Джулиана Багът

Чисти

Чисти  #1

На Фийби, която направи птица от тел.

Пролог

Във въздуха се носеше тихо монотонно жужене в продължение на около седмица след Детонациите. Бяхме изгубили представа за времето. Небето беше затулено с тъмен похлупак от почернели облаци, а въздухът бе натежал от пепел и сажди. Така и не разбрахме дали беше самолет, или някакъв друг летателен апарат, тъй като небето беше цялото прихлупено. Но не е изключено да съм зърнал метален търбух, приглушен отблясък от корпус, който за миг се гмурва надолу, а после изчезва. Куполът също беше скрит от погледите ни. Сега бе облян в ярка светлина на хълма, но тогава приличаше на мъждукащо сияние в далечината. Имах чувството, че се рее над земята, подобно на кръжащо в орбита светещо кълбо.

Жуженето говореше за някаква въздушна операция и затова се питахме дали няма да има още бомби. Но какъв беше смисълът? Всичко беше унищожено, заличено или пометено от огъня. Земята беше покрита с тъмни гьолове от черен дъжд. Някои пиха от тази вода и умряха. Белезите ни бяха пресни, а раните и деформациите — незараснали. Навред се влачеха и накуцваха оцелели — една мъртвешка процесия — с надеждата да открият пощадено от разрухата място. Но се отказахме. Станахме безучастни. Не потърсихме подслон. Може би някои се надяваха, че ще бъде оказана помощ на пострадалите. Може и аз да съм се надявал на същото.

Онези, които бяха в състояние, се покатериха върху руините. Аз не бях сред тях — десният ми крак беше откъснат до коляното, а ръката ми се покри с мехури заради тръбата, която използвах вместо бастун. А ти, Преша, беше само на седем, дребничка за възрастта си, с болезнена незараснала рана на китката и пресни изгаряния по лицето. Но въпреки това беше пъргава. Ти се покатери на върха на камара отломки, за да бъдеш по-близо до звука, който те привличаше, тъй като бумтеше властно и идваше от небето.

В този момент въздухът придоби форма, навред над нас се забелязваше трептящо, пърхащо движение — небето се покри с единични, безтелесни крила.

Хартийки.

Те се спускаха надолу, застилайки земята около теб като огромни снежинки, също като онези, които децата изрязваха от прегъната хартия и залепяха на прозорците на класната стая, но вече посивели от просмукания с пепел въздух и вятър.

Ти вдигна една от земята, като всички други, които бяха в състояние, докато накрая листчетата не свършиха. Подаде ми хартийката и аз я прочетох на глас.

Братя и сестри, знаем, че сте тук.

Един ден ще излезем от Купола и ще дойдем при вас с мир. Засега ще бдим отдалече, с чувство на милосърдие.

„Също като Господ — прошепнах аз. — Ще бдят над нас също като нашия милостив Бог.“ Не бях единственият, който мислеше така. Някои от хората бяха обзети от благоговение. Други — от гняв. Но всички бяхме стъписани, зашеметени. Дали щяха да поканят някои от нас да влязат през портите на Купола? Или щяха да оставят всички ни навън?

Оттогава щяха да минат години. И те щяха да забравят за нас.

Но в началото хартийките бяха много ценни — нещо като парични знаци. Но това беше за кратко. Тъй като страдахме прекалено много.

Щом прочетох хартийката, аз я сгънах и казах:

— Ще я пазя вместо теб, съгласна ли си?

Не знам дали ме разбра. Изглеждаше далечна и притихнала, лицето ти беше безизразно с ококорени очи, също като на куклата ти. Вместо да кимнеш със собствената си глава, ти кимна с главата на куклата, която завинаги щеше да остане част от теб. Очите й примигваха едновременно с твоите.

Дълго живяхме така.

Преша

Шкафове

Преша лежи в шкафа. Ето къде ще спи, когато навърши шестнайсет — почернял шперплат, който притискаше плътно раменете й, душен въздух и просмукана вътре пепел. За да оцелее, ще трябва да бъде послушна, кротка и скрита, докато ОСР патрулира нощем по улиците.

Тя отваря вратата с лакът и вижда дядо си, който седи на стола си до външната врата. Вентилаторът, заседнал в гърлото му, тихичко се върти. Малките пластмасови перки се задвижват на едната страна, когато вдиша, и на другата, когато издиша. Дотолкова е свикнала с вентилатора, че могат да минат месеци, без да му обръща внимание, но тогава ще дойде момент, като сега например, когато се чувства дистанцирана от живота си и всичко я учудва.

— Е, смяташ ли, че ще можеш да спиш тук? — пита я той. — Харесва ли ти?

Тя ненавижда този шкаф, но не иска да го огорчава.

— Чувствам се като гребенче в кутийка — казва тя. Двамата живеят в задното складово помещение на една изгоряла бръснарница. Това е една малка стаичка с маса, два стола, два стари дървени палета на пода — единия за дядо й, а другия за нея — и ръчно изработен птичи кафез, окачен на кука на тавана. В помещението се влиза и излиза през задната врата на склада, която извежда на тясна уличка. Преди в шкафа са държали различни бръснарски принадлежности — кутии с черни гребени, шишенца син „Барбасол“[1], тенекиени кутии с крем за бръснене, грижливо сгънати кърпи за ръце и бели престилки, които се връзвали на врата. Сигурна е, че ще сънува, че е син „Барбасол“, затворен в шишенце.

Дядо й започва да кашля. Вентилаторът се завърта шеметно. Лицето му става моравочервено. Преша се измъква от шкафа, отива бързо при него и започва да го тупа по гърба, усещайки ребрата му. Заради кашлицата хората са спрели да търсят услугите му. Преди той беше собственик на погребално бюро, а после всички го знаеха като шивача на плът, тъй като започна да прилага уменията си върху живите. Тогава тя му помагаше, като промиваше раните с алкохол, подреждаше инструментите, а понякога се случваше да държи някое съпротивляващо се хлапе. Сега обаче хората смятат, че има инфекция.

— Добре ли си? — пита го Преша.

Лека-полека дишането му се възстановява.

— Да — кима той, след което вдига тухлата от земята и я поставя на ампутирания си крак, точно над засъхналите сухожилия. Тухлата е единствената му защита срещу ОСР. — Този шкаф е единствената ти възможност — добавя дядо й. — С времето ще свикнеш.

Преша знае, че трябва да проявява повече признателност. Дядо й беше построил скривалището преди няколко месеца. Шкафовете обхващат цялата задна стена, която разделя бръснарницата. Повечето от онова, което е останало от рухналата бръснарница, е изложено под открито небе, тъй като голяма част от покрива е напълно отнесена. Дядо й бе извадил от шкафовете всички чекмеджета и лавици. А по цялата дължина на гърба на шкафовете той бе поставил фалшив панел, който служи като скрита врата, извеждаща в самата бръснарница — панел, който Преша ще може да отвори, в случай че се наложи да избяга в бръснарницата. А после накъде? Дядо й беше й показал една стара напоителна тръба, където да се скрие, докато ОСР претърсва склада, при което със сигурност ще открие стария шкаф, а той ще им каже, че е изчезнала още преди седмици, може би завинаги, и че вероятно вече е мъртва. Опитва се сам себе си да убеди, че ще му повярват и че тя ще може да се върне обратно, след което ОСР ще ги остави на мира. Но, разбира се, и двамата знаят, че това е малко вероятно.

Познавала беше неколцина по-големи деца, които бяха избягали — момче на име Горс и по-малката му сестра Фандра, с която бяха добри приятелки, преди да замине заедно с брат си преди няколко години, още едно момче с липсваща челюст и двойка хлапета, които бяха казали, че щели да се оженят някъде далече от тук. Носи се мълвата за някаква нелегална организация, която извежда децата от града, покрай Разтопените земи и Мъртвите полета, където може да има още оцелели — дори цели цивилизации. Кой знае? Но това са само слухове, благородни лъжи, чиято цел е да всяват утеха. Понеже онези деца изчезнаха. И повече никой не ги видя.

— Да, ще имам време да свикна, ще разполагам с цялото време на света, точно след две седмици — казва тя.

Щом навърши шестнайсет, ще бъде заточена в задната стаичка и ще трябва да спи в шкафа. Дядо й я беше накарал да обещае, че повече няма да скита. „Ще бъде прекалено опасно да излизаш. Сърцето ми няма да го понесе.“

И двамата са чували слуховете какво се случва с онези, които отказват на шестнайсетия си рожден ден да се явят в щабквартирата на ОСР. Тогава те отвеждат, като те изкарват от леглото, докато спиш. Отвеждат те, докато се шляеш сам из руините на града. Отвеждат те — на когото ще и колкото ще да платиш — не че дядо й би могъл да си позволи да плати нещо на някого.

Не се ли явиш сам, тогава те отвеждат те. И това не е никакъв слух. А самата истина. Говори се, че те отвеждат някъде надалеч, където правят така, че да забравиш да четеш — ако, разбира се, си се научил, какъвто е случаят с Преша. Дядо й я беше научил на азбуката, след което й беше показал Посланието: „Братя и сестри, знаем, че сте тук…“. (Вече никой не говори за Посланието. Дядо й е скрил някъде хартийката.) Говори се, че после те учат как да убиваш, като използват живи мишени. И също, че или се научаваш да убиваш, или — ако си прекалено деформиран от Детонациите — те превръщат в жива мишена, което означава край с теб.

А какво става с децата в Купола, когато навършат шестнайсет? Преша предполага, че е също като Преди — торта, подаръци в ярки опаковки и натъпкани с бонбони плюшени играчки, които увесваш някъде нависоко и после налагаш с пръчка.

— Може ли да изтичам до пазара? Корените са на свършване.

Преша приготвя доста добре някои видове корени. Те са основната им храна. Освен това й се иска да излезе малко на въздух.

Дядо й я поглежда с безпокойство.

— Пък и името ми дори не е в разлепените списъци — добавя тя.

Официалният списък на онези, които трябва да се явят пред ОСР, е разлепен из целия град и съдържа събрана от ОСР информация — имена и рождени дати, подредени в две спретнати колонки. Групата се беше появила скоро след Детонациите под името „Операция спасяване и разузнаване“, като организираше медицински екипи, които се провалиха, изготвяше списъци на оцелелите и на загиналите и накрая сформира малка милиция за поддържане на реда. По-късно ОСР се превърна в „Операция свещена революция“, чиито нови лидери сега управляват, всявайки страх, и възнамеряват един ден да превземат Купола.

ОСР настоява всички новородени да бъдат регистрирани — в противен случай родителите ще бъдат наказани. ОСР извършва също и произволни внезапни обиски по домовете. Но хората се местят толкова често, че е невъзможно дирите им да бъдат проследени. Вече не съществува такова нещо като адреси — каквото е останало, е разрушено и унищожено, а имената на улиците са заличени. Тъй като името й не е в списъка, всичко това й изглежда някак нереално. Преша се надява името й никога да не се появи там. Може би са забравили за съществуването й или са изгубили част от досиетата, сред които и нейното.

— Освен това — добавя тя. — Имаме нужда от още запаси.

Трябва да осигури колкото може повече продукти, преди дядо й да поеме обиколките на пазара. Нея я бива повече в разменната търговия, винаги е било така. Мисълта какво ще стане, когато дядо й се заеме с всичко това, не й дава мира.

— Е, добре — отговаря той. — Кепърнес още ни е длъжник за това, дето заших врата на сина му.

— Кепърнес — повтаря тя. Кепърнес беше изплатил дълга си преди известно време. Понякога дядо й помни само каквото му изнася. Тя се приближава до лавицата под пропукания прозорец, където са наредени цял куп дребни фигурки — малки навиващи се играчки: подскачащи пилета, пълзящи гъсеници, една гугутка с малка щракаща човчица. Изработва ги от парчета метал, стари монети, копчета, панти, механизми — все неща, които изнамира сред руините на града. Но най-любима й е пеперудата. Само от нея има изработени половин дузина екземпляри. Скелетът на пеперудите е направен от зъбците на стари черни бръснарски гребени, а крилцата са ушити от парченца бяла престилка. Щом бъдат навити, пеперудите започват да махат с крила, но Преша още не е успяла да ги накара да полетят.

Тя взима една от пеперудите и я навива. Крилата й потрепват, первайки няколко прашинки пепел, които се завъртат. Въртяща се пепел — не е толкова лошо. Всъщност дори може да се каже, че ефирното им въртене е красиво. Не че иска да съзира красота в него, но не би могла иначе. Тя открива малки късчета красота навсякъде — дори в грозотата. В тежките облаци, затулили небето, поръбени понякога с тъмносиньо. От земята все още се вдига роса, която се събира на ситни капчици по почернелите стъкла.

Докато дядо й се е загледал навън, Преша мушва пеперудата в една торбичка. Тя използва фигурките за разменна търговия, откакто хората не идват вече при него, за да закърпи нещо по тях.

— Знаеш ли, късметлии сме, че имаме това място — плюс план за бягство — обажда се дядо й. — Късметлии сме от самото начало. Защото успях да стигна на летището навреме и да те намеря заедно с майка ти в зоната за получаване на багажа. Ами ако не бях чул за задръстванията? Ако не бях излязъл по-рано? А майка ти, тя беше толкова красива — додава той — и толкова млада.

— Да, знам — отвръща Преша, стараейки се да скрие нетърпението си, тъй като тази реч й е до болка позната.

Дядо й говори за деня на Детонациите, преди точно девет години, когато тя е била на седем. Тогава баща й бил извън града по работа. Кривокрак архитект със светла коса, както обича да казва дядо й, но добър куотърбек[2]. Футболът бил порядъчен спорт, който се играел на затревен терен, със закопчаващи се шлемове и рефери, които надуват свирки и размахват цветни флагчета. — И какво от това, че баща ми е бил кривокрак куотърбек, щом не го помня? И каква полза да имаш красива майка, щом не можеш да си представиш лицето й?

— Не говори така — казва дядо й. — Разбира се, че ги помниш!

Но тя не може да направи разлика между разказаните от дядо й истории и собствените си спомени. Например, зоната за получаване на багажа. Дядо й бе обяснявал отново и отново — за чантите на колелца, за голямата движеща се лента и за служителите от охраната, които обикаляли наоколо като добре обучени овчарски кучета. Но това спомен ли е? Майка й се бе забила право в едно стъкло, умирайки на място, разказал й бе дядо й. Но дали това е спомен, или Преша просто си го е представила? Майка й е японка, което обяснява лъскавата черна коса на Преша, очите с формата на бадем и равномерния тен на кожата й, с изключение на онова малко местенце с вид на лъскав, розов полумесец около лявото й око. А по бащина линия кожата й е едва-едва посипана с лунички. Шотландо-ирландец, казва за себе си дядо й, но това не й говори почти нищо. Японци, шотландци, ирландци? Градът, в който баща й е бил по работа — както и останалата част от света, доколкото се знае, е напълно унищожен, заличен. Японци, шотландци, ирландци — тези определения вече не съществуват. МЛБВ[3] — изрича натъртено дядо й — така се казваше летището. Успяхме да се махнем оттам, като последвахме останалите оцелели. Вървяхме дълго с несигурни крачки в търсене на безопасно място. Краката не ни държаха, но спряхме чак когато стигнахме в този град, тъй като се намира недалеч от Купола. Иначе живеем западно от Балтимор и на север от Ди Си[4]. Тези неща отново не й говорят нищо. МЛБВ, Ди Си — това са просто букви.

Родителите й са непознати. Ето кое я убива, защото ако те са непознати за нея, как би могла тя да опознае себе си? Понякога се чувства така, сякаш нищо не я свързва с този свят, сякаш се носи в пространството като мъничка прашинка въртяща се пепел.

— Мики Маус — казва дядо й. — Не го ли помниш?

Ето кое го изумява най-силно — това че Преша не помни Мики Маус и пътуването до Дисни Уърлд, от което се завръщали тогава.

— С големи уши и бели ръкавици?

Преша се спира пред кафеза на Фридъл. За изработката на клетката са използвани спиците на старо колело, тънък метален лист, служещ като под, и малка метална вратичка, която се плъзга нагоре-надолу. Вътре в кафеза на една пръчка клечи Фридъл — цикада с механични крила. Преша промушва пръст между тънките спици и милва нежно филигранните крила. Имат го, откакто се помни. Понякога Фридъл все още пърха с крила, стари и ръждиви. Той е единственият домашен любимец на Преша. Като беше малка, го нарече Фридъл, понеже, когато го пускаха да лети из стаята, той надаваше писклив крясък, който звучеше, като че ли казва: „Фридъл! Фридъл!“. През всички тези години тя поддържа в изправност чарковете му с помощта на маслото, което бръснарите са използвали някога за смазване на ножиците.

— Помня Фридъл — казва тя. — Но не помня никаква гигантска мишка с бели ръкавици.

