозно. И наистина — върху нагръдника му, веднъж вече разсечен от Лейн, стоеше нова дълга резка. По чудо плътта бе останала незасегната.

Погледна към малтропа, само за да види нов разсичащ удар. Използвана в рефлекс магия блъсна Лейн назад. В няколкото мига, които това му предостави, Багу измърмори черно заклинание, възстановило мечовете. Сетне изрече още едно. Когато оръжието на Избрания отново срещна остриетата, този път оръжията на генерала удържаха.

— Получил си магия, асасине. Мислиш, че това ще ти предостави нужното, за да ме победиш? Възнамерявам да ти покажа колко грешиш!

Лейн отстъпи, разсече няколко от по-дребните чудовища, за да възстанови силата на оръжието, сетне задейства ново заклинание. Отново промяната настъпи в света, а не в самия него. Гърчещата се маса демони, масивните чудовища и стоящия пред него генерал се забавиха, заставайки почти неподвижно. Когато се раздвижи, Лейн сякаш се намери сред вода. Въздухът му се стори сгъстен, съпротивляващ се. Асасинът се хвърли в атака, насочвайки меча си напред, но точно преди да удари целта си, оръжието на Багу се стрелна надолу, отклонявайки меча.

— В арсенала ти няма нищо, което и аз да не умея — каза генералът, послужил си със същата магия.

Багу оформи мистичен символ във въздуха и просъска някакви думи. Сгъстеният въздух се оживи. Лейн усети как започва да го обгаря и разяжда — не чрез някаква осезаема вълна магия, която можеше да бъде отразена от оръжието му, а директно. Сега усещането бе слабо, но се усилваше с всеки изминал момент. Тутакси осъзна, че чувства забавено ефектите на генералската магия единствено заради заклинанието, което бе активирал в меча си. Гаснещото сияние на кристалите в острието го увери, че ако скоро не прекрати атаката от самия й източник, ще попадне изцяло под влиянието й, беззащитен. Хвърли се към Багу, решен да съкруши противника си преди заклинанието да е достигнало пълен ефект.

Разнесе се отвратителен пукот, наподобяващ падането на полуизгнило дърво — и един от краката на паякоподобното създание падна на земята. Мин тутакси насочи вниманието си към гъсталака по-дребни пипала, които бяха отбелязали значителен напредък по раздирането на люспите й. Огнен блъв и няколко бесни удара с лапи лишиха създанието от почти целия му комплект антенки, които се чупеха като колонки.

Внезапно остър като рапира нокът прокара плитка цепнатина по гърба на Мин. Тя се обърна и откри, че чудовището е увило един от краката около себе си, опитвайки се да приклещи огнения плам. Мин захапа крака, впи нокти в полуовъгления гръб и разпери криле. Огромните платна започнаха да удрят въздуха, накланяйки все повече и без това изгубилото стабилността си създание. Чудовището се замъчи да освободи пленения си крайник, борейки се да заеме по-балансирана позиция. Успя единствено да донесе бърз и неочакван край на съществата край себе си. Накрая се наклони, падайки несигурно. Мин скочи в последния момент и увисна във въздуха. Нестабилното създание се строполи като вързоп суха тръстика и замря, премазано от пълчищата по-дребни същества, които се застинаха през него.

Етер бе приела каменната си форма и усърдно нанасяше удари в една от дългите цепнатини, зейнали в тялото на чудовището, с което се бореше. Черупката на съществото бе удържала на огъня, коствала на метаморфа голямо количество енергия, но пипалцата бяха уязвими. Което означаваше, че само покритието можеше да се противопоставя на атаките й. Трябваше само да направи пробойна.

Чудовището изглежда не разполагаше с очи, като се изключат издутините на края на пипалцата — бе лишено и от уста. Изцяло липсваха традиционните слаби места. В такъв случай трябваше сама да създаде такива. Цялата повърхност на съществото потръпваше под каменните пръсти. Накрая цепнатината се раздели.

Етер се превърна в огън и се издигна във въздуха. Другите цепнатини също се разцепваха, единият край на чудовището се свиваше. Разтвори се като цъфването на някакво отвратително цвете. Ред пипала се замятаха около вътрешността на нещо, което несъмнено представляваше уста. Етер се стрелна вътре.

Мигновено чудовището отново се затвори. Няколко дълги мига нищо не се случи — сетне дойде звукът. Създанието не разполагаше с нужното, за да го издава, но все пак се разнесе — сподавен, съскащ, цвърчащ звук. Бе придружен от сияние, зародило се по цепнатините — сияещо оранжево. Шиповете по повърхността също придобиха това сияние. Накрая то се разпростря по кожата на създанието, което засия изцяло с димящ червен цвят, като хартиен фенер. Светлината започна да гасне — ивици от кожата на чудовището почерняха.

Ослепителна оранжева форма, за миг засенчила с блясъка си дори и портала, изскочи от тялото му и загледа с мрачно задоволство как почернялата черупка се напуква и рони. Огнената снага се превърна в камък и полетя като таран към пълчищата нашественици.

* * *

— Трябваше да ме оставиш на някой от съюзниците си — Етер или Лейн. Някой, който би сторил налагащото се да бъде сторено. А вместо това, ти се заемаш с мен — подразни Епидим, обсипвайки Миранда с мистични атаки, които, за негова лека изненада, тя успяваше да отразява. — Какво ще направиш? Това тяло не е белязано като Избран. Нищо не може да ме прогони от него, докато все още е полезно за целите ми. Като се има предвид, че целта ми е да те измъчвам, уверявам те, че ще оттегля влиянието си, едва когато от баща ти не е останало нищо.

— Не! — изкрещя Миранда, атакувайки.

Протегна ръка и издигна Епидим високо с ума си.

— Ще направя… каквото трябва да направя — изрече девойката през сълзи.

— Мен ли се опитваш да убедиш или себе си? Никого не заблуждаваш — подметна той. — Няма да убиеш собствения си баща. Той е последното нещо, останало в живота ти. Пък и знаеш, че не няма да има полза.

Миранда претърсваше ума си за нещо, с което да е в състояние да изведе баща си от битката. Трябваше да има нещо, което да направи тялото неизползваемо за Епидим, като същевременно го остави непокътнато. Запращаше сън, парализа и дузина други заклинания към генерала, но ги усещаше как гаснат и замират. Изглежда генералът издигаше защити, една по една, които обезсилваха магиите. Побеснелият й ум накрая попадна на нещо, което успя да подейства. По изражението на генерала пролича, че не е подготвен да се защитава срещу това.

— Ама не сме ли умни? — с усилие изрече той.

Първоначално ефектите бяха незабележими. Мятанията му се забавиха. Стана по-тежък. Когато Миранда го спусна обратно на земята, заклинанието се задейства с пълната си сила. Чертите му посивяха. Тялото се превърна в камък. След няколко мига покой скривена сянка се отдели от вкаменената форма. Първо се стрелна към девойката. Сетне дойде напрегнатото и познато усещане от Епидимовите опити да се намести в ума й. Това продължи само един миг. Сетне сянката се стрелна, без усилие строшавайки издигнатия от момичето щит.

Магьосницата се втурна подире й, създавайки проход в издигнатите камъни, за да излезе, сетне карайки ги да заемат предишната си позиция, за да защити каменната статуя на баща си, която бе останала вътре.

Айви биваше внимателно насочвана към портала, вече почти го бе достигнала. Димънт се отнасяше с нея предпазливо, сякаш се страхуваше да не я нарани. Затова обграждащите я създания бяха получили нареждане да се отдръпнат. Едно от съществата се приближаваше — и не реагираше на безмълвните му команди.

— Назад! — нареди той.

Чудовището, малка купчина крака и щракащи челюсти, се затича. Димънт ловко измъкна наподобяващ кинжал инструмент от колана си и го издигна. Създанието се сблъска с генерала. Челюстите му първо се сключиха около сияещия извлекател, натрошавайки го. Сетне се извърна и посегна да строши и кристала в другата ръка на Димънт, но острието на Айви го посече по гърба.

И Айви, и създанието нададоха агонизиращ вик. Чудовището се замята, накрая превръщайки се във вятър. Етер отхвърли Айви и се извърна към Димънт, но той бутна контролиращия малтропа кристал сред вихреното тяло на Избраната. Неутолимият кристал започна да я раздира далеч по-интензивно от всички други сфери, срещу които се бе изправяла досега. Започна да се променя в камък и се олюля назад, отнасяйки кристала със себе си, драскайки бясно по втвърдилия се изцяло торс, сключил се около парчето сфера. Когато най-сетне успя да сключи пръсти около него, с последни сили го извади от гърдите си. Но не можа да стори нищо друго и застина с кристала в ръка.

Димънт се изправи на крака и се приближи до парализираната форма. Издърпа кристала от ръката й и бързо се оттегли.

— Унищожете я! — нареди на обгърналите ги чудовища.

Каменната форма моментално бе затрупана от вълна създания.

— Към портала — нареди на Айви.

Тя се обърна, но спря.

— Към портала — нареди Димънт, стискайки кристала.

Нещо не беше наред. Погледна към познатото парче. Светеше по-слабо от обикновено и не бе така прозрачно. Пред очите му то започна да си променя цвета, придобивайки характеристиките на камък — със същия цвят и текстура като тялото на Етер. Миг по-късно се разгради в полъх вятър, съпроводен от сходен, по-голям полъх, бликнал изпод струпалите се създания. Вихърът оформи Етер — с побеснял поглед и истинския кристал в ръце. Със силата на ураган захвърли счупената сияеща сфера, запращайки я почти до южния хоризонт.

Димънтовите очи скочиха върху Айви. Създанието отново бе на себе си, вперила поглед в него, обгръщана от чернота. Преди да е успял да издаде нареждане, устно или мислено, малтропът окачи едно от остриетата си и уви пръсти около гърлото му, издигайки го във въздуха.

— Отзови чудовищата си или ще ти прережа гърлото — просъска тя, обгръщана от чернотата на омразата. Върхът на оръжието в другата й ръка се бе изострил като игла.

— Ако ти не ме убиеш, останалите ще го сторят заради предателството, което ще извърша с това си действие — изхриптя Димънт.

Айви допря острието си до шията му, предизвикала капчица черна кръв.

— Обещавам ти, ще бъде жестоко. Ще бъде мъчение, но пак ще бъде по-добро от това, което заслужаваш.

— Те ще бъдат по-жестоки — успя да изрече генералът.

— Така да бъде — отговори Айви с чудовищно доволство в гласа.