Зарича се, че някой ден ще излъже дядо си, само и само да сложи точка на цялата тази история.

Какво помни за Детонациите ли? Ярката светлина — сякаш греят хиляди слънца. Помни също, че държеше кукла. Но не е ли била прекалено голяма за кукла? Главата на куклата беше закрепена за светлокафяво парцалено тяло с гумени ръце и крака. На летището Детонациите предизвикаха взрив от ослепителна светлина, която изпълни цялото й зрение, преди светът наоколо да избухне или в някои случаи да се стопи. Различни материи се вплетоха една в друга и главата на куклата се превърна в нейна ръка. И, разбира се, сега познава добре главата на куклата, защото е част от нея — мигащите очи, които се затварят при всяко нейно движение, заострените пластмасови черни мигли, дупката между пластмасовите устни, където трябва да пасне пластмасовото шише, и гумената глава, заела мястото на ръката й.

Тя плъзва здравата си ръка по главата на куклата. Усеща изпъкналите кокалчета на пръстите си вътре, ръбчетата и неравностите на ставите, изгубената ръка, станала едно цяло с гумения череп на куклата. Ами изгубената ръка, какво усеща с нея? Плътното, притъпено докосване на нормалната си ръка. Ето какво изпитва за времето Преди — то е там, може да го почувства, едно слабо усещане в нервните окончания, едва осезаемо. Очите на куклата се затварят. Дупката между свитите устни е потъмняла от сажди, сякаш и куклата е вдишвала от онзи въздух. Преша изважда вълнен чорап от джоба си и го нахлузва на главата на куклата. Покрива я винаги, когато излиза навън.

Продължи ли да се мае тук, дядо й ще почне да разправя истории за случилото се с оцелелите след Детонациите — за кървавите побоища в халетата на огромните хипермаркети, където обгорелите и деформирани оцелели се биели за туристически печки и рибарски ножове.

— Трябва да отида, преди да приберат сергиите, което ще рече преди вечерните патрули.

Преша пристъпва към мястото, където е седнал, и го целува по загрубялата буза.

— Но само до пазара. Никакво клошарстване — отговаря той, след което навежда глава и се изкашля в ръкава на ризата си.

Но тя излиза с ясното намерение да поклошарства. Това е любимото й занимание, да събира разни нещица, от които после да изработва фигурките си.

— Добре — обещава тя.

Дядо й продължава да стиска тухлата, но изведнъж тя съзира тъга и отчаяние в този жест, сякаш признание за слабост. Би могъл да свали първия войник от ОСР, но не и втория или третия. Те обикалят винаги на шайки. Иска й се да изрази гласно онова, което и двамата знаят: нищо няма да излезе от това. Може да се крие в тази стая и да спи в шкафа. А щом чуе камиона на ОСР да спира на задната уличка, може да отстрани фалшивия панел и да избяга. Но после няма къде да отиде.

— Не се бави — казва дядо й.

— Няма — а после, за да го накара да се почувства по-добре, добавя: — Имаш право за нас. Наистина сме късметлии.

Но всъщност не е убедена в това. Късметлии са хората в Купола, които играят на своите спортни игри с шлемове, ядат торта, живеят с близките си и никога не се чувстват като въртящи се прашинки пепел.

— Помни това, момичето ми.

Вентилаторът на гърлото му се завърта. По време на Детонациите той беше държал малък ръчен електрически вентилатор — беше през лятото. И сега вентилаторът ще бъде завинаги част от него. Понякога му е трудно да диша. Въртящият се механизъм се задръства с пепел и храчки. Един ден пепелта, която се събира в белите му дробове, ще го убие и вентилаторът ще спре с пуфтене.

Тя пристъпва към външната врата и я отваря. До слуха й достига крясък, сякаш издаден от птица. Тогава нещо тъмно и рунтаво профучава край близките камъни. Вижда едно от влажните му очи, втренчено в нея. То изръмжава, разтваря тежките си тромави крила и офейква, вдигайки се нагоре към сивото небе.

Понякога й се струва, че някъде там горе чува бръмчащия двигател на летателен апарат. Улавя се, че претърсва небето с поглед за същите онези хартийки, изпълнили го преди време — как само описва дядо й покрилите го крила! Може би някой ден ще дойде друго Послание.

Животът им няма да остане още дълго такъв, мисли си Преша. Скоро всичко ще се промени завинаги. Просто го усеща.

Преди да излезе на уличката, тя хвърля поглед назад и вижда, че дядо й я наблюдава със същия онзи поглед, с който понякога се взира в нея — сякаш вече си е отишла, сякаш е потънал в скръб.

Партридж

Мумии

Партридж се намира в часа по световна история на Гласингс и се опитва да се съсредоточи. Вентилацията в класната стая е направена така, че да се усилва в зависимост от броя на хората, намиращи се вътре в даден момент, а момчета от академията — всички до един неизчерпаеми двигатели на енергия — могат да превърнат стаята в задушно и топло място, ако системата не е в изправност. За щастие, чинът на Партридж е разположен близо до малък отдушник на тавана и усещането е сякаш седи под струя прохладен въздух.

Гласингс изнася лекция за древните култури. Занимава ги с тази тема вече цял месец. Стената отпред е покрита с изображения на Брин Кели Ду, Нюгрейндж, Даут и Наут, Харингтън Уолс и Мейсхау[5] — могили от неолита, датирани отпреди 3000 години преди новата ера. Първите прототипи на Купола, както казва Гласингс.

— Да не мислите, че сме първите хора, построили такъв Купол?

„Чатнах, мисли си Партридж, древни хора, могили, надгробни камъни, дрън, дрън, дрън.“ Гласингс стои пред класа в своето изпънато сако с емблемата на училището, зашита на място, и с морскосиня вратовръзка, винаги стегната прекалено силно. Партридж би предпочел да слуша лекции по съвременна история, но това е забранено. Знаят само онова, което са им казали — Съединените щати не са нанесли първия удар, а са реагирали в самоотбрана. Детонациите избухнали, довеждайки до почти пълно унищожение. Заради предпазните мерки, които Куполът поема на експериментално ниво като прототип за обезпечено съществуване при заплаха от детонации, вирусни атаки и екологично бедствие, вероятно това е единственото място в целия свят, където има оцелели — Куполът и несретниците, които живеят околовръст в условията на несигурен военен режим. Куполът бди над тези несретници и един ден, когато земята се възстанови, те ще се завърнат, за да се погрижат за несретниците и да започнат отначало. Звучи съвсем просто, но Партридж знае, че това не е всичко, и е убеден, че Гласингс би могъл да говори надълго и нашироко по този въпрос.

От време на време Гласингс се увлича в някоя лекция, разкопчава сакото си, оставя настрана записките си и се взира в класа. Погледът му се спира за миг на всяко едно от момчетата, сякаш иска от тях да схванат скрития подтекст на думите му, да използват урока от древността и да го проектират върху настоящето. Партридж също го иска. Нещо му подсказва, че е много близо до истината, само да разполагаше с малко повече информация.

Партридж повдига брадичка, оставяйки въздуха да разхлади лицето му, и тогава внезапно си спомня как майка му нарежда масата за него и за брат му — чашите с мляко с полепнали по ръбовете мехурчета, сочните бульони, въздушната, мека среда на малките хлебчета. Храна, от която устата ти се пълни със слюнка, от която се вдига топла пара. А сега той просто си взима таблетките, създадени по перфектната формула за оптимално здраве. Понякога Партридж завърта таблетките в устата си, припомняйки си, че дори хапчетата, които двамата с брат му взимаха навремето, бяха много сладки, полепваха по зъбите и бяха с формата на животни. И тогава споменът си отива.

Тези внезапни съкровени спомени идват ненадейно. Напоследък го връхлитат бурно като неочаквани удари, като че сблъсък между сега и тогава. Нещата започват да се влошават. След като баща му бе увеличил кодиращите сеанси — странна смесица от медикаментите, циркулиращи в кръвообращението му, облъчването и най-лошото, гипсовите отливки, които го обгръщат целия така, че само отделни части от тялото и мозъка му остават открити по време на сеанса. Калъпи за мумии. Ето как бяха започнали приятелите на Партридж да наричат гипсовите отливки след една от последните лекции на Гласингс за древните култури и техните мъртви, увивани в платно. За кодиращите сеанси момчетата от академията се нареждат в редица, след което ги отвеждат в медицинския център и ги разпределят в отделни стаи. Тогава всеки от тях се съблича и се вмъква в калъпа за мумии. Сякаш е погребан в този спарващ костюм, след което момчетата обличат отново униформите си и биват изкарани обратно навън. Техниците ги предупреждават, че докато организмът привикне към новия набор от умения, може да изпитват виене на свят, внезапни загуби на равновесие, които обаче ще отшумят, щом силата и скоростта вземат превес. Но момчетата от академията вече са привикнали и няколко месеца остават извън спортните отбори, защото временно са станали непохватни. Те се препъват и падат проснати на тревата. А мозъкът работи също толкова некоординирано, на което се дължат и внезапните странни спомени.

— Чудно варварство — казва сега Гласингс за една от древните култури. — Почит към мъртвите.

Това е един от онези моменти, в които не чете от записките си. Втренчва поглед в ръцете си, които лежат с разтворени пръсти на бюрото. Не би трябвало да се впуска в такива лирични отклонения, защото това би могло да се изтълкува погрешно. Би могъл да изгуби работата си. Но той се опомня бързо. Казва на класа да чете на глас от аутокюто, всички заедно. „Позволените начини за погребване на мъртвите и за събиране на личните им вещи в Архива за лични загуби…“ Партридж се присъединява към останалите.

След няколко минути Гласингс вече говори за значението на царевицата за древните култури. Царевица ли? Партридж се замисля. Без майтап? Царевица ли каза?

В този момент на вратата се почуква. Гласингс вдига уплашено поглед. Всички момчета настръхват. Отново се чува чукане. Тогава Гласингс се обажда:

— Извинете ме, ученици.

Той оправя записките си и хвърля поглед към малкото, лъскавочерно око на камерата, кацнала в ъгъла на стаята. Партридж се пита дали забележката му, „чудно варварство“ — не е стигнала до ушите на служителите в Купола. Могат ли да реагират толкова бързо? Свършено ли е с него? Веднага ли ще го извлекат навън пред очите на целия клас?

Гласингс излиза в коридора. Партридж чува гласове, приглушен говор.

Арвин Уийд — геният на класа, който седи точно пред Партридж, се обръща към него и му хвърля въпросителен поглед, като че ли Партридж е длъжен да знае какво става. Партридж свива рамене. Хората често си мислят, че той знае повече от всички останали. Нали е син на Елъри Уилъкс. Дори човек с неговото положение сигурно се изпуска от време на време, смятат те. Нищо подобно. Бащата на Партридж никога не се изпуска. На първо място — това е една от причините да се издигне до това положение. А откакто Партридж живее в пансиона на академията, двамата говорят рядко дори по телефона и още по-рядко се виждат. Партридж е едно от момчетата, които ще останат тук цяла година, също като брат му Седж, който бе преминал през школата на академията преди него.

Гласингс влиза обратно в класната стая.

— Партридж — казва той, — събери си нещата.

— Какво? — отвръща Партридж. — Аз ли?

— Веднага — казва Гласингс.

Стомахът на Партридж се преобръща. Той пъха тетрадката в чантата си и се изправя. Останалите момчета започват да шушукат. Вик Уелингзли, Олгрин Фърт, близнаците Челмсфорд. Някой от тях пуска шега. Партридж чува името си, но не разбира останалото — и всички се разсмиват. Четиримата са все заедно и затова ги наричат „стадото“. Те са и избраниците, които ще преминат през целия курс на обучение за новия елитен корпус — Специалните сили. Те са призвани. Не че има нещо написано черно на бяло, но това се подразбира.

Гласингс казва на учениците да замълчат.

Арвин Уийд кимва на Партридж, сякаш му пожелава късмет.

Партридж тръгва към вратата.

— Може ли да взема записките по-късно? — пита той Гласингс.

— Разбира се — отвръща Гласингс и потупва Партридж по гърба. — Всичко ще е наред.

Естествено, говори за записките, за наваксването с уроците, но в погледа му, вперен в Партридж, се долавя едно по-дълбоко значение и момчето разбира, че учителят се опитва да му вдъхне кураж. Каквото и да стане, „всичко ще е наред“.

В коридора двама мъже от охраната посрещат Партридж, който ги пита:

— Къде отиваме?

И двамата са високи и мускулести, но единият е по-широкоплещест. Именно той казва на Партридж:

— Баща ти иска да те види.

Изведнъж Партридж усеща студ. Ръцете му са изстинали и той започва да ги разтрива една в друга. Не иска да вижда баща си; никога не е искал.

— Старецът ли? — отвръща Партридж, стараейки се да звучи безгрижно. — Да си поприказваме като баща и син?

Двамата го повеждат по лъснатите коридори, покрай маслените портрети на двама директори — единия уволнен, а другия новоназначен — които изглеждат бледи, неприветливи и някак мъртвешки, а после към мазето на академията, което се намира на еднорелсовата линия. Тримата чакат мълчаливо в проветривото подземие. Това е еднорелсовата линия, която отвежда момчетата в медицинския център, където бащата на Партридж работи три пъти седмично. В медицинския център има етажи, които са запазени за болните. Те са изолирани под постоянна охрана. В Купола се гледа изключително сериозно на заболяванията. Една зараза би могла да ги помете всичките и затова дори най-леката треска може да стане причина за краткотрайна карантина. Партридж на няколко пъти е попадал на един от тези етажи — малка, сива, стерилна стая.

Ами умиращите? Тях никой не ги посещава. Имат си отделен етаж, където ги отвеждат.

Партридж се пита какво иска баща му от него. Той не принадлежи към стадото, не е призван за нищо елитно. Това беше ролята на Седж. Когато влезе в академията, Партридж не беше сигурен с кого е по-известен — с баща си или с брат си. Но все едно. Той не се съобразява с репутацията нито на единия, нито на другия. Никога не е печелил физическо предизвикателство и на повечето мачове, независимо от спорта, седи на резервната скамейка. Освен това не е достатъчно интелигентен, за да вземе участие в другата тренировъчна програма — усъвършенстване на мозъка. Тя е запазена територия за умници като Арвин Уийд, Хийт Уинстън и Гар Дрезлин. Оценките му винаги са били посредствени. Така че той е напълно обикновен, подобно на повечето момчета, които участват в програмата за кодиране — цялостно усъвършенстване за подобряване на вида.

Дали баща му не иска просто да провери своя обикновен син? Може да е бил споходен от внезапен порив на привързаност. Ще има ли изобщо какво да си кажат? Партридж се опитва да си спомни кога за последен път двамата са се забавлявали заедно. Веднъж, след смъртта на Седж, баща му го заведе да поплуват в закрития басейн на академията. Тогава разбра, че баща му, който пореше водата като видра, е добър плувец, а когато излезе от басейна и започна да се бърше с хавлиената кърпа, Партридж зърна голите му гърди за първи път, откакто се помни. Преди това беше ли го виждал, макар и полуоблечен? На гърдите на баща му — от лявата страна, над сърцето — имаше шест малки белега. Не бяха от злополука. Белезите изглеждаха прекалено симетрични и спретнати.

Еднорелсовият влак спира и Партридж е обзет от мимолетното желание да избяга. Охранителите ще го ударят в гръб с електрическите си палки. И това е напълно сигурно. По гърба и ръцете му ще останат червени следи от изгаряния. А баща му, разбира се, ще бъде уведомен. Така че ще влоши нещата още повече. И защо му е да бяга? Къде ще отиде? Ще обикаля в кръг ли? Все пак се намира в Купол.

Еднорелсовият влак ги отвежда до входа на медицинския център. Охранителите показват значките си. След това регистрират Партридж, сканират ретините му и преминават през детекторите вътре в самия център. Като криволичат ту по един, ту по друг коридор, накрая тримата се озовават пред кабинета на баща му. Вратата се отваря, преди някой от охранителите да е успял да почука.

Пред тях стои жена от техническия персонал. Зад нея Партридж вижда баща си, който изнася лекция пред половин дузина техници. Всички са вперили погледи в редицата екрани на стената, показващи вериги с ДНК кодове, няколко двойни спирали в едър план.

Жената благодари на охранителите и отвежда Партридж до малко кожено кресло встрани от масивното писалище на баща му, разположено в противоположния край на стаята от мястото, където баща му работи с техниците.

Тогава баща му казва:

— Нали виждате? Това е пукнатината в поведенческия код. Резистентност. — Техниците приличат на ято подплашени гъски, изпитващи ужас от баща му, който продължава да го пренебрегва. Но това не е нещо ново. Партридж е свикнал с неговото пренебрежение.

Момчето се оглежда наоколо и забелязва няколко копия от оригиналните схеми на Купола, поставени в рамка и закачени на стената над писалището на баща му.

Партридж отново се пита защо е тук. Дали баща му не разиграва някакъв театър, може би се опитва да му докаже нещо? Партридж знае много добре, че баща му е умен и че всява респект, дори страх.

— Той е изключително податлив на всички останали видове кодиране. Но защо не сполучихме с поведенческото? — баща му пита техниците. — Е? Някакви идеи?

Партридж барабани с пръсти по страничните облегалки на стола и регистрира с поглед сивите кичури в косата на баща си. Личи си, че възрастният мъж е ядосан. Всъщност дори главата му се тресе от гняв. Откакто погребаха Седж, Партридж неведнъж беше виждал този гняв да бушува в гърдите на баща му. Седж беше умрял, след като кодирането му приключи и го приеха в Специалните сили, новия елитен корпус, наброяващ едва шестима млади възпитаници на академията.

— Трагедия — заключава баща му, сякаш положението ще стане по-приемливо, като му даде подходящо име.

Техниците се споглеждат и отвръщат:

— Не, сър. Все още не.

Със сключени вежди и зачервен месест нос, баща му впива гневен поглед в екрана, след което се обръща към Партридж, сякаш едва сега го забелязва. Възрастният мъж разпуска техниците, отпращайки ги с жест. Те си тръгват незабавно, изнизвайки се припряно през вратата. Партридж се пита дали, също като него, не ги обзема вълна на облекчение всеки път, щом напускат обкръжението на баща му. Дали не изпитват тайна ненавист към стареца? Партридж не би ги укорил за това.

— Е — обажда се Партридж, играейки с презрамката на чантата си. — Как върви?

— Сигурно се чудиш защо те повиках.

Партридж свива рамене.

— Да ми честитиш рождения ден на патерици? — От седемнайсетия му рожден ден са изминали почти десет месеца.

— Рожденият ти ден ли? — подхвърля баща му. — Не получи ли подаръка, който ти изпратих?

— Какво беше този път? — отвръща Партридж, потупвайки се по брадичката. Тогава си спомня. Подаръкът беше много скъпа химикалка със светеща лампичка в горния край. „За да можеш да учиш до късно — пишеше на малката бележка, прикрепена към подаръка — и за да се фукаш пред съучениците си.“ Дали баща му помнеше подаръка? Най-вероятно не. И дали изобщо бе написал бележката собственоръчно? Партридж не познава почерка на баща си. Когато беше малък, майка му измисляше гатанки, които подсказваха къде са скрити подаръците им. Разказа му, че баща му е започнал тази традиция в началото на връзката им — малки римувани гатанки и подаръчета. Партридж си спомня това, защото тогава го бе изумил фактът, че родителите му са били влюбени, макар и преди време. Та той не помни баща му да е присъствал дори на рождените му дни.

— Това, за което те повиках, няма нищо общо с рождения ти ден — казва баща му.

— Тогава в списъка следва бащински интерес към учението. Сигурно ще попиташ: „Научи ли нещо важно напоследък?“.

Баща му въздъхва. Дали някой друг си позволява да разговаря с него по този начин? Вероятно не.

— Научи ли нещо важно напоследък? — пита баща му.

— И други хора преди нас са строили Куполи. Това са праисторически градежи — Нюгрейндж, Наут, Мейсхау и така нататък.

Баща му се обляга назад. Кожата на стола му проскърцва.

— Помня първия път, когато видях снимка на Мейсхау. Тогава бях малък, на около четиринайсет. Намерих я в една книга за архитектурните паметници от праисторическата епоха. — Той спира да говори, вдига ръка към слепоочието си и започва да го разтрива с малки кръгови движения. — Това е един от начините да останеш безсмъртен, да построиш нещо, което да издържи на времето. Нещо като завещание. Оттогава не ми излиза от ума.

— Мислех, че завещанието на един човек са децата му.

Баща му го поглежда строго, сякаш Партридж е нахлул в стаята изневиделица.

— Да, имаш право. И това е едната причина да те повикам. В някои аспекти на твоето кодиране се забелязва известна резистентност.

Калъпите за мумии. Нещо не е наред.

— И кои са тези аспекти?

— Мозъкът и тялото на Седж приеха кодирането безпроблемно — отвръща баща му. — Генетично с него много си приличате, но…

— Кои аспекти? — прекъсва го Партридж.

— Интересното е, че става дума за поведенческия код. Сила, бързина, ловкост — всички физически аспекти реагират много добре. Усещаш ли някакви странични ефекти? Психически и/или физически? Загуба на равновесие? Необичайни мисли или спомени?

Ами, да, спомените! Все по-често се сеща за майка си, но няма желание да го сподели с баща си.

— Усещане за студ — отвръща Партридж, — появи се горе-долу по времето, когато разбрах, че ме викаш при теб. Изпитах истински студ.

— Интересно — отвръща баща му и може би за част от секундата изглежда засегнат от забележката.

Партридж посочва към окачените на стената схеми.

— Оригинални ли са? Не съм ги виждал.

— Двайсет години служба — отговаря баща му. — Подарък са.

— Много мило — казва Партридж. — Харесвам работата ти като архитект.

— Точно тя ни спаси.

— Нас ли? — прошепва Партридж. Останали бяха само двамата, семейството им се бе стопило до двама враждуващи помежду си противници.

И сякаш това маркира някакъв естествен преход. Баща му започва да го разпитва за майка му точно преди Детонациите, за седмиците преди смъртта й и за едно точно определено пътуване до морето, където бяха отишли двамата с Партридж — само той и тя.

— Даде ти да пиеш хапчета, нали? — пита баща му.

Сигурно има някой от другата страна на монтирания на стената компютърен екран. Той се взира в тях с празния поглед на наблюдателно огледало. А може би там няма никого. Може би баща му ги е отпратил всички. И все пак ги записват. Това е сигурно. В четирите ъгъла на стаята е монтирана по една камера с лъскаво като мънисто око.

— Не си спомням. Бях много малък. — Но Партридж помни сините таблетки. Трябваше да го отърват от настинката, но, изглежда, влошиха нещата още повече. От треската трепереше целият под одеялата.

— Тя те заведе на брега. Помниш това, нали? Брат ти отказа да отиде. Имаше мач. Тогава беше шампионатът.

— Седж обичаше бейзбола. Всъщност обичаше много неща.

— Сега не говорим за брат ти. — Трудно му е да произнесе името. След смъртта на брат си Партридж бе започнал да брои случаите, в които баща му го бе изричал — не бяха много. Майка му бе загинала в деня на Детонациите, докато помагала на оцелелите да стигнат до Купола, и затова баща му бе започнал да я нарича светица и мъченица, след което постепенно престана да говори за нея. Партридж помни как баща му казва: „Те не я заслужаваха. Погубиха я заедно със себе си“. Беше преди време, когато баща му говореше за оцелелите като за „нашите по-низши братя и сестри“. А лидерите в Купола, в това число и себе си, наричаше „благосклонни наблюдатели“. На моменти все още си служи с изрази като тези, но в делнични разговори оцелелите извън Купола са чисто и просто „несретници“. Неведнъж е чувал баща му да използва тази дума. А и самият Партридж трябва да признае, че голяма част от живота му е преминала в омраза към несретниците, погубили заедно със себе си и майка му. Напоследък обаче в часовете по световна история на Гласингс въпросът какво се бе случило наистина не му дава мира. Гласингс им внушава, че историята е гъвкава материя. Тя може да бъде променяна. Защо ли? За да разкаже по-приятна версия на събитията.

— Сега говорим за майка ти, която ти е дала хапчета, накарала те е да изпиеш нещо, и това е станало, след като заминахте.

— Не си спомням. Бях само на осем. Божичко. Какво искаш от мен?

Но още щом изрича тези думи, той си спомня слънчевите изгаряния, които бяха получили, въпреки че беше облачно, както и приказката за лека нощ за жената-лебед с черни нозе, която научи от майка си, докато боледуваха. Често вижда образа й мислено — къдравата коса и меките ръце с деликатни кости като на птичка. Жената-лебед беше също и кратка песничка. Имаше си мелодия. Към нея имаше и думи, които се римуваха, и различни жестове. Тогава майка му му каза: „Докато ти пея песента, дръж тази огърлица в ръката си“. Той я стисна силно в свития си юмрук. Върховете на огнените крила на лебеда бяха остри, но той продължи да я стиска.

Един път той разказа приказката на Седж. Случи се в Купола в един от онези дни, в които Партридж усещаше особено болезнено липсата на майка си. Седж каза, че това било приказка за момиченца. За деца, които вярват в измислици.

— Порасни, Партридж. Тя е мъртва и вече я няма. Кога ще го проумееш? Да не би да си сляп?

В този момент баща му го притиска:

— Налага се да ти направим още тестове. Купища тестове. Ще те надупчим с толкова много игли, че накрая ще се чувстваш като игленик. — „Игленик“ — това е една от ония думи, които отдавна не му говорят нищо. Възглавница за игли[6]? Това да не е заплаха? Поне така звучи. — Ще ни бъде от полза, ако ни разкажеш какво се случи тогава.

— Не мога. Не че не искам, но не си спомням.

— Слушай, сине — на Партридж не му се нрави начинът, по който баща му изрича думата „сине“, сякаш е упрек. — Крайно време е да се вразумиш. Майка ти…

Очите на баща му издават умора. Устните му са пресъхнали. Изглежда така, сякаш не говори на него. Използва онзи глас, с който си служи по телефона: „Здравей, обажда се Уилъкс“. Той кръстосва ръце на гърдите си. За миг лицето му се отпуска, сякаш си спомня нещо. И тогава главата му започва отново да се тресе. Изглежда, дори ръката му трепери от гняв.

— Майка ти постоянно създава проблеми.

Двамата се споглеждат. Партридж не обелва нито дума, но в ума му се върти все едно и също. „Създава проблеми. Постоянно. Създава проблеми.“ Това не е в минало време. Никой не говори по този начин за мъртвите.

Баща му се съвзема.

— Тя не беше напълно с ума си — той потрива ръце на хълбоците си и се навежда напред. — Разстроих те — казва той. Това също е странно. Той никога не говори за чувства.

— Добре съм.

Баща му се изправя.

— Да повикаме някого да ни направи една снимка. Откога не сме се снимали? — „Вероятно от погребението на Седж“, мисли си Партридж. — Да имаш нещо за спомен в пансиона, за да не ти е мъчно?

— Не ми е мъчно — отвръща Партридж.

Той не чувства дома си като свой дом, не и тук, в Купола, така че как би могъл да му липсва дотолкова, че да му домъчнее?

Въпреки това баща му повиква един от техниците, жена с топчест нос и бретон, и й казва да намери фотоапарат.

Партридж и баща му застават пред наскоро закачените на стената схеми, рамо до рамо, сковани като войници. Блясва светкавица.

Преша

Лов на вехтории

Дори на цяла пресечка разстояние от пазара, Преша усеща миризмата му — на развалено месо и риба, гнили плодове, въглища и пушек. Успява да различи сновящите сенки на амбулантните търговци, които разпознава по кашлицата. Ето как понякога се измерва смъртта. Има различни видове кашлица. С отривисто хъркане. Такива, които започват и свършват с хриптене. Или започват, но не могат да свършат. Други, които бълват храчки. Или завършват с грухтене — този е най-лошият вид, казва дядо й. Това означава, че белите дробове са пълни с течност, и тогава настъпва смърт от инфекция, удавяне отвътре. През деня дядо й хърка, но нощем в съня си получава пристъпи на грухтяща кашлица.

Старае се да върви по средата на уличката. Минавайки покрай навесите, тя чува семейна свада — силен мъжки рев и блъскане на метален предмет в стената. Жената пищи, а детето започва да плаче.

Щом стига до пазара, вижда, че амбулантните търговци вече затварят. Надовлечени от магистралата метални табели служат като покриви и навеси, целите в ръжда. Те затварят сергиите, просмукани с вода талашитени плоскости, товарят стоката си на разнебитени ръчни колички и замятат сергиите с окъсани брезентови покривала.

Преша минава покрай групичка хора, които си шушукат — скупчени в кръг тела, дюдюкане, откъслечен пронизителен смях и отново шушукане. Зърва лицата им, изпъстрени с парчета метал, лъскаво стъкло и неравни белези. Ръката на една от жените изглежда плътно обвита с кожен ръкав с маншет на китката, сраснал се с кожата й.

После вижда група деца, не много по-малки от самата нея. Две от тях — близначки с обезобразени, ръждиви крака, малка част от които оставена на показ от полите — въртят въже, а помежду им скача трето дете, чиято ръка е сякаш издялана от дърво. Междувременно те си тананикат:

Изгори Чист и пепелта вдишай.

От червата му колан уший.

От косата въже изплети.

А от костите Чист сапун направи.

После се мий, мий, мий. Едно, две, три.

Мий, мий, мий. Чистият си ти.

„Чисти“ са наричани онези, които живеят в Купола. Децата са обсебени от Чистите. Те присъстват във всяка детска броилка, обикновено мъртви. Преша знае това стихче наизуст. Като малка тя също скачаше на въже, докато си го тананикаше. Мечтала беше за този сапун като истинска глупачка. А сега се пита дали и тези деца не мечтаят за същото. Какво ли е чувството да си Чист? Да заличиш белезите, отново да имаш ръка вместо кукла?

После вижда момченце с твърде раздалечени очи, разположени едва ли не странично на главата, както при конете. Детето поддържа огъня в метален варел, на който са закрепени два шиша с овъглено месо. Животните, забучени на шишовете, са дребни, с големината на гризачи. Тези деца са били бебета по време на Детонациите, жилави хлапета. Децата, родени преди Детонациите, са наричани Стари, а родените след това — Нови. Новите би трябвало да са Чисти, но нещата не стоят така. Мутациите, предизвикани вследствие на Детонациите, са проникнали дълбоко в гените на оцелелите. Затова не се раждат Чисти бебета. Те се появяват на бял свят обезобразени и носят следите от деформациите на своите родители. Животните също. Вместо всичко да започне на чисто, изглежда, се появяват все по-сложни кръстоски, смесица между хора, животни, земя и предмети.

Но съществува една важна разлика, за която хората на нейната възраст си дават ясна сметка — едните помнят живота преди Детонациите, а другите не. Понякога, след като се запознаят, децата на нейната възраст започват да играят на „Спомени“, обменяйки спомените, сякаш са разменна монета. А споделянето на най-личните спомени е доказателство, че искаш да се припознаеш с човека отсреща — разменна монета за доверие. Но онези, които са твърде малки, за да помнят, стават обект на една омразна комбинация от съжаление и завист. Понякога Преша се улавя в лъжа, преструвайки се, че помни много повече, като заимства чужди спомени и ги смесва със своите. Ала този навик я тревожи заради опасността да повярва в чуждите спомени до такава степен, че нейните собствени да й се сторят ненадеждни. Трябва да се вкопчи здраво в малкото спомени, които има.

Тя плъзва поглед по редицата лица, върху които огънят хвърля странни сенки, отразявайки се в парче метал или стъкло, станало част от нечие лице, разкривайки алени белези, следи от изгаряния и набъбнали израстъци. Едно момиче, което познава, но чието име не помни, вдига поглед към нея и казва:

— Искаш ли парче Чисто месо? Препечено и хрускаво.

— Не — отвръща Преша по-високо, отколкото бе възнамерявала.

Децата избухват в смях, с изключение на момченцето, което наглежда огъня. То завърта своя шиш с малки, деликатни пръстчета, сякаш навива часовник или някакъв вид инструмент. Името му е Микел. Не прилича на останалите деца. В него има някаква твърдост. Видял е доста смърт около себе си, а и родителите му отдавна не са сред живите.

— Сигурна ли си, Преша? — пита той сериозно. — Едно малко парченце, преди да те отведат завинаги?

У Микел има някаква жестокост, въпреки че обикновено тя не е насочена към нея, тъй като Преша е по-голяма от него. Затова думите му я учудват.

— Много мило от твоя страна — отвръща тя, — но ще се въздържа.

Микел я поглежда с разочарование. Вероятно е искал да я накара да се развика, че никога няма да я отведат. При все това, тя изпитва съжаление към него. Тази негова жестокост винаги го е карала да изглежда уязвим, което противоречи напълно на впечатлението, което той иска да създаде за себе си.

Малко по-нататък тя зърва Кепърнес — мъжа, когото дядо й бе споменал. От известно време насам не го е виждала. Той е на същата възраст, предполага тя, на която би бил баща й. Кепърнес товари празни щайги в задната част на една ръчна количка с навити нагоре ръкави, излагащи на показ неговите слаби и жилави ръце, осеяни с парченца стъкло. Мъжът спира за миг поглед върху нея. В една от кошниците му са останали няколко тъмни на цвят грудки. Тя навежда глава, за да скрие белезите от едната страна на лицето си.