Бавно провлачи оръжието, разширявайки леко цепнатината. Тогава се видя в отражението на изцапаното острие. Видя чернотата в очите си. Лудостта. Махна острието.

— Не… не. Не си струваш. Не си достоен за омразата ми. Няма да ти позволя да ми докараш това. Няма да се превърна в това, което си искал да бъда — обяви Айви.

Извърна се към портала, намиращ се само на няколко крачки от нея, захвърляйки Димънт отвъд границата. Той се изправи на крака. Над главата му се намираше черният триъгълник — преходът между световете.

— Върви! Върни се в чернотата си. Преди да съм си променила мнението — предупреди тя.

— Светът ти е изгубен. Вече не представлява интерес за мен. Не бях прав за теб, експерименте. Ти си пълен провал — отговори Димънт.

С тези думи изчезна, заменяйки формата си с дим, който се изви към портала.

Айви отново се извърна към сражението. На известно разстояние пред нея стоеше Етер, която се мъчеше да придаде солидност на вихрената си форма. С последно усилие успя да се въплъти в човешкия си облик. Разблъсканите от нея чудовища бързо се приближаваха, дори и в отсъствието на господаря си. Айви се втурна към нея, размахвайки бясно остриета, разсекли прекалено глупавите да не отстъпят.

— Ти… ти ме спаси — изрече Айви, почти невярващо, докато се взираше в едно особено заплашително чудовище.

— Сторих… каквото се изискваше от мен… като Избрана — отговори Етер.

— Аха — отговори знаещо метаморфът.

Чудовищата, наблюдаващи сблъсъка между Лейн и Багу, разумно се държаха настрана. За някой страничен наблюдател двамата биха изглеждали неразличими очертания мълниеносно движение и енергия. Едното започна да се забавя, обгърнато от пращящи вълни енергия. Накрая Лейновата сила се изчерпа и асасинът се отпусна на едно коляно, борейки се с чистата агония, която скривяваше чертите му. Врагът му се забави и се изправи над ударения герой.

— Този момент бе предречен от деня, в който си роден — подразни го Багу, като измъчващата противника му енергия се усилваше с всяка изречена дума. — Пророчеството споменаваше малтроп, който щял да бъде Избран. Това обрече вида ти на смърт. Радвам се, че съм в състояние лично да приключа делото. Айви ще страда. Ще се погрижа за това.

Мечът на Лейн се отрони от пръстите му. Багу издигна оръжие. Проблесна черна мълния. Просия сребърна светкавица. Пукотът бавно утихна. Лейн отново стоеше на крака, забил цялото острие на камата си в генерала. Асасинът блъсна поразения си противник и изтръгна черното оръжие от хватката му.

С мощен удар заби меча в гърдите на Багу и по-надолу — в земята.

— Глупак! Слабак! — изхриптя генералът. — Нищо ли не си научил?!

Магията отново се задействаше.

— Невъзможно е да бъде победен! — обяви Багу, обвивайки пръсти около дръжката на оръжието, издърпвайки го от земята и гръдта си.

Нов сребърен проблясък. Асасинът коленичи и стисна главата на генерала, издигайки я. Тялото остана да лежи. Без да продума, я захвърли през портала. От нея и от тялото се стрелна отвратителна черна мъгла, изчезнали отвъд по подобие на Димънт.

Лейн се извърна. Имаше още работа за вършене. Масивното създание с бяла козина, до този момент крачило на юг, сега се бе извърнало и се отправяше към Миранда. Мин се завтече да й помогне, прогаряйки черни ивици по чудовището, но това не привлече вниманието му. От портала продължаваха да се изсипват същества, вече отправили се сред хълмовете на юг. По планинските склонове се виждаше черна вълна. Бяха се отправили към столицата… към останалата част на света.

Земята ръмжеше от неспирния поток абоминации във всякаква форма и размер и се разтърсваше от гръмовните удари на бялото създание, насочило се към Миранда. Монолитните крайници потъваха дълбоко, зъбите им раздиращи големи парчета земя. Смазваше и стъпкваше десетки от съюзниците си с всяка атака. Девойката тичаше, лишена от концентрацията да си послужи със заклинание. Гърчещата се земя се разтваряше край нея, всяка мощна стъпка заплашваше да я уцели. Мин обгаряше очите, разсичаше кожата и откъсваше козината на чудовището, но изглежда нищо не причиняваше достатъчно щети, за да привлече вниманието му, още по-малко да го срази. Накрая драконът се стрелна и улови приятелката си, издигайки се високо във въздуха.

Младата магьосница се замъчи да си поеме дъх. Създанието под тях прекрати атаките си, наблюдавайки я напрегнато с малкото очи, останали необгорени. Миранда долови познатото усещане на обгръщаща я магия и успя да я отблъсне. До този момент никое от чудовищата не бе демонстрирало магически умения. Девойката погледна към дългата сянка на звяра, докато то крачеше гръмовно, следвайки дракона. Бе дори по-противна и покварена от самия звяр.

Епидим се бе приютил в това тяло. Усещайки, че е удостоено с вниманието й, обладаното създание направи една демонстративна крачка към каменния кръг, послужил за тяхно полесражение. С това движение, дори и без думи, генералът изрази заплаха, която Миранда не можеше да игнорира. Чудовището се отправяше към баща й.

— Спри го! — изкрещя Миранда, насочвайки Мин надолу.

Викът й достигна до ушите на Айви. Тя пазеше все още възстановяващата се Етер, отблъсквайки евентуални нападатели, но с изчезването на Димънт създанията бяха загубили интерес. Сега безмозъчно се отправяха на север, заобикаляйки героите по начина, по който биха подминали дърво или някакво друго препятствие. Гласът на Миранда привлече вниманието й. Погледът й прескочи между Етер и девойката, а върху лицето й плъзна мъчителна неспособност да вземе решение.

— Ще успееш ли да се справиш, ако помогна на Миранда? Все още изглеждаш слаба — попита Айви.

— Върви, не се нуждая от помощта ти. Никога не бих се нуждаела от нея — отвърна Етер, успявайки да събере достатъчно сила, за да изрази възмущение.

Всичко отвъд думата „върви“ остана нечуто. Айви бясно спринтира към остатъка от приятелите си. Потокът чудовища вече беше гъст, прекалено гъст, за да се опита да се промъква или да ги разсича. Лишена от други възможности, Айви се принуди да притича отгоре им, скачайки от черупка на черупка със същата ловкост, с която някой би прекосил езеро с помощта на подаващи се камъни. Последен скок я отведе в широката празнина около огромното чудовище — разорано бойно поле, из което бяха пръснати останките от демони, недостатъчно разумни или бързи, за да избягат.

Лейн, все още накуцващ от атаките на Багу, си проправи път в пролуката миг по-късно.

— Айви! В каменния кръг! Помогни на баща ми! — викна Миранда, докато Мин се снижаваше и запращаше цялата си инерция към великанското чудовище.

Ударът бе достатъчен да накара чудовището да се олюлее, накланяйки го единствено на един крайник. Айви се покатери по изникналия от земята камък и скочи вътре. За момент любопитно погледна към статуята, на която трябваше да помогне. Земята потрепери от падането на чудовището. Женският малтроп моментално приклекна, намести статуята на раменете си и огледа обграждащата я стена. Това й изглеждаше странно познато. Сниши рамене и тежката форма се приведе напред. Зад нея чудовището се стоварваше с цялата си тежест.

Айви погледна назад, за да види как един чудовищен крайник се нагъва и удря земята. Твърдта се разтърси. Обграждащите камъни, и без това отслабени от предните удари, се напукаха и разцепиха. Айви знаеше, че няма да разполага с по-добра възможност от тази. С цялата сила, на която бе способна, се стрелна към мястото, където камъкът бе най-натрошен.

Разнесе се експлозия на каменни отломки — тъкмо навреме. Чудовището отново се издигаше на крака. Айви затича, тласкана напред от смесицата от припламнал страх и прочувствен дълг. Чуваше ударите на меч зад себе си и тътнежа на нозе навсякъде наоколо. До този момент се бе стрелвала край, над или през вълните чудовища. Сега бяха край нея, пред нея, зад нея. Движеха се с нейната скорост, предоставяйки й първата възможност да огледа по-подробно ужасяващите създания. Нещо дълбоко й напомни, че същият ум, създал тази орда, я бе превърнал в това, което е сега. Прогони тази мисъл.

Лейн неспирно сечеше извисяващата се абоминация, но не отбелязваше никакъв напредък. Чудовището не изпитваше болка, а нанесените по-заплашителни рани моментално се затваряха от магията на Епидим. На всичкото отгоре от портала вече се изливаха същества, значително по-големи от досегашните. Два звяра, сходни на понастоящем използвания от тъмния генерал, бяха пристигнали, извисявайки се със заплашителна готовност да заменят сегашния гостоприемник.

Осъзнавайки безполезността на сегашната си тактика, Лейн се отдръпна, изчезвайки сред потока чудовища.

Мин кръжеше над долината с Миранда, надничаща край врата й. Магьосницата безпомощно наблюдаваше как чудовищата като мравки закриват пейзажа, разстилайки се неспирно, докато накрая земята не изглеждаше покрита с лъскав слой, който леко помръдваше. Нещо трябваше да бъде направено. Порталът трябваше да бъде затворен. Без да се нуждае от много насочвания, Мин зърна Етер и се спусна на земята край нея. Миг по-късно Лейн изникна при тях. Всички очи бяха насочени към Епидим, който настройваше звяра си през потока демони.

— Огън, бързо! — настоя Етер, мигновено и слабо засиявайки в подходящата форма.

Мин се подчини, повече от желанието да изпепели вбесяващото създание, отколкото от намерението да й помогне.

— Това е достатъчно — заяви елементалът след няколко мига пламък, макар че драконът изригна още няколко огнени стълба.

— Как да затворим портала? — попита Лейн.

— Не зная… Д’кароните… или каквото са… магиите им са много сходни. Ще ми се Дийкън да беше тук. Той е по-запознат от мен — мъчително изрече Миранда, гледайки как масивното чудовище се приближава.

— Нямаме време за него. Всяка изминала секунда донася повече от тези отвратителни създания в света. Мястото им не е тук. Погледнете ги. Не се интересуват от нас. Задачата им е да опустошат света ни. Да го завладеят за господарите си.

— Заклинанията. Нямат противодействащи съответствия. Биват създадени с идеята да са постоянни. Единственият начин да ги спрем, е да прекъснем източника на енергия — отнесено каза девойката.