— Как е синът ти? Раната на врата му зарасна ли? — попита тя с надеждата, че така ще му напомни, че й е длъжник.

Той спира и изпъва гръб с гримаса на лицето. В едното му око проблясва златистооранжева мъглявина — катаракта, резултат от избухналата радиация, което не е нещо необичайно.

— Ти си хлапето на шивача на плът, нали? Май беше негова внучка? Не бива да се навърташ наоколо. Вече си голяма, нали?

— Не, не съм — отвръща тя отбранително. — Все още съм на петнайсет.

Превива рамене, сякаш да се предпази от вятъра, но всъщност се опитва само да изглежда по-малка.

— Така ли? — той спира и се втренчва в нея. Фокусира я със здравото си око, единственото, с което вижда. — Рискувах живота си за тези грудки. Изрових ги недалеч от горския терен на ОСР. Останаха само няколко.

— Аз пък разполагам с нещо уникално. Нещо, което само човек, натрупал състояние, може да си позволи. Тоест, не е за всеки.

— И какво е то?

— Пеперуда — отвръща тя.

— Пеперуда ли? — изсумтява той. — В днешно време не са останали много. — Това е самата истина. Пеперудите са много редки. Преди година, година и нещо, Преша бе видяла няколко пеперуди, незначителен признак на възраждане.

— Всъщност е играчка.

— Играчка ли?

Децата вече не разполагат с играчки. Всъщност играят със свински пикочни мехури и парцалени кукли.

— Дай да погледна.

Тя поклаща глава.

— Няма смисъл да я гледаш, ако нямаш пари да я купиш.

— Нека само я погледна.

Тя въздиша с престорено раздразнение. После изважда пеперудата и я показва.

— По-близо — казва мъжът.

Чак сега тя забелязва, че и двете му очи са пострадали от Детонациите, едното доста по-зле от другото.

— Обзалагам се, че като малък си имал истински играчки — подхвърля Преша.

Той кима и пита:

— Какво прави?

Тя навива фигурката и я поставя в ръчната количка. Пеперудата започва да пърха с крила.

— Чудя се какво е било да растеш по онова време. С всичките онези Коледи и рождени дни — казва тя.

— Като малък вярвах в чудеса. Можеш ли да си представиш? — казва той и килва глава настрани, загледан в играчката. — Колко струва?

— Обикновено ги продавам скъпо. Това е нещо като сувенир от изгубеното минало. За теб обаче… Ще ти ги дам само за няколко коренчета, онези, които са ти останали. Имаме нужда от тях.

Той й подава кошницата, тя изсипва корените в торбата си и му дава пеперудата.

— Ще я подаря на сина ми. Не му остава много време — казва Кепърнес. Преша вече се е обърнала да си върви. Тогава чува тракането на навиващия механизъм, а после и пърхането на крилата. — Това ще го ободри.

„Не — казва си тя. — Върви. Не задавай въпроси.“ — Но Преша помни добре сина му. Много мило хлапе. И куражлия. Изобщо не заплака, докато дядо й зашиваше раната на врата му, въпреки че нямаше нищо срещу болката.

— Какво е станало с него?

— Нападна го едно Пясъчно създание. Беше излязъл на лов край полята, недалеч от пустинята. Видял окото му да примигва от земята, след което съществото го повлякло навътре в пясъка. Майка му била с него и го измъкнала. Но онова нещо го ухапало. А кръвта му се инфектира.

Пясъчните създания са същества, слели се със земята, а в градовете — с рухналите сгради. Повечето от тях измряха скоро след Детонациите поради липса на препитание, уста или храносмилателна система. Но част от тях оцеляха, защото след мутациите се превърнаха повече в скали, отколкото в хора, а други, слели се с животни — защото започнаха да действат в сговор със зверовете. Когато се рови из руините на града, Преша е нащрек за Пясъчни същества, които могат да изникнат изневиделица, да сграбчат крака й и да я повлекат надолу. Досега обаче никога не е излизала извън града, където момчето е било нападнато. Там, на това място, има същества, слели се със земята. Чувала е, че могат да бъдат забелязани как примигват от покрития с пепел пясък на Мъртвите полета. Чувала е също, че много от сървайвалистите[7], които преди Детонациите били убедени, че се задава началото на Края на света, и се преселили в горите, след това се слели с дърветата.

Чувала е, че такова едно ухапване е ужасяващ начин да намериш смъртта си. Понякога детето получава апоплектичен пристъп и на устата му избива пяна. Преша бърка в торбата, за да извади грудките.

— Не знаех — казва тя. — Слушай, задръж и грудките, и пеперудата.

— Не — отвръща Кепърнес и прибира пеперудата в горния вътрешен джоб на палтото си. — Наскоро видях дядо ти. И той не е много добре, нали? Всички имаме болни близки. А сделката си е сделка.

Преша не е сигурна какво да отговори. Всъщност той е прав. Всеки има по някой близък, който е починал или е на смъртно легло.

— Добре — кимва Преша. — Много съжалявам.

Той се залавя отново да товари ръчната количка и поклаща глава.

— Всички съжаляваме.

Кепърнес разстила едно тежко платнище и покрива натоварената стока. Докато не гледа към нея, тя повдига торбата си и оставя няколко грудки да се търкулнат обратно в кошницата.

След това веднага се обръща и си тръгва. И бездруго си дава сметка, че не би могла да ги изяде всичките, не и, когато знае, че синът на Кепърнес умира и че му е взела повече пари, отколкото обикновено взима за фигурките си.

Сега обаче ще трябва да се порови из боклуците. Кепърнес има право. Дядо й наистина не е добре. Не му остава много време. Какво ще стане, ако скоро я отведат или се наложи да избяга? Трябва да направи възможно най-много фигурки, които ще бъдат за дядо й средство за търгуване и препитание. Тя ускорява крачка.

Щом стига до края на пазара, тя спира. Защото там, на една ниска тухлена стена, е залепен новият списък на ОСР. Краищата му пърпорят на студения вятър. Амбулантни търговци бутат ръчните колички надолу по улицата с високо, екливо трополене. Изчаква ги да преминат, а после тръгва към списъка. Притиска с ръце хартиените краища. Шрифтът е дребен. Налага се да се приближи още повече. Плъзва поглед надолу по страницата.

И тогава го забелязва.

Името Преша Белз и до него датата си на раждане.

Проследява буквите с върха на показалеца си.

Вече не може да отрича истината. Няма никакво изгубено досие с личните й данни. Името й е тук. Пред нея.

Започва да отстъпва назад, препъвайки се в разпилените наоколо тухли. Свива в първата улица, изпречила се пред очите й.

Премръзнала е. Въздухът е влажен. Тя вдига нагоре яката на пуловера си, за да покрие шията си, издърпва развлечения ръкав над главата на куклата, все още с нахлузен отгоре й чорап, мушва я под другата си мишница и накрая кръстосва ръце на гърдите си. Всъщност това е навик, прави го винаги, когато е навън сред хората, когато се чувства нервна. Почти като утеха.

Сред руините от двете страни все още се издигат скелетите на сгради, в които разни хора са намерили временен дом. После минава покрай една напълно сринала се сграда. Това е най-доброто мястото за лов на вехтории. Сред купищата отломки се е случвало да попадне на някои наистина прекрасни неща — парче тел, монети, метални катарами, ключове — но руините са опасни. В прокопаните сред тях пещери Пясъчните създания и Зверовете, запазили по-човешки облик, палят вътре огън, за да се стоплят и да сготвят уловената плячка, а през пролуките навън се процеждат струйки пушек. Тя си представя сина на Кепърнес насред Мъртвите полета, окото, което се появява в пясъка около краката му — и тогава една ръка се стрелва изневиделица и го повлича надолу. Само че тя е сама. Ако я сграбчат и повлекат надолу, ще бъде изядена парче по парче, докато накрая не остане нищо от нея.

Не се вижда никакъв пушек, затова тя се покатерва на една камара клатушкащи се камъни, като внимава къде стъпва и се оглежда за лъскави метални предмети и парчета тел. Руините наоколо са почти напълно опоскани, но въпреки това тя успява да открие нещо, което навремето сигурно е било струна за китара, няколко парчета пластмаса, приличащи на части от стара игрална дъска, и тънка метална тръба.

Вероятно би могла да направи нещо специално за дядо си — подарък, който си струва да запази. Не желае да използва думите „за спомен“, защото това й напомня, че скоро може да е далече от тук, но те просто не й излизат от ума. За спомен.

Когато се отправя към къщи, минавайки обратно през пазара, сергиите вече са затворени. Закъсняла е. Трябва да побърза. Дядо й ще започне да се тревожи. В отсрещния край на пазара вижда момчето с раздалечените очи, Микел. Този път детето пече друга животинка върху тимпана. Това е едно съвсем малко зверче, почти колкото мишка, което едва ли си струва труда.

До него стои малко момченце. То протяга ръка към месото.

— Не пипай! Ще се изгориш! — предупреждава го Микел и блъска момчето, което пада на земята.

То е босоного. Вместо палци на краката му има само две чуканчета. Като вижда кръвта на ожуленото си коляно, момчето хуква към една сумрачна входна врата. От там се подават три жени, сраснали се в едно цяло, чийто общ торс остава скрит в безпорядък от диплещо се сукно. На места лицата им изглеждат лъскави и сковани, сякаш излети от пластмаса. Групита, така ги наричат. Раменете на едната жена са отпуснати, гръбнакът — превит в дъга. Виждат се много ръце — едните светли и луничави, а останалите смугли. Жената в центъра улавя момчето за ръката и казва:

— Мълчи. Не вдигай шум. Мълчи.

Жената с превития гръбнак, която едва се държи на краката си, кресва на Преша:

— Ти ли му стори това? Ти ли беше?

— Не съм го докоснала с пръст — отвръща Преша и придърпва надолу ръкава си.

— Време е да се прибираш — обръща се жената към момчето. После се озърта наоколо, сякаш подушила нещо във въздуха. — Веднага.

Момчето се изплъзва от ръцете й и с още по-силен рев се спуска надолу по улицата право към опустелия пазар.

Жената с превития гръбнак хвърля поглед през рамо и размахва към Преша костелив юмрук с изпъкнали стави.

— Видя ли какво направи?

Но тогава чува зад себе си виковете на Микел:

— Чудовище! Чудовище!

Преша се обръща и вижда подобен на вълк Звяр — този път обаче животинската природа е надделяла над човешката. Има рунтава козина, но по протежение на ребрата му са вдълбани късове стъкло. Накуцвайки, съществото препуска на четири лапи, после спира и се изправя на задните си крака, като почти достига ръста на възрастен човек. Крайниците му завършат с извити хищни нокти, ала вместо муцуна, съществото има розово, почти голобрадо човешко лице, с изпъкнала, тясна челюст и дълги зъби. Ребрата му се повдигат и отпускат учестено. В плътта на гърдите му е вдълбана метална верига.

Микел се покатерва върху тимпана, а от там скача на близкия ламаринен покрив. Групитата хлътват обратно в тъмния вход и затулват вратата с широка дървена дъска. Дори не им хрумва да повикат изгубеното дете, което продължава да тича сам-само по пустата улица. Преша знае, че Звярът ще погне първо детето. По-малко е от нея, идеалната плячка. Но, разбира се, би могъл да нападне и двама им. Несъмнено е достатъчно едър.

Стиснала здраво торбата, Преша хуква да бяга, ръцете й разсичат бясно въздуха, а краката й се движат главоломно. Бягането е в кръвта й, винаги е била бърза като вятъра. Може би го е наследила от баща си, куотърбека. Подметките на обувките й са износени и тя усеща настилката през тънката материя на чорапите си.

Сега, когато пазарът е затворил, улицата изглежда някак чужда. Звярът се носи неумолимо по петите й. Наоколо няма друг, освен малкото момче и нея самата. Момчето вероятно е усетило, че е настъпила промяна, че нещо не е наред. То се обръща и очите му се разширяват от страх. Тогава се спъва и сковано от ужас, не може да се изправи. Вече близо до него, Преша забелязва, че кожата до окото му е обгорена и излъчва синкавобяло сияние, сякаш е от мрамор.

Преша притичва до него.

— Хайде! — подканя го тя, прихваща го под мишниците и го изправя на крака. Тъй като едната й ръка е почти безполезна, тя се нуждае от помощта на момчето. — Дръж се здраво!

Като обезумяла се оглежда на всички страни, търсейки нещо, на което да се покатерят. А Звярът постепенно ги застига. От двете страни на улицата няма нищо друго, освен руини, но далече напред тя забелязва сграда, която е само частично срутена. Металната врата е снабдена с желязна решетка — това е вратата на магазин, който навремето е имал витрина от шлифовано стъкло, също като бръснарницата. От дядо си знае, че преди е бил заложна къща и че хората най-напред плячкосали места като това, тъй като вътре имало оръжие и злато, въпреки че златото с течение на времето бе изгубило стойността си.

Вратата е леко открехната.

Детето, което се оказва по-тежко, отколкото е предполагала, надава високи и пронизителни писъци. То е обвило плътно ръце около врата й, спирайки дъха й. А Звярът е толкова близо, че Преша долавя учестеното му дишане.

Тя се спуска към металната решетка, отваря я, завърта се бързо и я затръшва, като не изпуска детето из ръце. Вратата се заключва автоматично.

Двамата се оказват в малка гола стая с няколко палета на пода. Тя закрива с ръка устата на пищящото дете.

— Тихо, пази тишина! — казва тя, отстъпвайки заднешком към отсрещната стена. Накрая сяда в сумрачния ъгъл на стаята, взела детето в скута си.

Звярът мигом се озовава пред вратата — от устата му се изтръгва лай, ноктите му дращят през решетката. В него не е останало нищо човешко, освен лицето и очите. Вратата издрънчава шумно. Объркан, Звярът се снишава предпазливо и започва да ръмжи. Но тогава извръща глава и подушва въздуха. Нещо друго е привлякло вниманието му и той се отдалечава тичешком.

В този момент момчето я ухапва с все сили по ръката.

— Ох! — възкликва Преша и разтрива длан в панталоните си. — Защо го направи?

Момчето я поглежда с широко ококорени очи, сякаш и самото то е изненадано.

— Очаквах по-скоро да ми благодариш.

В другата част на стаята отеква силен трясък.

Преша ахва от изненада и се обръща. Момчето също поглежда нататък.

На пода се е отворил капак и от долното помещение се е показал до раменете млад мъж. Косата му е рошава, а очите — тъмни и сериозни. На възраст изглежда малко по-голям от Преша.

— Защо сте тук, за събранието ли?

От устата на момчето се изтръгва нов писък, сякаш това е единственото, което знае. „Нищо чудно, че жената му се скара да мълчи — мисли си Преша. — Истински кресльо.“ — Тогава детето се втурва към решетката на входа.

— Не излизай навън! — предупреждава го тя.

Но момчето не губи време. То отключва бързо вратата, изскача навън и изчезва.

— Кой беше това? — пита младият мъж.

— Дори не го познавам — отвръща Преша и се изправя. Чак сега забелязва, че младият мъж е застанал на разнебитена, сгъваема стълба, която се спуска към мазето. А помещението отдолу е претъпкано с хора.

— Знам коя си — казва той. — Ти си внучката на шивача на плът.

Тогава тя забелязва двата белега отстрани на лицето му, вероятно дело на дядо й. От опит знае, че шевовете не са много стари, най-много на година-две.

— Не помня да сме се срещали.

— Не сме — отвръща той. — Пък и тогава бях доста очукан — посочва лицето си. — Едва ли би ме познала. Аз обаче помня, че те видях.

Поглежда я по начин, който я кара да се изчерви. Струва й се, че у него има нещо познато, нещо в тъмния блясък на очите му. Лицето му й харесва, това е лице на оцеляващ — силно изразена челюст с два дълги, вдълбани белега. А очите му — в тях има нещо, което го кара да изглежда ядосан и мил едновременно.

— За събранието ли си дошла? Вече започваме. Долу има храна.

За последен път е навън, преди да навърши шестнайсет. Името й е в списъка. Сърцето й се блъска в гърдите. Току-що спаси онова дете. Обзема я чувство на смелост. И освен това умира от глад. Мисълта да похапне й се струва привлекателна. Може би ще има достатъчно храна и ще успее да свие незабелязано нещичко за дядо си.

Навън отеква вой. Звярът е още наблизо.

— Да — казва тя. — Тук съм за събранието.

На лицето му се появява намек за усмивка, но бързо изчезва. Не е от хората, от които лесно можеш да изтръгнеш усмивка.

— Ново попълнение! Направете място!