Беше разсеяна. Дълбоко в ума си чуваше глас, долитащ от спомените й. Думите му отекваха сред мислите й, изравяйки образи, които току-що бе видяла и прикачайки се към тях. Трите лъча светлина, черният триъгълник, който служеше за врата — преди много време бе получила неясни предупреждения. Всичко си идваше на мястото, но какво следваше после? Внезапно разбра.

— Отправете се към ръба на долината. Отдалечете се. Открийте Айви и останете с нея. Имам идея, но не зная какво ще се случи. Да вървим, Мин — отсечено заяви Миранда. Тонът й бе ясен, уверен и решителен.

Драконът скочи във въздуха, останалите герои се отправиха на юг. Мин се изви нагоре, излизайки от обсега на Епидим в последния момент. Великанското чудовище бе достигнало Избраните. С изпълнени с целенасоченост очи, Миранда се вкопчи здраво и накара приятелката си да се издигне много високо. Когато се оказаха над титаничните обелиски, двете се отправиха към тях. Мистичният, неестествен звук на просъскващата през въздуха енергия изпълни слуха им. Приближиха се.

Енергията ги достигна. Притежаваше горещина, надвишаваща огън. Горещина, която досягаше тялото, ума и душата. Миранда пришпори дракона напред. Под тях се намираше нажежената до бяло, ослепително ярка пресечна точка на трите лъча светлина. Девойката се приведе напред и постави ръка на врата на Мин.

— Съжалявам — прошепна тя.

Скочи.

Вятърът зафуча край нея и се смеси със звука на извличаната жизнена сила на света. Жегавината се усили, поглъщайки я изцяло. Мин се втурна подире й, но бе отблъсната от изблика сурова енергия, обвил се около девойката. Миранда продължи да потъва, от очите й се стичаха сълзи, а в ума й се мятаха спомени. В южния край на долината очите на останалите наблюдаваха как дребната форма пада, почти незабележима сред сиянието. Раздиращата болка обгърна момичето, сетне се оттегли — и в продължение на един кратък миг имаше яснота. Мислите й се насочиха към баща й, към Дийкън, към всички хора, значещи нещо за нея и за които тя означаваше нещо. Тялото й премина пресечната точка и за нея светът изчезна.

Болката е функция на тялото. Не можеше да бъде отнесена към усещането, което обгръщаше Миранда сега. Агонията се простираше в далеч по-голяма степен от рамките на тялото. Едновременно усети мъката на всички същества. Усети мъката на самия свят. Индивидуалността й потръпна, егото й се сливаше със самото съществуване. За един миг и във вечността тя не беше Миранда, тя беше всичко. Окото на сътворението с очакване се насочи към нея. Самите богове я съзерцаваха и чакаха.

Имаше още, което трябваше да бъде сторено.

Волята й проблясваше и се бореше, вкопчила се в искрицата божественост у нея, която удържаше страховитото нападение. Постепенно тялото и умът й отново се просмукаха в съществуването. Всеобгръщащата агония отново се съсредоточи върху физическото. Очите й се насочиха надолу. Порталът стоеше под нея. Бе се надявала, че поне за миг ще е в състояние да спре притока на енергия, но не можеше да събере толкова много мощ. Не можеше да попречи на захранването дори и за частица от мигновението.

Много добре — щом не може да я задържи, щеше да я използва. Събра енергията, изпъваща я до пръсване, сетне, без фокуса, необходим да й придаде форма, я насочи навън наведнъж.

От ръба на долината, където Айви бе настигната от приятелите си, останалите Избрани гледаха как ослепителен кръг светлина бликва от пресечната точка на лъчите.

Ореолът бе тънък като нишка, но разпростираше сияние с разпръскването си. Огромната му сила запрати горещината си до далечните краища на склоновете. При срещата с колоните избликна мълния, ослепила всички наблюдаващи. Остатъкът от кръга, непогълнат от трите стълба, продължи да се разпръсква, носейки се из въздуха, сетне продължавайки към планините.

С шепот, неизменно звучащ като края на света, ивицата светлина разсече хирургическа линия по склоновете, отсичайки върховете. Сетне продължи в нощното небе, осветявайки пейзажа под себе си. Прахта от нанесената разруха започна да се стеле в долината като мъгла, за миг скрила търчащата орда създания. Облаците се уталожиха бързо. Когато въздухът се проясни, могъщите Древни, масивните обгръщащи долината планини, бяха подравнени. Колоните все още се издигаха.

Умът на Миранда кипеше. В обгърналата я пещ спомените изникваха на повърхността и угасваха отново, и отново. Усещаше обхватността на изживяното да преминава през ума й пак, и пак, все по-бързо. Не само изживяното от нея, а и от други. Мисли, никога недокосвали ума й, чувства, каквито никога не си бе представяла — всичко това прелиташе из душата й. И неизменно се отнасяше до колоните.

Течащата през нея сила, която я поглъщаше, носеше нещо със себе си. Остатък от целта си. Необходимото за създаването им знание се запечата в съзнанието й. Едновременно с него се появи и осъзнаването, че не съществуваше възможност за развалянето им. Възможно бе единствено призоваването на още.

Мислите й се насочиха към това. То представляваше отговора.

Очите й се обърнаха към най-горния символ, увенчаващ всеки стълб. Активиращата руна, за която бе споменавал Дийкън. Без нея нямаше да има заклинание. Миранда съсредоточи разрушаващата я сила, придавайки й форма, накарала я да резонира дори с още по-голяма сила в ума й. Насочи я към трите кули. Магията удари, придобивайки форма — сетне, внезапно, приемайки субстанция. Когато заклинанието приключи, чертите на издълбаната руна бяха запълнени. Захранващата магия оставаше незавършена.

Разнесе се проблясък, последван от разтърсване. Леещата се светлина премигна и угасна. Тъмнина замени бледосинята светлина, заливала долината. Единственото сияние идваше от ръба на черния портал и гаснеща искрица, която се понесе към него.

Чифт криле се носеха към гаснещата светлина — Мин, която вече не бе спирана от потока енергия, полетя към сияещата форма. Сграбчвайки я във въздуха, тя отнесе синята искрица мощ при останалите. Когато благородното животно ги достигна, почтително постави формата на земята. Беше Миранда.

Обгръщаше я интензивна аура, отслабваща с всеки миг. Не помръдваше. Не дишаше. Очите й представляваха немигащи, безлични сфери светлина. В ръката си стискаше жезъла, изработен от Дезмър. Трите д’каронски кристала се бяха пръснали, а пръстите на девойката бяха потънали дълбоко в дръжката, сякаш тогава жезълът е бил мек като глина.

Тялото й бе цяло, но опустошено. Костите й бяха строшени. Кръв се стичаше от устата й. Избраните съкрушени се взираха в нея. Лейн приклекна, допирайки ухо до гърдите й. Докосна главата и корема й. Очите му бяха красноречиви. Всяка нейна част бе натрошена. За миг никой не заговори, всички глави бяха сведени. Когато далечното пропукване на портала и утихващия тътнеж на потока от чудовища бяха съпроводени от глас, то беше този на Айви.

— Не — заяви тя. — Не… те… не могат да направят това… Не могат да я убият…

— Знаех, че ще бъде един от нас… Не съм си представяла, че ще е тя. Съдбата — заговори Етер, в чийто тон за пръв път се долавяше нежност.

— Млъкни! — просъска Айви, червен проблясък придружил изреченото. — Щом убиха Миранда… значи… остава ни само едно нещо, което можем да сторим. Ако смъртта е единственото, което разбират, тогава смърт ще получат!

С всяка изречена дума червената аура засилваше по-ярко. Гневът успяваше там, където омразата и страхът се бяха провалили. Кристалите в оръжията й засияха с оттенъка на яростта й, тънки червени линии плъзнаха по широките остриета в зловещи последователности.

— Айви, това няма да помогне. Не можем да я излекуваме. Вече е сторено това, което можеше да бъде сторено — каза Лейн.

— Не! Грешиш! — изрече тя с усмивка на лудост. Остриетата се разделиха на три назъбени части. — Мога да се погрижа никога да не сторят нещо подобно. Мога да се уверя НИКОЙ ДА НЕ ОСТАНЕ ПОЩАДЕН!

С това гневът най-сетне я обзе. Червеният пламък я обгърна и тя се стрелна към черната маса. Огромни и малки чудовища биваха насечени на късове от жестоките, назъбени остриета. Беснеещата форма сечеше наред, а Лейн се изправи и докосна врата на Мин. Звярът сведе глава, ронейки сълзи от огромните си очи. Неподвижното тяло на Миранда изстиваше.

В тъмнината, някъде между този свят и следващия, визията на сразената магьосница й показваше позната, почти успокояваща среда. Променящи се, разкривени черти замениха небето и земята. Ярки, чисти светлини указваха душите на живите. Астралната плоскост слабо се появяваше и зачезваше около нея с оттеглянето й от разтрошеното тяло.

С облекчение загледа как порталът, тук представен под формата на колосална подвижна маса от чиста енергия и светлина, започва да се смалява и затваря. Теклата през нея сила изчезваше. Очакваше я забвението — и макар да съжали, че трябва да остави другите, бе готова за него. Положеното усилие я бе оставило разбита. Изтощена. Беше изморена, а последният сън подканящо лежеше пред нея.

Очаквайки това, което щеше да последва, девойката долови присъствие. Безлична чернота, но във форма, която жилна ума й. Форма, която бе съзирала да покварява сенките на прекалено много люде.

— Епидим.

— Свърши чудесна работа. Твоят свят стана четвъртият, затворил вратата — и първи, сторил го толкова бързо. Срамота е, че ще го изгубиш — рече той, служейки си със собствения й глас, както в най-ранните мъчения.

— Този свят не ви принадлежеше. Беше и ще си остане наш — отговори Миранда.

— Да… поне за следващите няколко минути — отбеляза генералът.

— Наясно съм, че спомените от живота имат склонността бързо да напускат вида ти, но несъмнено помниш всички останали портали. Както и какво се случва при затварянето им — смъмри Епидим.

Миранда започна да човърка из мислите си. Не й се наложи да търси бързо. Образите на вълните сурова енергия изникнаха почти веднага.

— Не — ужасено промълви тя.

— Да. Споменах, че затворилите порталите светове вече не съществуват. Както е видно, не съм имал възможността да наблюдавам, но ударната вълна от портал с този размер трябва да е същинско чудо — гавреше се черната форма.

Епидим изчезна. Остатъците от Миранда се съсредоточиха. Смъртта можеше да почака. Бавно започна да си проправя път към тялото си. Физическата форма започна да се бори.