В този миг Преша забелязва някакво пърхащо движение под синята риза на гърба му, сякаш леки вълнички.

И тогава се сеща кой е той — момчето с птици на гърба.

Партридж

Металната кутия

Момчетата от класа по световна история на Гласингс са умълчани — нещо твърде необичайно, защото училищните екскурзии обикновено изкарват на показ най-лошото в тях. Единствено стъпките им трополят и отекват сред подредените по азбучен ред върволици от метални кутии. Дори Гласингс, който винаги има какво да каже, не нарушава тишината. Лицето му е изопнато и зачервено, сякаш нещо е заседнало на гърлото му — скръб или надежда? Партридж не е сигурен кое от двете. Тътрейки крака, Гласингс изчезва по една от пътеките.

Въздухът в Купола е винаги сух и стерилен, напълно статичен. В Архива на починалите близки обаче въздухът е леко зареден, почти електрически. Партридж не би могъл да го докосне с пръст. Разбира се, казва си той, не е възможно складираните тук вещи на починали хора да са по-различни по молекулен строеж от които да е други вещи, но въпреки това изглежда, сякаш е тъкмо обратното.

А може би причината не е нито в личните вещи на починалите, нито във въздуха. Може би заредени с напрежение са самите момчета, всяко от което търси да намери някое конкретно име. Всеки един от тях е изгубил близък човек по време на Детонациите, също като Партридж. И ако от целия живот на този човек е останал някакъв артефакт, някаква вещ, напомняща за неговото съществуване, тя бива поставена в метална кутия, надписана, каталогизирана, заключена тук завинаги. За да бъде почитана ли? Някои от момчетата обаче познават хора, които са починали в Купола след Детонациите. Партридж също има такъв близък. Но когато изгубиш някого в Купола, около тази загуба не се вдига много шум. Такива загуби се приемат с лекота. На фона на всички онези колосални, глобални загуби, как да приемеш лично една собствена загуба? А случаите на сериозни заболявания са рядко срещано явление или по-точно — добре потулени.

Гласингс неведнъж през последните няколко години е подавал молба за тази училищна екскурзия. Най-накрая бе получил разрешение и ето ги тук. От невидими тонколони някъде над тях гръмва предварително записан женски глас, който започва да разказва:

— Всеки починал има право на една малка метална кутия за личните си вещи. Телата се кремират, защото пространството тук се котира скъпо. Налага се да сведем до минимум останките. Такива са правилата, докато земята не стане отново обитаема и не си възвърнем полагаемото място на пълноправни участници и създатели на естествения пейзаж.

— Може ли да отворим кутиите? — обажда се Арвин Уийд. — Тук е една от лелите ми.

— Леля Уийд! — подхвърля подигравателно едно от момчетата.

— Може — отвръща сепнато Гласингс, който, няма съмнение, също издирва някого. — Такъв достъп не се получава всеки ден. Проявете уважение. И не пипайте нищо.

С други думи, Гласингс ще отвори кутията, която търси, стига да я намери. Отначало Партридж бе смятал, че няма да им позволят да надникнат вътре, че само ще ги пуснат да погледнат редиците с метални кутии. Сърцето му започва да бие учестено. Тогава той ускорява крачка, преди Гласингс да промени решението си и преди някой от лекторите да влезе и да ги спре. Напредва почти тичешком. Усеща, че му се завива свят. Изглежда, сега всички момчета сноват наоколо почти бежешком, занасят на завоите, олюляват се заради въздействието на кодирането върху равновесието.

Препускайки по дългата пътека, Партридж най-сетне стига до края на азбуката — Уилъкс. Открива надпис с името на брат си — СЕДЖ УОТСЪН УИЛЪКС — и датите на раждането и смъртта му, толкова окончателни и категорични, отпечатани със стегнат шрифт. Той прокарва пръст по релефните букви. Мастилото все още не е избеляло, както при някои от другите надписи. Седж си бе отишъл само преди година. Но Партридж има странното чувство, че го няма от цяла вечност, но в същото време, че е още тук, че е станала чиновническа грешка. Спомня си последния път, когато го бе видял. Беше на официалната вечеря по случай назначението му. Седж и другите пет момчета, завършили току-що академията, бяха първите попълнения в новия елитен корпус. Седж носеше униформата си. Кодирането бе дало пълен резултат. Брат му беше по-висок, по-широкоплещест и с по-здрава челюст. Казал беше на Партридж, че е прекалено кльощав:

— Взимай двойна порция протеинови блокчета — посъветва го той, а в следващия миг задържа погледа си върху него и добави: — Помниш ли историята, която ми разказваше? Онази приказка?

Партридж поклати глава.

— Понякога мисля за нея.

Тогава Седж се засмя. А точно преди да си тръгне, той прегърна брат си и прошепна на ухото му:

— На теб това може да не ти се случи.

Тогава Партридж си помисли, че брат му го подценява, сякаш не е достатъчно мъж, за да издържи до края на обучението. Но когато го намериха мъртъв, Партридж започна да се пита дали в тези думи не се съдържаше искрено желание и надежда.

Партридж няма никаква представа каква е съдбата на другите пет момчета, получили назначение в същия онзи ден. До него бе достигнал слухът, че били подложени на интензивна подготовка и семействата им получавали от тях единствено писма. Тогава си бе помислил, че близките им вероятно не се оплакват — трябваше да бъдат доволни, че децата им са още живи.

Той увива пръсти около дръжката, но по някаква причина няма сили да погледне вътре в кутията. Седж е мъртъв. Ситният печатен надпис под името му гласи: „ПРИЧИНА: ОГНЕСТРЕЛНА РАНА ПРИ СОБСТВЕНОРЪЧНО ПРОИЗВЕДЕН ИЗСТРЕЛ“. Тук самоубийството не носи онзи позорен печат от времето, преди да заживеят в Купола. Ресурсите по право се полагат само на онези, които са здрави и имат силна воля за живот. За умиращите не се отделят кой знае какви ресурси — това би било непрактично. Един ден, може би съвсем скоро, всички те ще се завърнат в света, който ги очаква навън, в Новия Рай, както го наричат някои, и тогава те ще трябва да бъдат силни. Самоубийството на Седж е трагедия, защото той беше млад и силен, но да отнемеш собствения си живот, е признак на слабост, въпреки че в този акт има и нещо достойно за уважение — с такива помпозни слова увещаваха Партридж, че Седж е забелязал тази своя слабост и се е пожертвал в името на останалите. Партридж ненавижда този вид празнословене. „Брат ми е мъртъв — иде му да изкрещи в лицата им. — Той беше убиец и жертва едновременно. И никой от нас не може да го върне обратно!“

Няма никакво желание да вижда какво е останало днес от брат му. Съдържанието на една метална кутия. Просто няма да го понесе.

Следва кутията на майка му — АРИБЕЛ КОРДИНГ УИЛЪКС. Той е учуден, че изобщо я намира тук. Партридж е готов да приеме всеки свързан с нея спомен, независимо от това дали е прибран в кутия, или не. Той издърпва малката метална дръжка, изважда кутията и я отнася на тясната маса в средата на пътеката. Повдига капака. Не е разпитвал много баща си за нея. Забелязал е, че в такива моменти баща му се чувства неловко. На дъното на кутията Партридж намира картичка за рожден ден с балони от лицевата страна, без пощенски плик и написана от майка му до него по случай деветия му рожден ден — но тогава той още не беше настъпил — малка метална кутийка и стара снимка, на която е на плажа заедно с майка си. Стъписва го фактът колко истински изглеждат тези неща. Навярно ги е донесла в Купола преди Детонациите. Разрешили бяха на всекиго от тях да вземе със себе си няколко малки предмета със сантиментално значение. Баща му бе казал, че това, разбира се, били мерки за непредвидени случаи, които по всяка вероятност никога нямало да настъпят. А тези неща сигурно бяха от кутията, която майка му сама е донесла тук.

Значи, майка му е съществувала. Партридж се замисля какво ли целеше баща му с всички онези въпроси. Дали майка му не бе възразила на неговото кодиране? Дала ли му беше хапчета? И дали майка му не знаеше повече, отколкото баща му й бе доверил?

Той разтваря картичката и започва да чете ръкописния текст: „Нека светлината те води навсякъде. Следвай душата си. Защото тя има крила. Ти си моята пътеводна звезда, също като онази, която изгря на изток и направляваше Мъдреците. Честит 9-и рожден ден, Партридж. С обич, мама“.

Дали не е знаела, че няма да бъде до него на деветия му рожден ден? Дали не го е планирала предварително? Опитва се да си представи думите, изречени с гласа на майка му. Така ли говореше тя на рождени дни? Наистина ли беше нейната пътеводна звезда? Той прокарва пръст по думите, написани с такъв натиск, че усеща оставените от химикалката бразди.

Той взима в ръце металната кутийка и едва сега забелязва малко ключе на гърба й, точно до пантите на капачето. Повдига го. Отвътре отекват няколко звънливи ноти — музикална кутия. Затваря бързо капачето с надеждата, че останалите момчета са твърде погълнати от собствените си находки и не са чули нищо.

Скрит под музикалната кутийка, Партридж открива тънък синджир с медальон — златен лебед с око от наситеносин камък. Той вдига синджира и медальонът-лебед се завърта. Щом майка му е съществувала, какво пречи още да е така? В този миг чува отново гласа на баща си: „Майка ти постоянно създава проблеми“. Създава проблеми.

Тогава Партридж осъзнава, че трябва да избяга от Купола. Ако тя е жива, ако съществува и най-малката надежда за това, той трябва да се опита да я открие.

Оглежда се наляво и надясно по пътеката — чисто. След това взима дребните предмети и един по един ги скрива бързо в джобовете на сакото си, после прибира кутията обратно в процепа, при което се чува триене на метал в метал и накрая лек трясък.

Преша

Събранието

Стаята е малка и претъпкана. Вътре са събрани само дузина хора, всичките правостоящи, и когато Преша слиза долу по стълбата, те се раздвижват с пуфтене, подразнени от присъствието й, защото ще заема място. Ядосани са, предполага тя, защото ще трябва да делят храната с още един човек. Стаята мирише на оцет. Въпреки че никога не е опитвала кисело зеле, от дядо си знае какво представлява, така че се пита дали няма да ядат точно това. Дядо й бе обяснил, че това е немска храна.

Младият мъж, появил се по-рано през отвора на пода, сега си проправя път към далечната стена на стаята. Преша се придвижва стъпка по стъпка сред скупчените хора, за да може до го вижда по-добре. Той е широкоплещест и мускулест. Тук-там синята му риза е съдрана. Ръкавите са протрити на лактите. А на мястото на липсващите копчета се виждат продупчени в плата дупки, завързани с канап.

Спомня си първия път, когато го беше видяла. След като цял ден бе обикаляла на лов за вехтории, тъкмо бе свила по малката уличка пред дома си, когато долови гласове през прозореца. Тогава спря и надникна вътре. Видя същото това момче — само че с две години по-младо от сега, но пак толкова силно и жилаво — легнало на една страна на масата, докато дядо й се занимаваше с лицето му. Вътре не се виждаше много ясно заради напукания прозорец, но въпреки това беше сигурна, че гърбът му е покрит с малки пърхащи крилца на птици — зърнала беше разрошена сива перушина и само за миг чифт оранжеви крачета, подаващи се изпод едно мъхесто коремче. Накрая момчето се изправи и облече ризата си. Преша пристъпи към вратата, оставайки скрита от погледа му. Момчето нямаше никакви пари в себе си. Затова предложи на дядо й да му донесе оръжие, с което да му плати. Но дядо й отказа с думите:

— Ще имаш нужда от нещо, с което да се защитаваш. Освен това — додаде той, — с времето ти ще ставаш по-силен, а аз все по-стар и по-слаб. Така че предпочитам да ми дължиш услуга.

— Не обичам да дължа услуги — отвърна момчето.

— Жалко — каза дядо й. — Защото на мен ми трябва точно това.

Тогава момчето изхвърча от стаята и когато сви зад ъгъла, се блъсна право в Преша. Тя политна назад и той я улови за ръката, за да й помогне да запази равновесие. Но се оказа, че е хванал обезобразената й ръка, завършваща с глава на кукла. Той я забеляза и каза:

— Извинявай.

За това, че се блъсна в нея, или за деформацията й? Тя дръпна ръката си от неговата.

— Нищо ми няма — отвърна тя. Но се чувстваше неловко, защото момчето сигурно знаеше, че тайно го е наблюдавала.

И ето че сега стои пред нея — момчето, което не обича да остава длъжник, но все пак дължи услуга на дядо й. Момчето с птици на гърба.

В този момент той открива събранието:

— Сред нас има нов човек — казва той и посочва към Преша. Присъстващите се обръщат и я поглеждат. Като всички останали, те също имат белези, следи от изгаряния, зачервени и набръчкани белези, подобни на въжета. Кожата под челюстта на едното от тях е провиснала, образуваща дипли, и толкова набръчкана, че напомня за кора на дърво. Преша разпознава само едно от лицата — Горс, изчезнал преди няколко години заедно с по-малката си сестра Фандра. Тогава Преша започва да дири с поглед Фандра, която има хубава златиста коса и силно обгорена лява ръка. Двете имат навика да се шегуват, че от тях ще излезе чудесен екип. Заедно разполагаха с пълен комплект здрави ръце, дясната на Фандра и лявата на Преша. Но не вижда момичето в стаята. Горс среща погледа й и свежда очи встрани. На Преша й се завива свят. Нелегалната мрежа — може би тя не само съществува, но и работи. Сега вече е сигурно, че има поне един оцелял, да не говорим, че всички тук са по-големи от нея. Това ли са нелегалните? И дали момчето с птици на гърба е техният водач?

Какво ли си мислят всички тези хора, вперили погледи в нея? Тя свежда глава на гърдите си, като скрива от тях белега с форма на полумесец и придърпва надолу ръкава на пуловера, покривайки главата на куклата. После им кимва с надеждата, че скоро ще извърнат очи от нея.

— Как се казваш? — пита я момчето с птици на гърба.

— Преша — отвръща тя, съжалила още в същия миг за прямотата си. Да беше използвала фалшиво име. Та тя изобщо не познава тези хора. Дори не бива да е тук. Дава си ясна сметка за това. Иска й се да си тръгне, но се чувства хваната в капан.

— Преша — изрича едва чуто той, сякаш да провери как звучи името й. — И така — обръща се към групата, — да започваме.

Едно момче от публиката вдига ръка. Лицето му е частично обезобразено в резултат на инфекции, пламнали там, където металът на бузата му, някога хром, но сега покрит с ръжда, преминава в нагъната кожа. На това място се вижда изпъкнала ивица болезнено загноила кожа. Не намери ли отнякъде антибиотичен мехлем, това би могло да му струва живота. Преша познава хора, починали от също толкова елементарни инфекции. Лекарството може да се открие на определени сергии на пазара, но само понякога и на много висока цена.

— Кога ще ни позволиш да погледнем в сандъка? — пита той.

— Когато приключа, Холбърн, както винаги досега. Знаеш добре това.

Холбърн се оглежда смутено наоколо и започва да чопли един струпей на бузата си.

Преша чак сега забелязва сандъка, изтикан плътно до стената. Хрумва й, че храната може да е вътре.

Преша започва да разглежда момичетата в публиката. Едната има телени жици на врата. Ръката на друга е свита плътно около металната дръжка на велосипед, която е отрязана с трион и стърчи от китката й като счупена кост. Преша е учудена, че те не крият деформациите си. Първата би могла да носи шал, а втората — да нахлузи чорап на ръката си, подобно на самата нея. На лицата им обаче са изписани твърдост и самообладание, граничещи с гордост.

— За онези от вас, които са тук за първи път, — подхваща момчето с птици на гърба, хвърляйки поглед към Преша, — аз съм един от мъртвите.

Това означава, че той е в списъка на починалите по време на Детонациите. И ОСР не го търси. Което в края на краищата не е чак толкова лошо.

— Родителите ми бяха професори и починаха още преди Детонациите. Развиваха опасни идеи. Разполагам с останките от една книга, върху която двамата работеха заедно и от която черпя голяма част от сведенията си. След смъртта им ме изпратиха при леля ми и чичо ми. Така че, когато избухнаха Детонациите, живеех при тях. Те не оцеляха. Затова от деветата си година насам преживявам съвсем сам. Името ми е Брадуел, а това е „История на сенките“.

Брадуел. Изведнъж си спомня слуховете, които е чувала за него — опозиционер, който се занимава с теория на конспирацията и проповядва сред Руините. Чувала е, че оспорва голяма част от твърденията, свързани с Детонациите и Купола, и най-вече онези, които издигат в култ Купола, представяйки го погрешно като нещо божествено, като някакъв милостив, но далечен бог. Въпреки че не е сред хората, които боготворят Купола, Преша го беше намразила заради идеите му. На кого са притрябвали тези теории на конспирацията? Злото вече е сторено. Връщане назад няма. Какъв е смисълът да чоплят все едно и също?

А сега, като го гледа как говори и крачи насам-натам с ръце в джобовете, в нея започва да се заражда омраза и към самия него. Той е арогантен параноик. Бълва теориите си за ръководителите на Купола. Твърди, че разполага с доказателство, че именно те са предизвикали тази тотална разруха, за да заличат всички хора от лицето на земята, с изключение на една малка група избраници, намиращи се под закрилата на Купола. И Куполът е създаден единствено с тази цел, а не като прототип за защита срещу вирусни атаки, екологични бедствия или нападения от други държави. И също, че идеята била да оцелеят само шепата избраници в Купола, където щели да изчакат, докато земята не се възстанови сама, и тогава щели да се завърнат. Да започнат на чисто.

— Не се ли питате защо не настъпи истинска ядрена зима? Ще ви кажа, защото цялата операция е била замислена по такъв начин, че това явление да бъде избегнато. Използвали са коктейл от бомби. Спътници на ниска орбита с неутронна система за повишена радиация, известни като СНОНСПР, и Спътници на висока орбита с неутронна система за повишена радиация, или СВОНСПР, усилващи електромагнитния импулс — ЕМИ.

След това започва да говори за разликата между атомните и ядрените бомби, които също били част от коктейла, и за импулсите, замислени по такъв начин, че да прекъснат всички комуникации.

— Как мислите, че се появиха Пясъчните създания? Бомбите разрушиха молекулната структура на веществата. Коктейлите предизвикаха разпространението на нанотехнология, която ускорява възстановяването на земята — нанотехнология, която помага на молекулите отново да се съберат. С помощта на ДНК, която е носител на информация, но също и отличен ускорител на процесите на свързване на клетките, нанотехнологията направи нашите сраствания още по-устойчиви. Именно тази нанотехнология помогна на хората, озовали се в капан в руините на сградите или в опустошените от огъня места, да се върнат към живота. Въпреки че не успяха да се освободят напълно, човешките клетки на Пясъчните създания набраха мощ и се научиха да оцеляват.

Той скача от една конспирация на друга, правейки прехода помежду им толкова бързо, че Преша не успява да разбере почти нищо. Всъщност тя изобщо не е сигурна дали някой очаква от нея да разбере теориите. Тази реч не е предвидена за непосветени. Събралите се тук хора изповядват чужда за нея идеология. Всички те кимат, сякаш това е някаква приказка за лека нощ, която вече са наизустили, за да могат да я предадат нататък. Преша декламира Посланието наум: „Братя и сестри, знаем, че сте тук. Един ден ще излезем от Купола и ще дойдем при вас с мир. Засега ще бдим отдалече, с чувство на милосърдие“. А после изображението на древния кръст, за който баща й казваше, че е ирландски. Куполът може и да не е милостиво проявление на бога, както вярват мнозина, но неговото Послание не е послание на силите на злото. Техният грях е, че са оцелели. И тя не може да ги съди за това. Защото носи същата вина.

Изведнъж й хрумва идеята, че щом самата тя е чувала за Брадуел, вероятно и ОСР знае за съществуването му. Побиват я тръпки на панически страх. Намира се в опасност заради самото си присъствие тук. Брадуел е почти на осемнайсет и въпреки че е в списъка на починалите, сигурно е главна мишена за ОСР. От начина, по който говори, стават ясни няколко неща. Той мрази ОСР, защото намира организацията за слаба, проядена от собствената си алчност и мерзост, неспособна да превземе Купола или да доведе до каквато и да е истинска промяна. „Поредният корумпиран тиранин“ — казва той. Но ги презира най-много заради липсата на прозрачност. Никой не знае имената на най-високопоставените служители в ОСР. Те оставят обикновените войници да им вършат мръсната работа по улиците на града.

Ако го чуят да говори по този начин, със сигурност го очаква разстрел — вероятно на публично място. Всички тук ще бъдат обявени за врагове на ОСР, което се наказва със смърт. Преша иска да се махне оттук, но как? Стълбата, извеждаща към отвора на тавана, в момента е сгъната. Ще се наложи да направи сцена. А после ще трябва да дава обяснения. Ами ако стане нещо още по-лошо? Ако нападнат мястото и тя се окаже залостена тук, в обкръжението на тези хора?

Въпреки това Преша изгаря от любопитство да разбере какво има в сандъка. Онова момче на име Холбърн очевидно няма търпение да се добере до него. Вътре сигурно има нещо ценно. Ами храната, къде е тя? Но най-много от всичко й се иска Брадуел да спре да говори. Той разказва за неща, за които вече никой не говори — възходящи и низходящи въздушни течения, помитащи цели къщи, огнени стихии, люспестата кожа на умиращите, овъглените тела, черния радиоактивен дъжд, погребалните клади за изгаряне на мъртвите, чиято предсмъртна агония бе продължила няколко дни. Отначало от носа им потекла кръв, а после телата им започнали да загниват отвътре. Преша се опитва да му внуши със силата на волята си да млъкне. „Моля те, спри! Спри! Веднага!“

Без да прекъсва речта си, Брадуел започва да се взира в нея, пристъпвайки по-близо до мястото, където стои тя. Той присвива очи със сурово изражение на лицето, но когато гневът му започва да расте, докато обяснява, че политическото движение, наречено „Завръщане към добрите обноски“, намиращо се под опеката на националната армия, наречена „Праведна червена вълна“, е имало участие в събитията, довели до Детонациите, в управлението чрез страх, масовите затвори, болничните санаториуми, дисидентските приюти, чиито останки се виждали пръснати навред, щом преминеш през портата на предградията — очите му се пълнят със сълзи. Никога не би заплакал, сигурна е в това, но определено е объркан. В един момент той казва: „Всичко беше толкова сбъркано“. А после добавя със саркастична усмивка: „Нали знаете, че Господ ви обича, защото сте богати!“.

Такъв ли е бил наистина животът преди? Баща й е бил счетоводител. С майка й са ходели в Дисниленд. Живеели са в предградията. Имали са малък двор. Дядо й бе нарисувал всичко това. Нейните родители не са били професори с опасни идеи. Тогава на чия страна са били? Преша започва да отстъпва назад към стълбата.

— Трябва да помним онова, което искаме да забравим — продължава да говори той. — Трябва да разказваме отново и отново своите истории. Родителите ми бяха вече мъртви, застреляни в собствените си легла. Казаха ми, че извършителите били крадци, но аз се усъмних, още тогава.

Брадуел говори така, сякаш разказва само на нея, сякаш тя е единственият човек в стаята. Улавя с поглед очите й и я държи в плен. Обзема я странното чувство, че е прикована към земята — вече не е летяща прашинка пепел. Той й разказва собствената си история — своето „Спомням си“.

След смъртта на родителите му го изпратили да живее при леля му и чичо му в предградията. На чичо му били обещали три места в Купола, като му обяснили по кой път да мине, щом чуе сирените — частен път, който се виел покрай барикадите. Дали му дори билети. Билети, за които той платил повече от достатъчно. Накрая натъпкали колата с бутилки с минерална вода и пари в брой.

Случило се в събота следобед. Брадуел се разхождал далече от къщи. Тогава имал навика да прекарва доста време в шляене из улиците. Не помнел много — само ярката светлина и преминалата през тялото му топлина, сякаш във вените му тече огън. И сенките на птиците, литнали зад него… Тъкмо това бе видяла преди две години, когато той лежеше на масата, а дядо й шиеше раните му. Движението, което издуваше ризата му, и пърхащите отдолу крила.

Тялото на Брадуел било обгорено, цялото покрито с мехури и пресни рани. Човките на птиците били като кинжали.

Успял да се добере обратно до къщата на леля си и чичо си, сред тлеещите навред пожарища и натежалия от пепел въздух, огласян от виковете на хората под развалините. Мнозина сновели насам-натам, целите в кръв и с изгаряния по кожата. Малко преди това чичо му преглеждал колата, за да се увери, че е в достатъчно добра форма за специалния маршрут, минаващ покрай барикадите. В мига на Детонациите той лежал под колата и тогава тялото му се сляло ведно с двигателя. Моторът се сраснал с гръдния му кош. Леля му, изпитваща силни болки заради получените изгаряния, била уплашена от тялото на Брадуел, от неговите птици. Но въпреки това му казала: „Не ни оставяй“. Въздухът бил пропит с миризма на смърт, изгорена коса и кожа. Небето сивеело, затулено с пепел.

— Имаше слънце, но небето беше цялото покрито с облаци от прах, сякаш се мръкваше — спомня си Брадуел.

А самата тя може ли да си спомни нещо толкова просто? Ще й се да можеше. След хилядите слънца беше настъпил мрак, траещ дни наред.

Брадуел останал заедно с леля си в гаража, който бил обгорял и разнебитен, но иначе странно непокътнат — с наредените вътре овъглени кашони, изкуствената коледна елха, лопатите и инструментите. Чичо му берял душа, но въпреки това се опитал да обясни на жена си как да го освободи от машината. Говорел за някаква болторезачка и подемна макара, която можели да закачат на тавана. Но жена му не знаела къде да потърси помощ. Всички наоколо били изчезнали или загинали, умиращи или погребани живи. Тя се опитала да храни мъжа си, но той отказал да яде.

На изпепелената морава Брадуел намерил умряла котка, сложил я в една кутия и се опитал да я съживи, уви напразно. Леля му била пресипнала и задъхана, а може би и леко превъртяла. Била замаяна и отмаляла, погълната от болката от собствените си рани и изгаряния и от мъката по мъжа си, който умирал бавно пред очите й.

За един момент Брадуел потъва в мълчание, свежда очи към пода, след което поглежда отново към Преша.

— Но един ден започна да я умолява. Прошепна й: „Включи двигателя. Хайде, включи го“.

В стаята цари пълно мълчание.

— Тогава тя взе ключовете от колата и ми кресна да изляза от гаража. Послушах я.

Преша усеща, че й се вие свят. За да не залитне, опира ръка на циментовата стена. След това вдига поглед към Брадуел. Защо им разказва тази история? Толкова е потискащо. Играта на спомени би трябвало да е начин за вдъхване на надежда, за подаряване на спомени, каквито Преша обича да събира и в които има нужда да вярва. Но защо точно този спомен? Каква полза от него? Тя обхожда с поглед хората около себе си. За разлика от нея никой от тях не изглежда ядосан. Лицата им излъчват спокойствие. Неколцина дори стоят със затворени очи, сякаш искат да си представят всеки един детайл от картината. Въпреки че това е последното, което иска Преша, всичко е пред очите й — ятото птици, мъртвата котка, залостеният под колата мъж.

Брадуел продължава с разказа си:

— Тя завъртя ключа. Чух пухтенето на мотора. А когато леля ми не се появи, реших да вляза вътре. Тогава видях кръвта и восъчнобялото лице на чичо ми. Леля ми се беше свила в ъгъла на гаража. Аз взех минералната вода, сложих малко пари в брой в една чантичка и я закопчах на кръста си. След това се върнах у дома, в къщата на родителите ми, цялата опожарена, и намерих сандъка, скрит в една стая със защитени стени. И тогава, влачейки сандъка подире си, се върнах обратно в потъналия в мрак свят и се научих да оцелявам.

Тъмните му очи пробягват по лицата на хората.

— Всеки от нас има своята история. Това ни го причиниха те. Няма никакъв външен агресор. Целта им беше да предизвикат апокалипсис. Да настъпи краят. И сториха нужното това да се случи. Всичко беше дирижирано — кой влиза вътре и кой остава навън. Имаше списък с избраните. Но ние не бяхме сред тях. Оставиха ни тук, за да умрем. Те искат да ни заличат от лицето на земята, искат да заличат миналото, но ние няма да им го позволим.

Това е краят. Никой не ръкопляска. А Брадуел просто се обръща и отключва сандъка.

Хората от публиката се нареждат на опашка и един по един се приближават почтително и поглеждат вътре. Някои от тях пъхат ръка в сандъка, изваждайки от там листове хартия — цветни или пък черно-бели. Преша не може да отгатне какво е това. Много й се иска да разбере какво има в сандъка, но сърцето й се блъска силно в гърдите. Трябва да се махне оттук. Забелязва Горс, който разговаря с група хора в ъгъла на стаята. Това, че е жив, я радва, но изобщо не иска да знае какво се е случило с Фандра. Трябва да се махне оттук веднага. Тя пристъпва към задната част на помещението и започва да дърпа разнебитената стълба, която се разгъва надолу. Тръгва да се изкачва нагоре. Но тогава в подножието на стълбата се появява Брадуел:

— Не си дошла тук заради събранието, нали?

— Разбира се, че съм тук заради него.

— Нямаше никаква представа за какво ще говорим.

— Трябва да вървя — отвръща Преша. — Не съм усетила кога е станало толкова късно. Обещала съм да…

— Щом си знаела за събранието, тогава какво има в сандъка?

— Листове с картинки, такива неща.

Той я дръпва за оръфания маншет на панталона и казва:

— Ела да погледнеш.

Тя вдига очи към капака на тавана.

— Щом се затвори, резето се заключва автоматично, отвън и отвътре — обяснява той. — Ще трябва да почакаш, докато Холбърн не го отключи. Единственият ключ е у него.

Той протяга ръка към нея, за да й помогне, но тя пренебрегва жеста, слизайки долу сама.

— Не разполагам с много време — казва тя.

— Няма да те бавя.

Опашката се е стопила. И сега всички държат листове хартия в ръцете си и на малки групи обсъждат изображенията върху тях, в това число и Горс. Той хвърля поглед към нея. Преша кимва, Горс — също. Трябва да поговори с него. Той е застанал до сандъка. А тя и бездруго иска да надникне вътре. Така че тръгва към момчето.

— Преша — казва той.

— Познавате ли се? — пита Брадуел, застанал зад нея.

— Да — отвръща Горс.

— Все още си жив, след като изчезна — казва Преша, неспособна да скрие изумлението си.

— Преша — започва той, — не казвай на никого за мен. Разбра ли?

— Да, разбрах — отвръща тя. — Но какво стана с…?

— Спри — прекъсва я той и тя разбира, че Фандра е мъртва. Смята я за мъртва, откакто бе научила, че двамата с брат й са изчезнали, но едва сега си дава сметка за надеждата, която бе изпитала при вида на Горс, че Фандра е жива, че може да я види отново.

— Съжалявам — изрича тя.

Той поклаща главя и променя темата:

— Сандъкът — казва той. — Върви да погледнеш вътре.

Тя пристъпва към сандъка, минавайки между хората, застанали рамо до рамо. Вълнението в нея расте. Тя поглежда вътре. Сандъкът е пълен с потъмнели от пепел папки. На една от тях е изписана думата „КАРТИ“. На друга — „РЪКОПИС“. Най-горната папка лежи разтворена и вътре се виждат изрезки от списания, вестници и опаковки. Преша стои с отпуснати ръце. Отначало не може да се насили да ги докосне. После тя се отпуска на колене и стиска с ръце ръба на сандъка. А вътре се виждат снимки на хора, доволни, че са отслабнали, и опасали кръста си със сантиметър, кучета със слънчеви очила и шапки за партита. И коли, на чиито покриви са закрепени огромни червени панделки. Има също и ухилени пчелички, „гаранции за възстановяване на парите“ и малки мъхести кутийки с бижута. Тук-там илюстрациите се протрити или скъсани. Някои от тях имат дупчици от изгаряния и почернели ръбове. Други са посивели от пепелта. Но въпреки това изглеждат прекрасни. Ето такъв е бил животът преди, мисли си Преша. А не какъвто го бе описал Брадуел преди малко. Няма никакво съмнение. Та това са снимки. Истинско доказателство.

Тя протяга ръка и докосва една от снимките. Това е снимка на хора, носещи слънчеви очила с цветни стъкла и насядали в някакъв киносалон. Всички те гледат към екрана, смеят се и похапват нещо от малки шарени картонени кутии.

— Наричали са го 3D. Гледали са плоския киноекран, но с очилата светът изскачал от екрана, сякаш е истински.

Той взима илюстрацията и я подава на Преша. Докато я държи, ръцете й започват да треперят.

— Просто не си го спомням в такива подробности. Невероятно е — тя вдига поглед към него. — Но защо наговори всички онези неща, при положение че разполагаш с тези снимки? Само ги погледни.

— Защото онова, което казах, е истина. „История на сенките“ е истина. Това обаче не е.

Тя поклаща глава.

— Говори каквото си искаш. Аз обаче знам какъв беше животът тогава. Спомням си много добре. Приличаше повече на тези снимки. Сигурна съм в това.

Брадуел се разсмива.

— Не ми се смей!

— Познавам хората от твоята категория.