Мин рязко вдигна глава. Приятелката й издаваше ужасни, задавени звуци, сякаш се опитваше да си поеме дъх в дробове, които вече не бяха в състояние да го задържат. Счупените кристали в жезъла й засияха, когато пръснатият й ум се събра в нестабилен фокус. На насечени откъслеци, целителните заклинания започнаха да разсичат агонията, захранвайки се от остатъчната енергия, някога протичала през тялото. Когато въздухът най-сетне си проправи път в полувъзстановените дробове, Миранда изкрещя думи, изникнали право от паметта й.

— Победата е прелюдие… бялата стена — изхъхри тя.

— Очевидно съм подценявала човешката форма — възхити се Етер.

Миранда се бореше да продължи да говори, междувременно целена.

— Ударната вълна! Избликът енергия при затварянето на порталите!

Очите на Етер се извърнаха към портала. Създанията напълно бяха спрели да се изливат от него, а все още беснеещата Айви почти бе разчистила долината, оставяйки зад себе си купища парчетии. Мистичният взор на метаморфа съзираше неща, останали невидяни за погледите на останалите. Свързаният с мистичното ум прецени капацитета на затварящия се портал, съпоставяйки го с видяното при затварянето на другите портали. С интуитивно знание на магията, за което Дийкън само можеше да мечтае, Избраната за броени мигове изчисли потенциалната заплаха. Резултатът бе моментален и безпрецедентен. На лицето й изникна изражение на чист ужас.

— Трябва да се махнем. Бързо. БЪРЗО! — изкрещя Етер. В гласа й се долавяше страх. Създанието, неизменно излъчвало ледена и непоклатима увереност, сега се тресеше.

— Трябва да има начин да го спрем. Това — каза Миранда, опирайки се на главата на Мин, за да се изправи на крака, когато възстановяването й започна да се забавя.

— Не! Не разбираш! Не можем да го спрем! Нищо не е в състояние да го стори! Това ще е краят ни, на всички ни! На всичко! — пищеше метаморфът. — Подобна сила… Ще помете целия свят. Такова огромно количество сурова, неоформена магия. Какво оставя зад себе си… не се знае… просто отвратителна произволност. Самият хаос!

От долината долетя задавен вик на ярост — силата на Айви най-сетне я бе напуснала. Полумъртви създания, извадили късмет да избегнат завършващия удар на остриетата й, бавно куцукаха към нея. Миранда мълчаливо се покатери върху Мин и излекува раните й с още от погълнатата енергия. Драконът отново се издигна в небето. Двете се отдалечиха да спасят приятелката си, а Етер се обърна към Лейн.

— Лейн, трябва да вървим! ТРЯБВА! — повтори тя.

Гласът му бе спокоен:

— Ще се изправим срещу това и ако може да бъде спряно, ще го спрем.

— Как може да говориш така? Зная… зная, че гледаш на себе си като на смъртен, а за смъртните гибелта е неизбежност. Когато някой човек умре, губи няколко години. Но ти и аз губим вечността. Трябва да дойдеш с мен. Силата на взрива ще отслабва на разстояние. Ако се отдалечим достатъчно… може… може да съм в състояние да ни защитя — умоляваше Етер.

Мин се стрелна към неподвижната Айви, вдигайки я. Миранда съумя да постави несъзнателното създание върху драконовия гръб. Дезмъровите оръжия избраха точно този миг, за да я свестят — Айви се разбуди с болезнен вик. Когато очите й се спряха над прелитащата отдолу чернота, викът бе последван и от такъв на страх.

— Спокойно, Айви, всичко е наред. Как така се събуди толкова… — запита Миранда, за да бъде прекъсната от объркано изквичаване.

— Ти! ПАК го НАПРАВИ! Мислех те за мъртва! — викна Айви, сръгвайки Миранда в престорен гняв. — Спри да правиш това!

Свестилото се създание прегърна силно магьосницата. За миг девойката се възхити на умението й бързо да приема невъзможните събития, случващи се така често.

— Айви, нещо много опасно ще се случи. Не съм сигурна… — заговори момичето, но отново последва прекъсване.

— Тя къде отива? — поинтересува се Айви.

Етер бе приела вихрената си форма и се отправяше на юг със скорост, която можеше да е мотивирана единствено от страх.

— Мин, вземи Лейн и баща ми и я последвай! — викна Миранда.

Драконът се гмурна, сграбчвайки статуята в ноктите си. Същевременно асасинът скочи на гърба й. Товарът беше голям и Етер се бе отдалечила значително, но Мин не се интересуваше. Това проклето създание я бе тормозило още от първия миг, в който двете се срещнаха. Етер никога не спираше да гледа отвисоко на останалите, да се държи, сякаш е по-добра от всички тях. Заради Миранда Мин бе търпяла, но сега беше различно. Сега имаше шанс да й покаже. Нямаше да й позволи да се измъкне.

Мин полетя както никога досега. Леденият вятър обгръщаше героите като хала. Мощните й криле раздираха въздуха все по-бързо и по-бързо, сетне се отмятаха назад и позволяваха на вятъра да ги изпълни. Плъзваше се по планинските въздушни течения, извличайки всяка частица скорост, която можеха да й предоставят. Бавно, неизменно неразличимият вихър пред нея започна да се приближава. Под тях маршируваха редиците иноземни създания, измъкнали се от долината преди яростта на Айви. Скоро дори демонските пълчища останаха зад тях, а преднината на Етер бе стопена. Миранда й викна.

— Етер! Какво правиш?!

— Няма да бъда унищожена, Миранда. Няма да бъда унищожена! — ревна тя в отговор.

— Длъжна си да се изправиш срещу тази опасност. Трябва да я посрещнем дружно! — настоя магьосницата. Мин най-сетне бе успяла да се изравни с метаморфа.

— За теб е лесно, човеко. Всичко би могло да отнеме живота ти. Изправяш се пред смъртта всеки миг от всеки ден! За мен до този момент смъртта бе невъзможна! Не се нуждаех от храброст, защото нямаше от какво да се страхувам! Как да се изправя срещу това сега?! — дойде отговорът на Етер.

— Можеш, защото трябва. Можеш, защото това е твоят миг. Мигът, за който си била създадена! Всяка секунда от съществуването ти, от зората на времето, е отброявала до този момент. Можеш или да посрещнеш предизвикателството, да загърбиш последиците и да сториш това, за което си била призвана, или да избягаш и евентуално оцелееш, прекарвайки вечността в празен, опустошен свят, без възможността да се реабилитираш! — каза Миранда.

Етер мълчеше, забавяйки полета си. Обмисляше казаното. Дълбоко в себе си усещаше нещо, за което смяташе, че винаги я бе движело, но едва сега го опознаваше цялостно. Дълг. С нови очи погледна на земята. Когато заговори, страхът го нямаше, но заменилият го тон не бе познатото изпълнено с превъзходство перчене. В него отекваха — за пръв път — искреност и уважение.

— Много добре, човеко. Води. Не съм сигурна дали имаме шанс, но ако трябва да умра, то нека бъде сред другарите ми. Нека умра, вършейки правилното.

Избраните се оттеглиха до равния връх на ниска планина, откъдето щяха да се опълчат. Мястото бе широко и се намираше само на няколко планини от долината. Айви слезе от гърба на Мин и леко се олюля. Многократните изблици без истинска почивка бяха изцедили духа й. Тялото й бе в състояние да стои изправено, но волята й бе изморена. Лейн беше изтощен, но нищо по лицето му не издаваше това. Миранда, лишена от силата, доскоро използвала я като проводник, се бореше да елиминира опустошителния ефект, който бе оставил върху ума й. Мин тежко и морно гълташе ледения въздух, напрегната до крайност от преследването. Етер бе приела човешки облик и се взираше с очакване на север. Ако порталът не се намираше толкова далече и не бе толкова тъмно, щеше да е видяла как една последна форма преминава през него.

— Какво можем да очакваме? — попита Миранда.

— Хаос. Лудост. Стотици години енергия, освободени наведнъж, без воля или форма. Суров, необуздан мистичен бяс.

— Как да го спрем? — продължаваше да разпитва девойката.

— Не може да бъде спрян. Ще продължи, докато натрупаната енергия не бъде изчерпана — отговори гласът на Етер, примирен и равен.

— Щом е чиста мистична енергия, не е ли възможно да я насочим към нещо? — предложи магьосницата.

— Вероятно. Доколкото е възможно да изпиеш океана — отвърна метаморфът.

Миранда допря жезъла си до земята и очерта голям кръг. В него вписа триъгълник. Накрая заби тояжката си в средата. Това бе практика, описана й подробно от Дийкън, използваща се за свързването на магьосници, когато се налагаше да работят с обединени усилия. Най-добре щеше да бъде да очертае фигура с пет върха, но скорошният й опит с огромното количество открадната енергия й бе показал недвусмислено, че несвикналият ум не би се справил. Ако Мин и Лейн бъдат включени, те щяха да са в състояние също да извличат сила, но не и да я пуснат отново.

Не, това бе работа за нея, за метаморфа и…

— Третото място не е за мен, нали? — попита нервно женският малтроп, докато Миранда и Етер заемаха позиция.

— Нуждаем се от теб — отвърна девойката.

— Но аз не зная магия — скромно каза Айви.

— Нужно е единствено да я изразходваш. Ти си уникално подходяща за това — каза Етер, в чийто тон отново бе надникнало старото й аз.

Айви неохотно зае мястото си пред ръба на триъгълника, сочещ към портала. Трите се хванаха за ръце и притаиха дъх. Не им се наложи да чакат дълго. Дребната, слаба искрица синя светлина премигна в далечината. Мълчаливо бе заменена от ослепителна бяла нишка сияние, което се зараждаше от земята и се простираше към небето, раздирайки облаците. Ивицата се простираше бавно, сякаш самата реалност биваше раздалечавана, за да разкрие някакво място отвъд. Сетне дойде звукът. Едва доловим за слуха, пронизителен и обсебващ, далечен хор, отекващ през измеренията.

Ивицата светлина окъпа цялата планинска верига с неземно сияние. Оцвети облаците в тебеширенобяло, по-ярко от ден. Всички очи в Северната столица се насочиха натам. Местните преустановиха ликуването и възстановяването. В дузина гори из севера горски създания стояха втрещени от гледката. Неспокойните войници на фронта, очакващи заповеди и подкрепления, които отдавна трябваше да са пристигнали, загърбиха другите ратници отвъд границата и загледаха как тънката ивица сияние разбутва облаците.

В Ентуел воини и магове наблюдаваха светлината и чакаха. Само те знаеха какво представлява това. Последното от пророчествата на Черупката.