— Моля? — отвръща Преша. — Ти не знаеш нищо за мен.

— Ти си от онази категория хора, които искат всичко да е постарому, както Преди. Но не можеш постоянно да се връщаш назад. Вероятно дори харесваш представата за Купола. Чисто и просто — едно уютно и приятно местенце.

Преша се чувства така, сякаш я хока.

— Не се връщам назад. Ти си учителят по история!

— Лично аз се връщам назад, за да не повтарям грешките от миналото.

— Като че ли можем да си позволим този лукс — отвръща тя. — Или може би планираш тъкмо това с твоите малки беседи. Да проникнете в редиците на ОСР и да превземете Купола?

Тя лепва силно илюстрацията на гърдите му и се отправя към Холбърн.

— Отключи капака — казва му.

Холбърн я поглежда учудено.

— Моля? Не знаех, че се заключва.

Тя хвърля поглед към Брадуел.

— Мислиш, че е много смешно ли?

— Просто не исках да си тръгнеш — отвръща той. — Нима е толкова лошо?

Тя се отправя забързано към стълбата, а Брадуел тръгва подире й.

— Ето, вземи я — казва той, подавайки й сгънато листче хартия.

— Какво е това?

— Навърши ли вече шестнайсет?

— Още не.

— Това е мястото, на което можеш да ме намериш — обяснява той. — Вземи го. Може да ти потрябва.

— И за какво? В случай че ми домъчнее за лекциите ти? — отвръща тя. — И, между другото, къде е храната?

— Холбърн! — провиква се Брадуел. — Къде е храната?

— Не си прави труда — спира го Преша и придърпва стълбата надолу.

Но в мига, в който поставя крака си на първото стъпало, той се пресяга и мушва сгънатото листче в джоба й.

— Няма да ти навреди, ако го вземеш.

— Знаеш ли, ти също принадлежиш към определена категория хора — казва му тя.

— И към коя по-точно?

Преша не знае какво да отвърне. Никога не е срещала човек като него. Птиците на гърба му изглеждат неспокойни. Крилата им потръпват под ризата му. Погледът му е мрачен и напрегнат.

— Ти си умно момче. И можеш сам да си отговориш на този въпрос.

Докато тя се изкачва по стълбата, Брадуел извиква подире й:

— Току-що ми каза нещо мило. Даваш ли си сметка? Това беше комплимент. Подмазваш ми се, така ли?

Гневът й кипва още повече.

— Надявам се никога повече да не те видя. Това достатъчно мило ли беше?

Когато стига до върха на стълбата, тя блъска силно капака. Той отхвърчава рязко и се хлопва в дървения под. Всички в стаята се умълчават и вдигат погледи към нея.

По някаква странна причина Преша има чувството, че щом надзърне в стаята отгоре, ще види канапе с бродерия на цветя, ярко осветени прозорци с издути от вятъра пердета, семейство с препасани на кръста сантиметри, което си похапва от една изпечена до златисто пуйка, куче със слънчеви очила, което я гледа с усмивка, а навън кола с панделка на покрива — и може би дори Фандра, която е жива и вчесва своите красиви, златисти коси.

Дава си сметка, че никога няма да забрави илюстрациите, които бе видяла току-що. Те ще останат запечатани в съзнанието й завинаги. Както всъщност и самият Брадуел с неговата разрошена коса, с двойния му белег и с всички онези неща, които й наговори. Да му се подмазва, на него? В това ли я обвинява? Но какво значение има това сега, когато знае, че Детонациите са били планирани предварително, че умишлено са ги оставили да умрат?

Там няма никакво канапе, пердета, семейство, куче и кола с панделка.

А само стаята с прашните палети и вратата с металната решетка.

Партридж

Бомба

Съквартирантът на Партридж, Сайлъс Хейстингс, пристъпва към огледалото, закачено от вътрешната страна на вратата на дрешника, и натрива страните си с афтършейв.

— Поне този път не се преструвай, че имаш да учиш. Та това са танци, дявол го взел.

Хейстингс има спретнат външен вид. Той е кокалест и доста висок, целият ръце и крака, поради което винаги изглежда странно ръбат. Партридж определено го харесва. Хейстингс е добър съквартирант, достатъчно подреден и внимателен. Единственият му недостатък е, че приема нещата прекалено лично. И че понякога може да бъде истински досадник.

Напоследък напрежението помежду им расте, защото Партридж е започнал да отбягва съквартиранта си под претекст, че трябва да учи, или заради напрежението, на което го подлага баща му. Но истината е, че той предпочита да остане сам, докато Хейстингс играе баскетбол или мързелува в дневната — неща, които преди вършеха заедно, и да изучава схемите от снимката, направена в кабинета на баща му, която Партридж беше получил в пощенската си кутия тук, в академията. Понякога той навива музикалната кутийка и я оставя да свири. Това е мелодийката към една песен за жената-лебед, която майка му обичаше да пее и на която го научи по време на онова пътуване до морето. Може ли това да е съвпадение? Партридж усеща, че тук има нещо повече. И очаква с нетърпение тръгването на Хейстингс, за да може да изслуша песента и да разгледа схемите, докато всички останали момчета са на танците.

Партридж продължава да се размотава. Тялото му е увито в хавлиена кърпа, а косата — мокра от душа. Дрехите лежат приготвени до него. Той е увеличил предварително снимката, на която е заедно с баща си, за да се виждат всички детайли от схемата. Открил е системата за филтриране на въздуха заедно с вентилаторите, вградени в широки тръби на разстояние двайсет стъпки един от друг. Обикновено след сигнала за гасене на лампите той осветява схемите с помощта на малкото мъждиво фенерче, намиращо се на върха на химикалката, която получи като подарък за рождения ден от баща си. Все пак се оказа полезна.

Другата причина, поради която Партридж иска да отпрати Хейстингс, е, че баща му беше изпълнил заплахата си. Подложиха го на много тестове, купища тестове, както се беше заканил баща му. Наистина го превърнаха в игленик. Сега вече знае значението на тази дума, тъй като се чувства целият надупчен. Нали му взимаха кръв, клетки, ДНК. А следващият тест, планиран от баща му, е толкова инвазивен, че Партридж ще бъде поставен под упойка. В ръката му ще забият поредната игла, ще я залепят с лейкопласт и ще я свържат със система, завършваща с прозрачна торбичка, пълна с нещо, което ще го накара да изгуби съзнание.

— Ще дойда по-късно — обещава Партридж. — Ти върви.

— Поглеждал ли си навън? — пита Хейстингс, надзъртайки през прозореца с изглед към моравата, разделяща пансионите на момчетата и момичетата. — Уийд изпраща съобщения на някакво момиче с помощта на лазерната си писалка. Представи си как този смотаняк кани някоя смотанячка на среща чрез съобщения, изпратени с лазерна писалка.

Партридж поглежда навън към моравата. Вижда как червената точица описва отсечени зигзагообразни движения по тревата. После вдига поглед към осветените прозорци на пансиона отсреща. Там има някой, който знае как да разчете това съобщение. Невероятно е колко изобретателни се налага да бъдат понякога само за да могат да разменят няколко думи с момичетата.

— Предполагам, че всеки си има някакъв подход — подхвърля Партридж. Затова Хейстингс, който не притежава никакъв подход към момичетата, няма право да съди Уийд и това му е известно.

— Знаеш ли — подхваща Хейстингс, — сърцето ми се къса, че не искаш даже да се появиш на танците заедно с мен, твоя другар. Накрая просто ще ме довършиш.

— За какво говориш? — пита Партридж, правейки се на глупак.

— Защо не си признаеш, а?

— Какво да си призная?

— Постоянно гледаш да се отървеш от мен, защото ме мразиш. Кажи си го направо. Няма да го приема лично.

Хейстингс е популярен с навика си да твърди, че не приема личните обиди лично, макар че винаги го прави.

За да го накара да се успокои, Партридж решава да му каже част от истината, една съвсем мъничка част.

— Слушай, напоследък изобщо не ми е лесно. Баща ми иска да премина допълнителен експериментален курс в калъпа за мумии. С всичките му процедури, от начало до край.

Хейстингс се подпира на облегалката на стола. Лицето му е леко пребледняло.

— Хейстингс — започва Партридж, — става дума за мен. Не за теб. Не го приемай толкова навътре.

— Не, не — той отмята косата от очите си, което се е превърнало в нервен тик. — Не е това. Просто съм чувал всякакви слухове за тези експериментални курсове. Някои от момчетата казват, че по този начин имплантирали микрофоните.

— Да, знам — отвръща Партридж. — Поставят ти лещи в очите и записващи чипове в ушите, превръщайки те в подвижно подслушвателно устройство, с или без твоето знание.

— Това не са ти обикновени проследяващи устройства, с които някои прекалено нервозни родители могат да контролират децата си по всяко време. Става дума за високи технологии. А нещата, които виждаш и чуваш, се излъчват на цветни екрани с висока дефиниция.

— Хейстингс, това е невъзможно. Никой няма да посмее да превърне в шпионин сина на Уилъкс.

— Ами, ако се окаже нещо още по-лошо? — пита Хейстингс. — Ако ти поставят минивзривно устройство.

Минивзривното устройство е бомба, която може да бъде имплантирана в главата на всекиго от тях. Задейства се с помощта на дистанционно управление. Достатъчно е да натиснат едно копче, ако изведнъж се окажеш по-скоро опасен, отколкото полезен. Но Партридж не вярва в съществуването на тези минивзривни устройства.

— Хейстингс, това е чиста измишльотина. Такова нещо не съществува.

— Какво ще правят с теб тогава?

— Единственото, което искат, е биологична информация.

— За такава информация няма нужда да влизаш в калъпа за мумии. ДНК, кръв, урина. Какво повече може да искат от теб?

Партридж няма представа какво точно искат от него. Искат да променят неговия поведенчески код, но по някаква причина се оказват безпомощни. И това има нещо общо с майка му. Вече бе казал на Хейстингс повече, отколкото възнамеряваше. Но на никого не би могъл да довери, че планира да избяга от Купола. И че знае как да го направи. Направил е необходимите проучвания и изчисления. Ще избяга през системата за филтриране на въздуха. Остава да си набави едно-единствено нещо — нож — и тази вечер ще го има.

— Не изпадай в паника, Хейстингс. Ще се оправя. Както обикновено.

— Не и с това, приятел. Не и с едно от онези минивзривни устройства.

— Слушай, Хейстингс, и бездруго вече си облечен. Не бери грижа за тези неща. Върви и се забавлявай. Както сам каза: „Та това са танци, дявол го взел!“.

— Добре, добре — отвръща Хейстингс и дългите му крака го понасят към вратата. — Но да не ме оставиш дълго сам, чуваш ли?

— Ако спреш да ми досаждаш, ще стане по-бързо.

Хейстингс отдава чест и затръшва вратата подире си.

Партридж се отпуска тежко на матрака. Хейстингс, какъв идиот само, мисли си Партридж, ала от това не му става по-леко. Съквартирантът му бе успял здравата да го стресне с всички тези приказки за минивзривни устройства. Защо им е на ръководителите да взривяват собствените си войници? Можеше да предупреди Хейстингс, че няма да е зле да бъде нащрек за самия себе си. Вероятно вече са внесени леки промени в поведенческия код на Хейстингс. Може би това е една от причините да не иска да закъснява за танците. В Купола точността се смята за добродетел.

Партридж не може да си представи какво би било, ако започне да се държи различно, дори и за най-незначителните неща. „Това означава да пораснеш. Да станеш зрял.“ Именно по този начин гледат родителите на поведенческото кодиране — или поне що се отнася до момчетата. Момичетата не преминават през програмата за кодиране, което има някаква връзка с техните деликатни репродуктивни органи, освен ако не са обявени за неподходящи за репродуциране. Но ако няма да се репродуцират, тогава експериментите за усъвършенстване на мозъка могат да започнат. Партридж няма никакво желание да се променя. Държи да е сигурен, че сам определя постъпките си — дори да са погрешни. Но при всички положения трябва да се махне оттук, преди да са намерили начин да се намесят в неговия поведенчески код, защото в противен случай едва ли ще го направи. Сам ще се спре. Би могъл дори да изгуби желанието си да избяга оттук. Но какво има всъщност извън Купола? Знае само, че това е една земя, пълна с несретници, повечето от които твърде глупави или упорити, за да се присъединят към Купола. Или просто умопобъркани, душевноболни престъпници и преносители на опасни вируси, въдворени в различни лечебни заведения. В онези времена положението беше повече от лошо, обществото беше болно. Но светът никога вече няма да е същият. И сега голяма част от оцелелите несретници представляват звероподобни създания, деформирани до пълна неузнаваемост, извращения на своята предишна форма на живот. В училище им бяха показвали най-различни снимки — стопкадри от замъглена с пепел видеолента. Ще може ли да оцелее в такава смъртоносна среда, заобиколен от всички онези озверели несретници? Освен това — напусне ли Купола, може никой повече да не го потърси. Никой няма право да напуска Купола по каквато и да е причина — дори с разузнавателна цел. Тази негова мисия не е ли равносилна на самоубийство?

Но вече е късно. Решението е взето. В момента Партридж не може да си позволи дори най-малкото разколебаване — било то заради Хейстингс, или заради самия себе си. В този миг чува, че вентилационната система се включва, и поглежда часовника си. Изправя се и се изкатерва по късата стълбичка до леглото си. Изважда малка тетрадка, напъхана между матрака и таблата на леглото. Тогава разгръща тетрадката, отбелязва часа, затваря я и я връща обратно на мястото й.

Където и да се намира, без значение дали лежи в калъпа за мумии, подложен на облъчване, дали чака да вземат от него поредната проба, дали е в класната стая, или в спалнята си в пансиона нощно време, той изучава неизменно методичното бръмчене на вентилаторите — приглушеното бучене, чиито вибрации се разнасят из целия Купол на равни интервали от време. Партридж си води записки в една тетрадка, в която би трябвало да отбелязва задачите си и кодиращите сеанси. Преди не обръщаше почти никакво внимание на този шум. Но откакто започна, има моменти, в които е в състояние да долови тихото щракване, миг преди моторите да заработят. И сега вече знае, че системата за филтриране на въздуха извежда извън Купола и че перките на вентилаторите спират в точно определен момент в продължение на три минути и четирийсет и две секунди.

Възнамерява да избяга, защото знае, че майка му вероятно е жива. „Майка ти постоянно създава проблеми.“ Това бяха точните думи на баща му, а откакто Партридж беше откраднал вещите на майка си от Архива за лични загуби, тя му се струва още по-истинска. И ако съществува дори най-малкият шанс тя да е някъде там, тогава той ще я намери.

Партридж се приготвя набързо, като облича панталоните и ризата си, а после нахлузва и стяга вратовръзката. Косата му е толкова къса, че не се нуждае от ресане. А сега трябва да съсредоточи цялото си внимание върху едно-единствено нещо: Лайда Мерц.

Лайда

Кексче

Докато помагаше за украсяването на трапезарията с гирлянди и звезди от златисто фолио, залепени на тавана, Лайда все още нямаше кавалер за танците. Имаше няколко момчета, с които би могла да отиде, но Партридж беше единственият, от когото копнееше да получи покана. А когато това се случи, тя стоеше до малката метална трибуна край спортното игрище в един от онези редки мигове, в които не се намираше под зоркия поглед на някоя от учителките, Лайда си помисли: „Колко хубаво би било, ако времето беше хладно със силен вятър и навъсено небе, като истинска есен“. Но, разбира се, не го изрече на глас. Единственото, което каза, беше:

— Да, ще се радвам да отидем заедно! Звучи страхотно! — а след това пъхна ръце в джобовете си, защото дланите й се потяха и тя се боеше, че той може да посегне към тях.

След като тя прие, той се озърна наоколо, сякаш се надяваше никой да не е чул и сякаш беше готов да оттегли поканата, ако опасенията му се бяха потвърдили. Но той каза само:

— Добре тогава. Може да се срещнем направо там.

И ето ги сега, седнали един до друг на застланата с дълга покривка маса. Партридж изглежда съвършено. Очите му имат такъв прекрасен сив цвят, че всеки път щом я погледне, тя има чувството, че сърцето й ще се пръсне. Само дето той почти не я поглежда, въпреки че двамата седят един до друг.

Някъде отгоре се лее музика, всички стари хитове от одобрения списък. Тази, която се върти в момента, представлява меланхолично и малко страховито парче за някой, който следи всяка стъпка и всяка глътка въздух, която другият поема. Песента я изпълва с лека параноя и прекомерна мнителност, още повече че си дава ясна сметка за дълбочината на деколтето си.

Съквартирантът на Партридж стои облегнат на отсрещната стена и разговаря с едно момиче. Той поглежда към тях и вижда Партридж, който го поздравява с кимване. Хейстингс отвръща с глуповата усмивка и се обръща отново към момичето.