— Какво е това? Какво има зад мен? — нервно попита Айви, обръщайки се, за да погледне през рамо.

— Не, Айви. Още не — напъти Миранда. — Просто затвори очи и отвори ума си. За сега Етер и аз ще вършим работата.

Двете споменати започнаха да потъват в дълбок фокус. Малкото останала в тях енергия се разпростря и текна помежду им. Границите между съзнанията бавно започнаха да се размиват. Мислите, чувствата и силните страни на всяка от героините се присъединиха към тези на останалите. Плахият ум на Айви се издигна край сложните мисли на Етер и усърдния фокус на Миранда. Подобно на уловена от течение лодка, без да знае как, Айви се усети да помага в изграждането на заклинанието.

Отвъд кръга им, където очертаните окръжност и триъгълник бяха започнали да светят, Мин и Лейн доловиха нещо друго. В светлината на лъча, стелещият се под тях склон сякаш бе оживял. Нечистите форми на излялата се от портала демонска армия ги бяха достигнали. Мин почти с облекчение се хвърли върху ордата. Поне сега ролята й, й бе ясна. Направи няколко крачки по склона, впи нокти в каменистата земя, разпери криле и зачака. Лейн изтегли меча си и последва примера й.

По времето, когато първото от тъмните създания се сблъска с двамата Избрани, ивицата светлина се бе разширила до стена. Повърхността, отдалеч изглеждаща безлична, се надипляше с жилки и издутини. Разстилаше се почти беззвучно, само далечен вой придружаваше плавното, неспирно движение на катаклизма. Опустошаваше цели склонове, протягайки произволни нишки светлина пред себе си, които раздираха земята, предоставяйки страховит пример какво остава зад стената.

Пръст и камък засияваха ослепително и… се променяха. По-голямата част изчезваше. Повече притеснение вдъхваха другите ефекти. На едно място купчина камъни се превърнаха в рояк крилати създания, които се пръснаха. Другаде част от полето се превръщаше във великолепна градина с екзотична флора. Монолитни камъни потичаха по земята. Всякакви произволни, невъобразими ефекти биваха пораждани от размятащите се нишки, скоро след това погълнати от линията, неспирно пълзяща напред.

Една по една, тънки нишки светлина се протегнаха от повърхността на стената, извивайки се из въздуха, докато накрая не се сблъскаха с жезъла на Миранда. Силата започна да се натрупва в трите обединени съзнания. Първоначално акумулирането бе бавно, но с приближаването на стената нишките станаха по-дебели и по-многобройни.

Умът на Миранда работеше над заклинание, използвано десетки пъти преди — щит срещу магия. В миналото се бе оказвал достатъчен, но не и сега. Вероятно нищо не бе достатъчно, но точно в този миг не можеше да си позволи да мисли над това. Модифицира магията, изменяйки я към точния тип енергия, изграждащ стената, и я запрати напред. Повърхността на стената се надипли леко и се огъна навътре. Забави ход, но не спря. Айви и Етер напрягаха сили, за да задържат и разпръснат останалото.

Енергията се вливаше като порой, сетне като потоп. Биваше извличана от стената — понастоящем намираща се само на планина разстояние — в дебела енергийна нишка, като почти изпълваше мистичния кръг. Усилията на Миранда бяха неимоверни, а въпреки това извличаше незначително количество енергия от океана, който всеки миг заплашваше да ги залее.

Етер събра своята част излишна енергия и я запрати към небето. Тя бе същество, изградено от магия, бе концентрирала в себе си количества сила, в състояние да разгромят до основи цял град, но дори и тя не беше в състояние да освобождава енергията достатъчно бързо. Лъч сила я обгръщаше, протегнал се високо в небосвода, извивайки се в сложни форми. Тялото й от плът и кръв започна да съска и цвърчи. Бе очевидно, че се нуждае от нова форма, но никоя от приеманите преди нямаше да свърши работа. Дори пламенливата й снага да беше прекалено ефикасна — не би могла да изхаби силата, от която трябваше да се отърват, нито можеше да послужи като подходящ проводник. Но имаше една, която можеше да се окаже надеждна. Форма, която при други обстоятелства никога не би се осмелила да приеме. Мистичната сила се изливаше от нея като вода от решето. Приемането на съответната форма щеше да я изтощи до пределност, без да постигне нищо. Идеално за настоящите условия.

Останалите доловиха трансформацията като далечна промяна на топла, мека ръка в твърда и студена, но това се случи далеч, във физическия свят. По-важната и много по-впечатляваща промяна настъпи в света на съзнанията им. Сякаш шлюзове бяха отворени и морето от енергия внезапно бе придобило изход. Налягането, обгарящо интелекта им и измъчващо душите им, намаля, а оставащата енергия се разля, разпределяйки се по-разредено.

Извън мистичния кръг цареше лудост. Мин се бореше с големи колкото нея създания, блъскайки с опашката си по-малките. Мечът на Лейн разсичаше по няколко демона едновременно. Изкривеният тунел енергия, виещ се към останалите, представляваше постоянна заплаха, мятайки се по склона като змия. Резки ритници и премерени хвърляния запращаха злочести създания в него, като впечатляващата им гибел ужасяващо ясно показваше какво щеше да се случи, ако някой от двамата не успее да го избегне. Стената също не биваше да бъде забравяна.

Вече бе достигнала подножието на планината и бързо се изкачваше нагоре, сякаш краят на вселената пълзеше към тях. Започна да обгръща бойното поле в обширни клещи, тъй като незасегнатите от амбициозната магия на Миранда части плъзнаха напред. Светлината му бе по-ярка от ден. Нямаше сенки, сякаш обилието сияние запълваше всичко, а може би преминаваше през солидните форми. Без значение колко се бе приближила бариерата, далечният вой си оставаше все такъв — като че не идваше от стената, а от някакво далечно създание, страхуващо се от нея. Екотът на копита, нокти и пипала трябваше да го е заглушил, но обсебващият звук някак успяваше да доминира, все така отекващ в умовете им.

Лейн тъкмо хвърляше соколоподобно създание в лъча, изригващ от мястото, на което стоеше Етер, когато зърна нещо на няколкостотин крачки надолу по склона. Не беше едно от създанията. Бе нещо по-лошо — нещо, което съвсем не стоеше на място. Ивица тъмнина. Дори и тъмните демони, с които се сражаваха, изглеждаха поне малко сиви пред бялата светлина. А тази форма успяваше да й се противопостави.

Намиращ се дълбоко в ума му инстинкт го уведоми, че каквото и да представлява това нещо, именно то бе същинската заплаха. Пълчищата чудовища, дори стената от енергия не значеха нищо. Възползвайки се от подходящ момент, Лейн се хвърли към него.

— Не мога повече. Това е същинска агония! Какво да правя? Енергията! — изпищя Айви в ума си, докато напрягаше сили.

Потокът на открадната енергия бе нараствал експоненциално и Айви наближаваше лимита си. До този момент изпълняваше ролята си, пасивно позволявайки на необработената от останалите енергия да се влива в душата й, но сега бе изпълнена до пръсване. Не знаеше нищо за фокус, дисциплина, обгръщане на мощта в душата й и запазване на място от ума за мислене. Енергията се просмукваше в нея. Всяка клетка на тялото й и всеки нюанс на душата й кипеше. Останалите наблюдаваха със свързаните си умове, изпитвайки притеснение, но и ангажирани.

Още от самото начало бе подготвено решение, задържано до този момент заради заплахата, която криеше — но времето бе настъпило.

— Айви — изрекоха едновременно Етер и Миранда, подготвяйки се. — Отвори очи.

Малтропът го стори. Един-единствен образ изникна в ума й. Етер бе едва видима, съвършено прозрачна кристална снага, пречупваща ивица светлина. Миранда почти не се виждаше от ивиците мистична енергия, кръжащи около нея, докато заклинаваше. Точно пред Айви се издигаше необуздана колона гърчеща се енергия. По повърхността й проблясваха форми, които не бяха предназначени да бъдат съзирани. С периферното си зрение Избраната долови полусъзрени сблъсъци между Мин и създанията, с които се бе сражавала в долината. А в самия край на погледа й нямаше нищо… само масивна, цялостна бяла стена. Айви извърна глава, взирайки се удивено и ужасено.

Умът на бедното създание нямаше никакъв шанс.

Когато страхът я обзе, останалите трябваше да насочат част от умовете си към магия, която да увеличи силата им достатъчно, за да не се изтръгне мятащото се създание от ръцете им. Обгърналата я синя аура можеше да се мери със стената по ослепителност. Мистичният товар се насочи към нея. Душата й изразходваше струпаните резерви и поглъщаше акумулираните от тях, в отчаян опит на всяка цена да избяга от бушуващия наоколо хаос. Гласът й се извиси в страховит писък, който бе чут дори в далечната столица.

* * *

Хиляди от жителите на Северната столица потръпнаха от внезапния писък, отекнал, докато в ням потрес се взираха в приближаващата стена. Само от Дийкъновото лице не струеше краен ужас. Ликът му изразяваше удивление.

— Какво е това? — успя да изрече Кая, когато придоби дар слово.

— Това… е краят — отвърна Дийкън.

* * *

Лейн се понесе към стената. Въздухът около него затрептя. Бе жив, почти притежавайки собствен ум. Магьосниците биваха обучавани да усещат подобни неща, но сега такова нещо не се наложи. Изкривяванията бяха истински. Реалността се извърташе и разтягаше, пържейки се в мистичната жега на намиращата се на един хвърлей стена енергия. Игнорира я, заедно с всеки инстинкт, вложен в съзнанието му — с изключение на един. Очите му бяха потънали в агония, спирайки се върху черната форма пред стената. Каквато и да беше, нямаше подробности, създавайки впечатлението за смътночовешка празнота, изрязана от вселената. Бе неразпознаваема, а същевременно не можеше да бъде сбъркана.

Багу.

Нямаше и следа от човешката форма, която бе конструирал при появата си в този свят. Оставаше само черната като полунощ същина, която я бе изпълвала — истинската му същност. Подобия на ръце се издигнаха напред, извивайки нещо като пръсти в тайнствени позиции. Идващ отникъде глас изричаше срички, които не се отронваха от никакви устни. Ако плъзналата наоколо поквара имаше очи, то те бяха насочени към кръга героини, видими като лъч светлина върху следващия връх. Генералът почти бе приключил заклинание, което щеше да разруши кръга — и Избраните с него.

Острие разсече нематериалната му форма, внимателно подбраните и гравирани руни реагираха с неестествените енергии. Нямаше нищо за съсичане, а все пак мечът разсече. Багу извика и се строполи на земята. Лейн се изправи над него, допирайки върха на оръжието си в подобието на гръб. Въздухът около тях се завихри. Сияещ щит се издигна точно навреме, за да отрази нишка енергия, стрелнала се от стената.

— Спри! — примоли се глас, който примесваше собствения тон на Багу с накъсаните, ехтящи гласове на други. — Ако унищожиш мен, унищожаваш себе си!

Стената достигна купола магия и го заля по подобие на океан, поглъщащ камъче. Енергията на щита потръпна, но удържа, макар и с усилие.

— Ти ще унищожиш света ми — отвърна Лейн.

— Почакай! Твоят свят вече е изгубен! Стената не може да бъде спряна — мъчително изрече формата, а щитът се сви. — Присъедини се към мен! Мога да те отведа в някой от нашите светове. Ще управляваш кралство. Цяла екзистенциална плоскост! Мога да ти предоставя всичко, което желаеш! Смъртта не представлява проблем за нас! Мога да възстановя вида ти.

Лейн се поколеба. Някои от все още отекващите гласове възобновиха думите на прекъснатото от асасина заклинание. Малтропът заби оръжието си дълбоко. Всички гласове като един изреваха от болка. Щитът изчезна. Стената го заля.

Миранда, Айви и Етер внезапно усетиха как енергийната вълна достига връхната си точка. Последен бяс и силата започна да намалява. Още повече напрегнаха усилия. Страхът на Айви беснееше. Етер извличаше и прахосваше неизразими количества мана. Умът на Миранда бе съсредоточен изцяло върху заклинанието, притискащо стената. Гръмовният тропот на бягащите чудовища се усили неимоверно. Мин ги изтласкваше назад, покривайки с телата им цялото пространство между героините и стената.

Пулсиращите краища на бялата бариера заплашваха да ги обгърнат. Сиянието й гаснеше, ръбовете й се отдръпваха като завеса. Виещ вятър се втурна да замени енергията. Трите се замъчиха да удържат фокуса си. Всяка бе на път да се пречупи, но продължаваха да устояват. Още само няколко мига. Последният остатък от стената се приближи напред, на косъм от Мин. Само още миг…

Чернота.

Цяла вечност може да бе изминала във въпросната чернота. Трите свързани съзнания угаснаха като свещи с изчерпването на енергията. Воят и грохотът бяха заменени с оглушителна тишина. Ослепителното сияние бе заменено с гъст мрак, едната хаотична крайност мигновено заменена от другата. Напрегнатите до крайност души се отпуснаха. Единственият звук бе дългият, сърцераздирателен вой, който можеше да принадлежи само на Мин. Бе пропит с чиста тъга, но достигаше съвсем бегло до умовете им. Не разполагаха със силата или волята да мислят. Не им бе останало нищо. Ако това беше смъртта, то тя идваше като приятел.

Мин се издигна във въздуха. В побеснял изблик на гняв, драконът помиташе всяко чудовище, за което съществуваше дори и най-слабата вероятност да застраши приятелите й. Сетне очите й се насочиха към слабото сияние на уличните фенери в Северната столица. Полетя натам с натежало сърце и решителен ум. На света бе останало само едно създание, на което се доверяваше. Той умееше да прави много неща, които тя не разбираше. По подобие на Миранда, владееше магия. Подобно на самата нея, бе привързан към Миранда. Ако някой можеше да направи нещо, то това бе той. И щеше да го направи.

* * *

Фактът, че Дийкън бе застанал пред голяма група хора, помагайки на Кая да ги успокои и да ги увери, че най-лошото вече е отминало, изобщо не впечатли Мин, когато тя пристигна в столицата. Стрелна се към него, сграбчи го и полетя обратно към бойното поле.

— Мин! Прекрасно е да те видя! Толкова се радвам, че си оцеляла… макар че може да си увредила репутацията ми сред местните.

За момент се опита да се качи на гърба й, но бързо стана ясно, че е взето решение да пътува единствено в ноктите й.

* * *

Бледото сияние на зората вече обагряше източния край на небето. Очите на Дийкън се разтвориха широко при вида на бойното поле. Зееше огромна пропаст с що-годе сърцевидна форма. Не се виждаше никакво дъно, само безкрайна чернота. Ръбовете й бяха гладки, сякаш изсечени с голяма грижливост — и все пак това не бе най-удивителната гледка. Тази чест беше запазена за това, което се намираше вътре в бездната. Цяла галактика островчета. Някои стояха неподвижни. Други се носеха като айсберги. Големината им варираше от такива с размера на карета до подобна, с диаметър стотици крачки. Не се държаха на нищо. Още по-странна бе разновидността им.

Много от тях бяха съставени от същата заледена сива скала, изграждаща околния пейзаж, отчупили се и плувайки сами из въздуха. Останалите представляваха цял спектър невъзможност. Великолепни гори с дървета, които не би трябвало да виреят на този климат. Парчета земя, превърнали се в злато и сребро. Един остров се перчеше с извираща от нищото река, изливайки я отвисоко в голямо езеро, което блажено набръчкваше повърхността си, без да се интересува, че си няма брегове. Гъстите храсталаци върху някои от по-големите острови шумоляха от движението на създания, които никой свят не бе съзирал.

Към центъра на морето от невероятност бе вдадена недокосната ивица земя. В самия й край, лежащи неподвижно край мистичен кръг, се намираха телата на трима от Избраните.

Мин се приземи и пусна Дийкън. Магьосникът се изправи на крака, все още замаян от полета и се приближи към тях. Миранда, Айви и Етер бяха в безсъзнание, но живи. В центъра на кръга бе забит жезълът на Дезмър. Някога представляваше изящно, изправено и почти съвършено произведение на изкуството, но сега бе свит и овъглен като стар корен, живително, кристалът на Дийкън и този, който полуелфът бе предоставил, бяха оцелели страховитото изпитание, на което несъмнено са били подложени. Изваждането на тояжката от земята се оказа трудно, тъй като долната част се бе сляла с центъра на кръга, понастоящем приел леко лъскав вид. Накрая успя да го издърпа и въздъхна облекчено от прилива яснота, разлял се из ума му.

Няколко слова и мисли накараха Миранда да отвори очи.

Те зашаваха наоколо, накрая спирайки се върху Дийкън. Миг по-късно Мин го избута и впери поглед в лика на приятелката си. Преди момичето да е успяло да изрече нещо, бе облизано от грапав език. Сетне Мин нежно постави главата си върху гърдите й. Магьосницата я почеса.

— Добре ли… — започна да пита Дийкън.

— Погрижи се за останалите — прекъсна го Миранда.

Дийкън кимна и се извърна към Айви. Сходно приложение на магия свести и нея. Тя приседна, огледа се, сетне се взря в младежа.

— Успяхме ли? — завалено изрече тя.

— Разбира се — отвърна сивият маг.

— О, добре… аз пак ще спя — проломоти тя, лягайки обратно на земята.

— Със сигурност си си го заслужила — рече Дийкън.

Накрая се извърна към Етер. Това можеше да се окаже предизвикателство. Формолеещата лежеше вдървено, красотата й бе скована във форма от същия кристал, който се съдържаше в жезъла. Зачуди се как да отмени подобна трансформация. Запознат бе с редица заклинания, които възвръщаха нормалната форма, но за създание като Етер всяка бе еднакво нормална. Обмисли възможностите, накрая се приведе, докосна я по рамото и вля малко от силата си. Формата се раздвижи и бавно започна да се превръща в плът. Дийкън гордо се усмихна.

— Къде е Лейн? — попита Миранда, докато Мин й помагаше да се изправи на крака.

Отговорът дойде под формата на печален поглед. Мин отиде до ръба на издатъка и се взря надолу към някогашния склон. Недалеч, носеща се над зеещата пропаст, стоеше част от скала. В камъка бе забоден меч, Лейновият меч. Край него, прогорени в скалите, се виждаха две следи от стъпки. Черна сянка оформяше силует около меча. Като се изключат няколко ивици плат и капки кръв, това бе всичко, останало от асасина и последната му цел.

— Не може да бъде… — прошепна Етер.

— Не е, нали? — каза Айви, потривайки очи, взирайки се невярващо в доказателството. — Както… както преди. Когато Миранда умря… нали? Той… той ще се върне, нали?!

— Не… не, той… — заекна Етер, задавена от поредна нова емоция. Мъка.

— Съдбата направи своя избор. Животът на Лейн в замяна на света ни — тъжно изрече Миранда, утешавайки Мин с ръка на врата. — Започна живота си мразен. Стореното през пътя му доведе до заслужаването на неприязънта, превръщайки го в това, за което го смяташе светът. В смъртта си намери изкупление. В смъртта си бе истински герой.

Оставащите Избрани се настаниха върху Мин и драконът бавно закрачи, вземайки каменната форма на Мирандиния баща, преди да се издигне във въздуха.

Известно време Етер остана на мястото, вперила болезнен поглед в меча. Стоеше застинала. През цялото си съществуване винаги притежаваше контрол върху формата, тялото и душата си. Стига да разполага със силата, ако желаеше да стори нещо, щеше да го стори. Ако не искаше, не го правеше. Разсичаше я болка, по-осезаема от всичко, което бе изпитвала досега — и не можеше да я измести настрана. Мисли за всички изречени и неизречени неща се носеха из ума й. Нежелани и в същото време скъпи спомени изникваха. Когато най-накрая успя да откъсне очи, по бузата й се стичаше сълза. Не посегна да я избърше.

* * *

Последвалите дни бяха напрегнати. Продължавала поколения наред война не можеше да бъде приключена отведнъж. Но още преди новините да са достигнали фронта, сраженията бяха временно преустановени. Лишени от волята на повелителите си, близниците бяха спрели да се бият. Най-слабите от тях се разпаднаха на прах сред слаб изблик светлина. Други се строполиха на земята. Онези с някакво подобие на свободна воля захвърлиха оръжие и се оттеглиха. Тресорските сили би трябвало да пометат нищожните остатъци от Съглашенската армия, съставена от малкото човешки войници, останали на фронта. Иронично — нещото, което заплашваше да разруши Съглашението — и целия свят — бе удържало враговете.

Южните сили също разполагаха със свои магьосници. Те представляваха малка, но добре обучена — и най-важното, мъдра — част от армията. Страховитият интензитет на необяснимата сила, изригнала от сърцевината на вражеската територия, ги бе убедила, че на първо време е добре да проявяват предпазливост. Несъмнено враговете притежаваха значителна мощ, която трябваше да бъде внимателно проучена, преди да бъдат предприети враждебни действия. По времето, когато първите войници вече се приготвяха, за да се възползват от незащитения фронт, биваха издигани флагове с искания за преговори.

Дипломатите се срещнаха за пръв път от най-ранните дни на войната. Започнаха дискусии, но напредъкът бе бавен. Истината за петимата генерали и измяната им се разпространяваше бавно, а биваше възприемана още по-бавно. Голяма част от вината за продължилите сражения и липсата на преговори падна върху раменете на северния крал.

С времето и двете страни се споразумяха, правейки известни отстъпки. Крал Ердрик III бе свален от трона. Орис, която той стоически понесе. Тресорските владетели бяха категорични, че родът му никога не трябва да властва повече, както и че наследникът му не бива да бъде посочван от армията. За онези, които с очите си бяха видели освобождението на Северната столица — събитие, което за идните поколения щеше да бъде известно под наименованието Битката при Верил, списъкът на подходящите кандидати бе кратък. Короната бе предложена на двама. Един от тях прие.

* * *

Настъпи денят на коронацията. Същинското коронясване представляваше семпла, тържествена церемония, наблюдавана от оскъдна група кралски сановници и духовници. Сега предстоеше голямото празненство, честването на коронацията и традиционното представяне на владетеля. Във все още възстановяваната Северна столица бяха събрани представители на най-старите и заможни съглашенски семейства, а за пръв път за повече от век — и малка делегация от Тресор. Всички бяха насядали по масите на огромната зала за пиршества на замъка Верил. Елитът на кралството бе разположен най-близо до широкия подиум в края на помещението. Най-главните бяха настанени на централната маса. Всички бяха внимателно представени — появата на почетните гости бе очаквана с нетърпение.

За представянето бяха потърсили най-висшестоящия офицер. Толкова голяма част от силата на Съглашенската армия бе съсредоточена директно в ръцете на генералите, че поражението им бе опустошило цялата субординация. Само шепа индивиди бяха получили известна власт, повечето от които близници или изоставили поста си от страх да не бъдат обвинени редом с генералите. Накрая млад елф на име Кройдън Луминблейд се бе съгласил. Дребен полеви командир, но бързо издигал се в йерархията, понастоящем единственият оставащ член на армията, склонен да заема позиция, по-висока от лейтенант. Носеха се слухове, че майка му е била една от петимата генерали, но липсата на подробни военни досиета и мълчанието му относно темата оставяха това недоказано.

Сега бе застанал пред подиума, държейки пергамент в ръка. На него бе изписан подробен списък титли и инструкции.

— Моля за тишина — рече той. — Ще обявя тазвечерните почетни гости.

Разговорите затихнаха до развълнуван шепот.

— Представям героинята от Битката при Верил, закрилницата на кралството, великия елементал Етер.

Разнесоха се учтиви аплодисменти. Етер бе позната единствено като име на една от участвалите в битката, но не бе виждана оттогава. Ако не беше закрилнишката й титла — чест, по-голяма от рицарско звание и непосредствено под кралската чест, надали би получила някаква реакция. Метаморфът се отправи към подиума и хладно огледа присъстващите. След като ги прецени, промени роклята си, превръщайки я в шедьовър, засенчил предоставеното от най-добрите благородници. Това породи вълна впечатлен шепот и нови, по-искрени аплодисменти. Настани се край ръба на подиума.

— Представям героинята от Битката при Верил, закрилница на кралството, кралски поет, композитор и художник, Айви — обяви Кройдън.

Тълпата утихна почти до пълна тишина, прекъсвана единствено от рядкото нервно ръкопляскане. Бяха положени огромни усилия, за да се впише. Роклята й бе изработена специално, лишена от конкуренция в цялата зала, може би, с изключение на одеждата на Етер. Крачеше с грация и достойнство. Но недоверието към вида й бе дълбоко вкоренено. На героичните й усилия в най-добрия случай се гледаше като на доказателство за въздигнатостта на останалите, успели да извлекат подобно постижение дори от малтроп. Но въпреки всичко това, Айви се движеше към подиума с широка усмивка. Ако имаше нещо, което научи в изминалите месеци, то бе, че обществото би могло още да я мрази, но индивидите биваха спечелвани лесно. Беше само въпрос на време и търпение да бъде приета не по-различно от останалите. Само трябваше да положи усилия. Докато сядаше, усмивката й бе леко пакостлива.

— Нямаше как да не забележа, че твоята титла е по-дълга от моята — каза Етер, докато Айви се настаняваше край нея.

— Това е, защото съм по-талантлива от теб — отвърна Айви.

— Със сигурност не си п…

— Шшт. Сега ще стане забавно — отвърна придворната поетеса, гледайки как Кройдън преглъща мъчително.

— Представям — рече той — героинята от Битката при Верил, закрилницата на кралството, Мин.

Разпозналите името ахнаха. Миг по-късно се разнесоха сподавените викове на онези, които не бяха.

Мин предпазливо пристъпваше по пода на залата, опитвайки се да гледа във всички посоки, за да не събори нещо. Разположените най-близо до пътеката преместваха столовете си, опитвайки да се отдалечат от масивния звяр. Златни украшения красяха врата на Мин и главата й, носени с голямо сходство с начина, по който някоя жена носи бижута. Люспите й бяха излъскани до блясък. Изглеждаше ослепяващо.

Айви ентусиазирано аплодираше и окуражаваше. Част от тълпата слабо се присъедини към усилията й. Мин зае мястото си край подиума и приседна на задни лапи. Малтропът обви ръце около шията й и я целуна по бузата. Публиката се обърна в очакване първо към четирите оставащи стола, сетне към вратата.

— Представям героя и героинята от Битката при Верил — рече Кройдън, повишавайки гласа си, когато хората се изправиха на крака — пълни майстори на мистичните изкуства, Дийкън, херцог на Кенвард, и Миранда, херцогиня на Кенвард.

Двамата се появиха и закрачиха по пътеката, хванати под ръка. Ревът стана оглушителен. Дийкън бе другият герой в очите на хората от столицата и получи отдавна неизползваната херцогска титла като награда. В изминалите месеци двамата с Миранда бяха участвали в мирните преговори, помагайки за пълната елиминация на д’каронската заплаха. Бяха обичани по равно като дипломати, целители и бойци. Заеха местата си сред другите.

Вратите се отвориха отново, за да пропуснат почетната стража. Миранда разпознаваше повечето от тях. Тус веднага се открояваше, не само заради униформата на командир на кралската стража. Останалите стражници също бяха членове на Подронието.

— Представям нейно кралско и императорско величество, кралица и императрица на Северното съглашение, кралица Кая Първа! — ревна Кройдън.

Споменаването на последния герой от Битката при Верил предизвика истинска буря от аплодисменти. Половината от хората в залата бяха присъствали на този съдбовен ден, от който всеки разказваше различна история. Само два аспекта оставаха неизменени. Че победата е била грандиозна и съкрушителна. И че двама велики бойци, Дийкън и Кая, са били най-големите герои, спомогнали за спечелването й.

Макар сразяването на генералите в планините да бе знайно само на героите, разказваните за делата им истории ставаха все по-чутовни. Драгойлите ставаха все по-големи и по-многобройни, близниците се сдобиха с редица гнусни черти: масивни, страховити създания, които по никакъв начин не можеха да бъдат сбъркани с войниците, които патрулираха ежедневно из града в продължение на десетилетия. Легендарните дела на Дийкън бяха извършени пред очите на всички в града. Той бе първият, комуто бе предложена короната. Но отказа. Другият герой, не по-малко почитан от людете, водачката на Подронието, с готовност прие.

Кая сияеше. Наистина изглеждаше като кралица, обсипана с бижута, положила излъсканата корона върху зашеметяващо подредената си коса. Роклята й бе изработена от най-рядка и скъпа тъкан. Човек лесно можеше да си представи портрета й да виси край останалите по стените — и наистина много скоро щеше да се озове там.

Но поведението й бе друго нещо. Дори и сега, наместо величествената и стоическа походка към почетното място, което й се полагаше, Кая охотно се ръкуваше със сановници и аристократи. Кройдън бе подробно инструктиран с подходящия протокол и натоварен със задължението новата владетелка да се държи подобаващо. Бързо се приближи към нея, докато тя се отправяше към мястото си. Очите й оглеждаха тълпата, спирайки се с особен интерес върху онези лица, които изглеждаха отвратени от създанията, получили почетни места. Обърна се към Кройдън, когато той стигна до нея.

— Кройдън беше, нали? Отлично ни представи. Мислех да се обърна към публиката си — рече тя. — Би ли призовал за внимание?

— Ваше Величество, по традиция владетелят или владетелката не трябва да се обръща в деня на коронацията си. Традицията изтъква, че ако трябва да се изнасят речи, то те трябва да бъдат поверени на висшестоящи членове на свитата ви.

— Така ли?

Той кимна. Кая се извърна към залата.

— Добрият капитан Луминблейд ме информира, че традицията изисква да не се обръщам към вас, добри хора, по време на първия ден от управлението ми. Бих казала, че е крайно време да нарушим тази традиция.

Мигновен и ентусиазиран одобрителен рев долетя от почетната стража, както и голяма част от присъстващите. Благородниците бяха по-умерени в изразяването на радостта си — бързо им се изясняваше, че нещата ще се променят малко повече, отколкото им се нрави.

— Сядай — обърна се Кая към Кройдън, сочейки мястото до своето, което бе изоставено от предишния седящ, за да се отдалечи от Мин. — Подобно нещо може да се очаква.

Сетне тя се обърна към нетърпеливата тълпа.

— Позволете ми да започна с първата си прокламация. От този момент опрощавам на членовете на небезизвестната и подривна организация, известна като Подронието, всички престъпления и измени, извършени от името на групата.

Отново гвардията ликуваше гръмко, а благородниците и неколцина от присъстващите военни изразиха негодувание.

— След като казах това, позволете ми да обявя, че преди вие, добри ми хора, да сметнете за подобаващо да положите короната на главата ми, аз бях водачката на Подронието — с широка усмивка оповести тя.

Сега дори ликуването на почетната стража не можеше да бъде чуто над недоволните викове.

— И все пак сега съм ваша кралица — продължи Кая. — Някой ще отрече ли, че аз и моите приятели освободихме столицата от сполетялата я беда? Някой от присъстващите би ли сторил същото? Войната положи белега си върху нас по много начини. Накара градовете ни да опустеят. Изсмука изобилието на земята и духа на хората. Но най-лошото е, че направи умовете ни сковани и упорити. Войната продължи толкова дълго поради една-единствена причина — друго не ни бе известно. Време е това да се промени.

Погледнете към подиума. От едната страна, свити и треперещи, стоят старите пазители. Синята кръв на тази земя. Аристократи, привилегировани и заможни. Това са хората, от които вземахте заповеди, които смятахте за свои най-въздигнати представители. Сега погледнете към другата страна. Магьосници и мъдреци, да, но също изроди, чудовища и бунтовници. Те, заедно с всеки фермер, миньор, магазинер и обикновен човек, са червената кръв на тази земя. Те са добри мъже и жени, но също и негодници, съчувственици и всичко, което сте били учени да мразите.

С радост се смятам за една от тях. Защото въпреки казаното от мен, от коя страна стоят героите? Червената кръв е кръвта, която бива проливана. Тези хора, тези създания, тези велики, храбри герои, рискуваха всичко, защото прозряха какво трябва да бъде сторено — и се зарекоха да го направят. Бяха дадени саможертви. Бяха изгубени животи.

Кая се обърна към другите. Едно място бе оставено незаето, мълчалив поклон към героя, който не бе успял да сподели победата. Владетелката се извърна обратно.

— Някои истории никога няма да бъдат разказани — продължи тя. — Но заради тези мразени отрепки на обществото, клещите на войната бяха строшени. За пръв път извръщаме лице от сражението, в което се бяхме впуснали така храбро, за да се изправим срещу ужасяващия мир. Нещата няма да бъдат лесни. Пътят не е сигурен. Но заради жертвите направени от вашите братя, синове, сестри и дъщери, не мисля, че имаме друг избор, освен да опитаме. Дължим им го. Трябва да работим заедно — като един — за да бъдат изцелени раните, оставени от острието на бранта. Червена кръв и синя кръв. Чудовища и човеци. Съглашение и Тресор. За родителите ни! За децата ни! За нас самите! С мен ли сте?!

Тълпата зарева в един глас, скачайки на крака. Ревът не утихна дълго след сервирането на храната. Тя все още усещаше думите й да прогарят вените им, гостите се споглеждаха едни други, сетне хвърляха око към делегатите от Тресор. С напредване на пиршеството се зародиха дискусии и дебати, разменяха се комплименти на развален северен и тресорски. Вино бе наливано, ръце биваха стискани. Над скромните деликатеси, които можеше да предостави опустошената северна земя, старите дрязги биваха забравени, поне за момента.

Пътят към дълготраен мир щеше да е дълъг — но тази нощ бяха направени първите стъпки.

Кая не беше от хората, които допускат бързия край на дадено празненство — още по-малко на такова, дадено в нейна чест. Слънцето вече багреше хоризонта, когато и последните празнуващи се отправяха към стаите си. Като се изключат вездесъщите прислужници, бяха останали само Избраните, кралицата, Кройдън и посланикът. Последният бе впечатлен от ораторските умения на Кая. Кройдън също се оказа умел дипломат.

— Отново ви благодаря, Ваше превъзходителство. С нетърпение очаквам да ви срещна отново при преговарянето на мира. Много бих искала да подпишем официален договор. Примирията са прекалено крехки за вкуса ми — каза кралицата, докато той се отдалечаваше, съпроводен от прислужник.

— Дотогава, Ваше Величество — отвърна той.

Когато посланикът си тръгна, Кая се обърна към Кройдън.

— Е, капитан Луминблейд, трябва да призная, че съм впечатлена от начина, по който се представи днес. Ти си изключително опитен дипломат. А ако може да се съди по историите за военните ти успехи, очевидно си и отличен войник.

— Благодаря ви, Ваше Величество. За мен е чест да…

— Наричай ме Кая — прекъсна го тя. — Сега, ако ме извиниш, трябва да поговоря с пазителите на кралството. Ще те видя утре. Вечеря?

— Да, Ваше Вел… Кая — каза той, оттегляйки се и затваряйки вратата след себе си.

— Флиртуването не е особено царствена дейност — отбеляза Миранда.

— Ба. Кралица е просто титла. Пък и е изключително важно да се подсигури продължаването на династията — отвърна тя. — Луминблейд… Това не е ли фамилията на онзи нехранимайко Дезмър?

— Да — отговори Миранда.

— Брат или син? С елфите е трудно да се определи — размишляваше на глас бившата водачка на Подронието. — Е, без значение, изглежда някои неща са си семейна черта. Като стана дума за това, Под… кралската стража се оплаква от изчезване на оръжия. Трябва да се погрижа…

Айви, ставайки от стола си, се приближи до останалите. Бе обгърната в бледо жълтеникаво сияние, а походката й се отличаваше с лека нестабилност. Но по някакъв начин успяваше да придаде грация дори на олюляването си.

— Благодаря, че ме покани на партито си! — изрече Айви, приключвайки изгубеното си равновесие в прегръдка.

— Почерпила се е с малко повече вино, нали? — попита Кая.

— Да. Слава на небесата, че се развеселява от пиене — рече Миранда, опитвайки се да раздели двете. — Етер, би ли се погрижила за Айви?

Отговорът на Етер се състоеше в суров поглед.

Девойката въздъхна.

— Мин, а ти?

Драконът повдигна глава от третия казан картофено пюре и се погрижи да обере остатъците по муцуната си с език. Айви пролази на гърба й и промърмори нещо за излитане, а звярът се отправи към масивния вход.

— Какво следва сега, метаморфе? — попита Кая. — С какво ще си запълваш дните, след като д’кароните ги няма?

Няколко мига Етер студено се взира в кралицата, сетне бързо прие вихрената си форма и отлетя, без да каже дума.

— Изглежда още не е усвоила изкуството на социалния дискурс — отбеляза кралицата, оправяйки разрошената си коса.

— Тревожа се за нея. Появява се, когато ни е нужна, но прекарва по-голямата част от времето си сама край Лейнова гибел.

— Лейнова гибел? А, дупката в планината. Да. Ще ми се да ми бяхте позволили да го почета по-подобаващо, вместо да кръщавате лобното му място. Беше отвратителен, не ще и дума, но също изигра роля.

— Лейн прекара живота си в сянка. Не е правилно да го разкриваме сега. По-добре е да го оставим да бъде легендата, която сам съгради. Това би поискал и сами… — заговори девойката, но нещо я осени. — Не, има едно нещо. Лейн посвети живота си на опита да върне живота на поробените — всеки, който бе принуден да служи спрямо волята си. Ако би могла…

— Считай го за премахнато — отвърна Кая. — Съглашението трябва да бъде изградено наново, ще се нуждаем от всяка годна ръка, за да го сторим.

Вратата се отвори, пропускайки Дийкън.

— Каретата е готова — прозина се той.

— Толкова скоро си тръгвате? — попита кралицата.

— Трябва да се връщам в Кенвард. Остават само няколко седмици до възобновяването на мирните преговори, а ни предстои много работа, ако искаме градът отново да бъде цял. Татко изобщо не искаше и да чуе да дойде с нас — отвърна Миранда.

— Чудех се за него. Но предполагам, е логично, че не гори от желание да посети сградата, под която е гнил толкова години. По-добра причина от тези на семейството ми! — заяви Кая.

— А тях какво ги задържа?

— Бизнес. След като първите търговски пътища най-сетне се отвориха, не могат да мирнат от поръчки за винарната и спиртоварната на чичо. Поне бяха достатъчно добри да изпратят хубаво вино — рече тя.

— Определено — кимна девойката. За пръв път чуваше за семейния бизнес, макар несъмнено това да обяснява откъде Кая получаваше финансиране — както и на какво се дължи привидно неизчерпаемия запас от „течен кураж“.

Тримата прекосиха прага, оставяйки зад себе си слугите, които се опитваха да внесат някакъв ред. Поеха към входа. Старинният замък, неимоверно древен, показваше множество белези за обновяване. Напукани и увредени стени бяха поправени, прокъсаните гоблени бяха свалени — но най-впечатляващи бяха портите. Първоначално разтрошени от Мин, понастоящем бяха заменени от сияещи рамки от метал и излъскан камък, обгърнали величествени сини врати. Прислужниците, току-що затворили ги след излизането на Мин, забързаха да ги разтворят отново. Трима други прислужници се приближиха с връхни дрехи за пътниците и кожено наметало за кралицата.

— Колкото и да е хубаво да имам слуги, изпитвам известни притеснения относно длъжността си на кралица. Не мислех, че ще е лесно, но в никакъв случай не си представях, че ще е по-трудно от ръководеното на Подронието. Помните ли колко време отне намирането на дипломати, които владееха тресорски, за да започнем преговорите? Небеса. А без близниците, откровено казано, зависим изцяло от Тресор. Зная, че дирех победа на всяка цена, но това беше преди да заема трона. Далеч бих предпочела да застана на мястото си в историята като най-великата кралица на Северното съглашение, а не като последната. Просто се чудех… след сто петдесет и няколко си години война, продължителният мир изобщо възможен ли е? — размишляваше Кая.

Миранда погледна към отварящите се порти на крепостната стена. Отвъд нея улиците вече гъмжаха, дори и слънцето още да не се беше издигнало над хоризонта. Из града се долавяше усещане за живост, което девойката никога не бе долавяла преди. Земята отново си бе възвърнала душата. Високо в небето, Мин се рееше в утринния въздух.

— Д’кароните ги няма. Това е главното. Оттам нататък — каквото се случи. Успех или провал, загуба или победа, поне оковите са строшени. Хората са в състояние сами да вземат решения. За пръв път от векове притежават свободата да направят своя избор. Напътствани от теб, убедена съм, че ще проявят мъдрост в избора си — каза Миранда.

Мин докосна улицата, а Миранда и Дийкън влязоха в каретата. Тълпата край създанието се разстилаше встрани. Героите поеха по дългия път, прострял се пред тях.

И тъй историята приключва. Дордето изписвам това, хиляда различни истории биват разправяни, скривени от трикове на паметта, погрешни разбирания и честа измама. В следващите години разказаното неминуемо ще се превърне в легенда, мит, а може би ще потъне в забвение. Такива са прищевките на съдбата. Но вие, които прочетохте това, можете да се смятате за докоснати от щастието. Защото знаете всичко. Знаете благословията и проклятието, въплъщавани от Белега. Познавате болката и радостта, донесени от истинското приключение. Познавате не само края, а и началото — и вместените помежду им изпитания. Знаете истината — а истината е важна — относно какво се е случило в този свят едно време.

Content

Джоузеф Р. Лало
Битката при Верил
Книгата на Дийкън #3