— Казва се Хейстингс, нали? — подхвърля Лайда. Опитва се да завърже разговор, но всъщност няма нищо против да побъбри дори за Хейстингс и може би да намекне, че би могъл да седне по-близо до нея и да шепне на ухото й.

— Това е истинско чудо — отвръща Партридж. — Той няма вроден подход към дамите.

Лайда се пита дали Партридж не притежава вроден подход към дамите, но по някаква причина в момента отказва да използва чара си.

Заради специалния повод, храната с форма на таблетки или патрончета, както ги наричат момчетата от академията, е заменена от кексчета в малки сини чинийки, наредени по всички маси. Лайда наблюдава как Партридж пъха големи парчета кекс в устата си. Чувството е все едно да се задушиш с храна — изключителна рядкост тук. А Лайда яде кексчето си на малки хапки, наслаждавайки се на вкуса му и удължавайки мига на удоволствието.

Отново прави опит да завърже разговор. Този път започва да бърбори за часовете по изкуство, които са любимите й.

— Телената ми птичка беше избрана да участва на следващата изложба в Залата на Учредителите — художествената галерия на учениците. А ти имаш ли часове по изкуство? Чувала съм, че на момчетата не им е разрешено да взимат часове по изкуство, а само по предмети, които намират приложение в реалния живот, каквато е науката. Това вярно ли е?

— Учил съм история на изкуството. Общо взето, ни разрешават да трупаме по малко култура. Но всъщност, каква полза от това да знаем как се правят птици от тел? — отвръща й грубо. След това се обляга назад, скръстил ръце на гърдите си.

— Какво има? Нещо лошо ли казах? — пита тя. След като изпитва отвращение към нея, тогава защо я покани да бъде негова дама?

— Вече няма значение — отвръща той, като че ли я наказва за нещо, което е казала.

Тя набожда кексчето на вилицата си.

— Виж какво — подхваща тя, — нямам представа какво те яде. Но ако има някакъв проблем, просто ми кажи.

— С това ли се занимаваш? Ровиш се в проблемите на хората? Набираш нови пациенти за майка си?

Майката на Лайда работи в центъра по рехабилитация, където изпращат учениците със затруднения в психическата адаптация. Понякога се случва някой от тях да се върне, но в повечето случаи изчезват завинаги.

Лайда се чувства засегната от тази обида.

— Не мога да разбера защо се държиш така. Мислех, че си свестен.

Няма никакво желание да скача ядосана от мястото си, но сега вече не й остава друг избор. Нали току-що му каза, че не е свестен човек. И къде би могла да отиде сега? Тя хвърля салфетката си и се отправя към купата с пунша. Без изобщо да се обръща назад към него.

Партридж

Ножът

Въпреки че се чувства виновен, Партридж изпитва облекчение, когато Лайда му обръща гръб. Това е част от плана му. Целта му е ключът, намиращ се в дамската й чантичка. Беше постъпил като истински мухльо с надеждата, че ще я накара да избяга от него, забравяйки чантичката си. На няколко пъти беше на косъм от това да й се извини. Оказа се по-трудно, отколкото беше очаквал. Забравил беше колко е хубава — с нейното мъничко остро носле, луничките и сините очи. И това го свари неподготвен. Защото причината да я покани за своя дама е съвсем различна.

Той извива ръце зад гърба си, измъква връзката ключове от дамската й чантичка и ги пуска в джоба на сакото си. След това блъска ядно стола си назад, сякаш това е част от свадата помежду им, и се отправя към тоалетната, но я подминава и продължава надолу по коридора.

— Партридж! — вижда пред себе си Гласингс, който носи папийонка.

— Това е демоде — отвръща Партридж, опитвайки се да се държи възможно най-нехайно. Освен това Гласингс му харесва.

— Доведох си дама.

— Наистина ли?

— Толкова невероятно ли звучи? — пита Гласингс с шеговито намусена гримаса.

— Всичко е възможно с тази папийонка — отвръща Партридж.

Гласингс е единственият преподавател, с когото може да се шегува по този начин, а вероятно и единственият възрастен. Поне е сигурно, че не може да се шегува с баща си. Ами ако Гласингс му беше баща? Мисълта проблясва в съзнанието му. Щеше да му каже истината. Всъщност има желанието да му разкаже всичко. Защото по същото време утре вече няма да е тук.

— Смяташ ли да танцуваш? — пита Партридж, неспособен да погледне Гласингс в очите.

— Естествено — отвръща учителят. — Всичко наред ли е?

— Разбира се! — казва Партридж, питайки се с какво точно е събудил подозренията на Гласингс. — Просто съм нервен. Не ме бива много в танците.

— Тук не мога да ти помогна. Понеже съм благословен с два леви крака — казва Гласингс, след което за момент разговорът замира в неловка тишина. И тогава, давайки си вид, че оправя вратовръзката и яката на момчето, Гласингс прошепва: — Знам какво става и това е напълно нормално.

— Знаеш какво става ли? — пита Партридж, придавайки невинно звучене на гласа си.

Гласингс впива очи в него.

— Стига, Партридж. Мога да събера две и две.

Партридж усеща, че му призлява. Нима е толкова прозрачен? Кой ли още е научил за плановете му?

— Знам, че открадна нещата от металната кутия на майка ти в Архива за лични загуби.

Изразът на лицето на Гласингс се смекчава. Устните му се извиват в състрадателна усмивка. — Но това е напълно разбираемо. Просто си искал да си върнеш обратно поне частица от нея. Аз също си взех нещо от една от кутиите там.

Партридж забива поглед във върховете на обувките си. Вещите на майка му. Значи, за това става дума. Той прехвърля тежестта на тялото си от крак на крак и казва:

— Съжалявам. Не съм искал. Стана импулсивно.

— Слушай, на никого няма да кажа — прошепва Гласингс. — Ако искаш да говориш за това, винаги можеш да дойдеш при мен.

Партридж отвръща с кимане на главата.

— Не си сам — подшушва му Гласингс.

— Благодаря.

Тогава Гласингс се навежда към него и му казва:

— Няма да ти навреди, ако се сприятелиш с Арвин Уийд. В момента работи върху нещо в лабораторията и има голям напредък. Умно хлапе, един ден ще стигне далече. Не че искам да ти казвам с кого да дружиш, но той е добро момче.

— Ще го имам предвид.

Гласингс го потупва приятелски по рамото и се отдалечава. В продължение на минута Партридж не помръдва от мястото си. Нервите му са изопнати, макар и напразно. Оказва се фалшива тревога. Налага си да се съвземе. Дава си вид, че е изгубил нещо. Започва да потупва джобовете на сакото си, където са скрити ключовете, и джобовете на панталона си, след което поклаща глава. Дали някой изобщо го наблюдава? После завива в първия по-тъмен коридор, който извежда до спалните помещения. Ала щом свива зад ъгъла, се отправя обратно към Залата на Учредителите. Накрая изважда ключовете на Лайда, избира най-големия и го пъха в ключалката.

Залата на Учредителите е главното изложбено помещение в Купола, понастоящем приютило под покрива си колекция от предмети на тема „Домашен бит“. Партридж изважда писалката-фенерче и плъзга лъча й по наредените една в друга метални мерителни лъжици, по малкия бял хронометър и по чиниите, обточени по ръба със сложна украса. Лайда е главният отговорник за тази изложба. Ето защо беше избрал точно нея — един предварително замислен ход, за да се добере до ключовете, което звучи по-лошо, отколкото е. Тогава си напомня, че никой не е перфектен. Дори Лайда. Защо прие поканата му? Най-вероятно, защото е син на Уилъкс. Факт, помрачил всичките му приятелства. Докато растеше в Купола, никога не беше сигурен дали хората около него го харесват заради самия него, или заради фамилията, която носи.

Светлината на фенерчето отскача от редица предмети, хвърлящи студени отблясъци — витрината с ножовете. Той прокарва пръсти по ключалката и повдига връзката ключове, които издрънчават в мрака. Заради кодирането дрънченето отеква пронизително в съзнанието му като звън на камбани. Той изпробва ключ след ключ, докато най-сетне един от тях не поддава. Завърта го. Чува се леко щракане. Партридж повдига стъкления похлупак.

И тогава чува гласа на Лайда:

— Какво търсиш тук?

Той извръща поглед назад и вижда плавните очертания на роклята й, просто един силует.

— Нищо — отвръща той.

Тя натиска ключа на осветлението и запалва стенните абажури, хвърлящи приглушена светлина. Очите й също заблестяват.

— Дали искам да знам?

— Не мисля.

Тя хвърля поглед през рамо към вратата.

— Ще се обърна на другата страна и ще броя до двайсет.

Очите й се спират на неговите, сякаш иска да му признае нещо. Внезапно у него също се надига желанието да направи признание. В този миг видът й е прекрасен — прилепналата рокля, подчертаваща тънката талия, блясъкът в очите й, прелестната извивка на алените й устни. Усеща, че й се доверява с цялото си същество, макар и сам да не може да си обясни защо.

Той кимва, след което тя се обръща и започва да брои.

Дъното на витрината е подплатено с меко кадифе. Дръжката на ножа е от дърво. Той прокарва пръст по острието, което се оказва доста по-затъпено, отколкото би желал. Но все пак ще свърши работа.

Затъква ножа в колана си, закривайки го със сакото. След това заключва витрината и се връща при вратата.

— Да вървим — казва на Лайда.

Тя се втренчва в него за миг на приглушената светлина на лампите и той се пита дали няма да започне да му задава въпроси. Но нищо такова не се случва. Лайда вдига ръка и щраква ключа на осветлението. Помещението потъва в мрак. Той й подава ключовете, докосвайки ръката й. После двамата излизат заедно навън и тя заключва вратата.

— А сега да се държим като всички останали — подхвърля Партридж, щом тръгват заедно по коридора, — за да не предизвикаме подозрения.

— Добре — кимва в отговор тя.

Той плъзва ръка в нейната. Нали това правят всички останали, държат се за ръце.

Когато пристъпва отново в украсената трапезария, Партридж се чувства, сякаш е друг човек. Тук е само за малко. Скоро ще замине. Съвсем скоро. И животът му ще се промени.

Двамата с Лайда пристъпват в средата на дансинга под залепените на тавана изкуствени златни звезди, където останалите двойки се поклащат в ритъма на танца. Тя протяга ръце и сплита пръсти на тила му. Той я обгръща през кръста. Усеща мекотата на копринения плат на роклята й. На ръст е по-висок и затова навежда глава, за да е по-близо до нея. Косата й ухае на мед, кожата й е топла, може би поруменяла. Когато песента завършва, той понечва да отстъпи назад, но спира, щом лицата им се изравняват. Тя се повдига на пръсти и го целува. Устните й са меки. Усеща аромата на парфюма й, ухаещ на цветя. Тогава и той я целува, прокарвайки леко ръце по гърба й.

И тогава, сякаш изведнъж осъзнала, че се намират насред претъпкана с народ стая, тя се отдръпва от него и се оглежда наоколо.

Гласингс нагъва кексчета. А госпожица Пърл се мотае безцелно на входа.

— Става късно — обажда се Лайда.

— Още един танц? — предлага Партридж.

Тя кимва в знак на съгласие.

Този път той поема ръката й и я поставя на рамото си, след което накланя лекичко глава така, че да докосва нейната. Тогава затваря очи, защото иска да запомни не какво вижда, а какво чувства.

Преша

Подаръци

Сутринта на шестнайсетия й рожден ден Преша се събужда, след като е спала неспокойно в шкафа. В съзнанието й отеква гласът на Брадуел, който я пита дали е навършила шестнайсет. Сега вече е. Още си спомня чувството, когато прокара пръст по името си, отпечатано в официалния списък на ОСР.

Би могла да остане в сумрачния шкаф през целия ден. Да затвори очи и да си представи, че е само прашинка пепел, която се носи високо в небето и наблюдава отгоре момичето, затворено в шкафа. Опитва се да си го внуши, но тогава накъсаната кашлица на дядо й я изтръгва от този унес и я връща обратно в тялото й, положила гръб на твърдата дървена повърхност с притиснати от двете страни рамене и мушнала главата на куклата под брадичката си.

Днес е рожденият й ден. Няма връщане назад.

Преша излиза от шкафа.

Дядо й седи на масата.

— Добро утро!

На масата пред него лежат два пакета. Единият представлява четвъртит предмет, опакован в хартия с прикрепено отгоре цвете. Цветето е хербаризирана от пепелта жълта камбанка. В другия пакет има нещо увито в платнено сукно и пристегнато с канап, завързан на фльонга.

Подминавайки подаръците, Преша се приближава до клетката на Фридъл и мушва пръсти между решетките. Цикадата разперва металните си крила, които потракват при допира с решетките.

— Не беше необходимо да ми взимаш подаръци.

— Разбира се, че е необходимо — отвръща дядо й.

Не й трябва никакъв рожден ден, нито пък подаръци.

— Нямам нужда от нищо.

— Преша — прошепва дядо й, — трябва да празнуваме винаги когато можем.

— Но не и сега — отвръща тя. — Не и този рожден ден.

— Това е от мен — казва дядо й, посочвайки пакета с цветето. — А другия го намерих пред вратата тази сутрин.

— Пред вратата ли?

Всеки, който се интересуваше, би могъл да разбере кога е рожденият й ден. Има го в списъка, разлепен из целия град. Ала Преша няма много приятели. Щом оцелелите наближат шестнайсетгодишна възраст, дружбите се разтрогват. Всеки знае, че трябва сам да се грижи за себе си. Няколко седмици преди Горс да изчезне заедно със сестра си, Фандра бе охладняла към Преша и преди да се сбогуват, бе прекъснала всички връзки. Тогава Преша не разбираше защо приятелката й се държи така, но сега вече й е ясно.

Дядо й започва да разопакова подаръка, разкривайки някаква бележка, надраскана в единия край на сукното.

Тя пристъпва към масата и сяда на стола отсреща. Започва да чете бележката: „За теб, Преша“. А отдолу има подпис: „Брадуел“.

— Брадуел ли? — учудва се дядо й. — Но аз го познавам. Веднъж се наложи да го зашия. Той откъде знае коя си?

— Не знае — отвръща тя.

„Но защо ще ми изпраща подарък? — пита се тя. — За него съм само една категория — онази категория хора, които искат всичко да бъде както Преди и които харесват идеята за Купола. И какво лошо има в това? Не мечтае ли за това всеки нормален човек?“ Тогава Преша усеща как в гърдите й се надига непозната пареща ярост. Представя си лицето на Брадуел — двата белега, изгарянията, сълзите, появили се в очите му, и как примигва, за да възвърне суровото си излъчване.

Тя извръща очи от неговия подарък и придърпва към себе си пакета от дядо си.

— Искам да знаеш — започва той, — че си мечтая да можех да ти подаря нещо хубаво. Защото заслужаваш.

— Не се тревожи — успокоява го тя.

— Хайде, отвори го.

Тя се навежда напред, разгъва хартията и я отмята с театрален жест. Въпреки че се стеснява да си признае, Преша обича подаръците.

Пред нея стои чифт обувки от здрава кожа, опъната върху полирано дърво.

— Сабо — заявява дядо й. — Измислени са от холандците, също като вятърните мелници.

— Мислех, че мелниците са били за жито — отвръща тя. — И за хартия. Но мелници за вятър?

— По форма приличаха на морски фар — обяснява дядо й. Вече й е разказвал за морските фарове. Израснал е близо до кораби. — Но вместо светлини на върха им имаше перки, които превръщаха вятъра в енергия. Едно време смятаха да ги използват за производство на електричество.

„На кого би му хрумнало да мели вятъра? — мисли си тя. — И що за дума е това сабо[8]? Нима някой би пуснал обувка в канализацията?“

— Пробвай ги — подканва я дядо й.

Тя поставя сабото на пода и го нахлузва на краката си. Кожата е още твърда, а щом се изправя, Преша установява, че дървената платформа я прави по-висока. Тя не иска да е по-висока. Иска да е ниска и малка. Дядо й заменя старите й обувки с нови, които, изглежда, никога няма да се износят. Дали не очаква, че скоро ще дойдат да я отведат? Че тя ще избяга с тези обувки? Къде обаче? В Руините ли? Или в Разтопените земи? Или може би в Мъртвите полета? Но какво има отвъд тези места? Мълвата разказва за дерайлирали вагони, железопътни линии, прокопани тунели, огромни просторни фабрики, увеселителни паркове — имало е и други, освен „Дисни“ — зоопаркове, музеи и стадиони. Едно време е имало и мостове, а един от тях се е издигал над реката, за която се говори, че се намирала на запад оттук. Дали всичко това е унищожено?

— Когато стана на две годинки, на партито за рождения ти ден имаше пони — казва дядо й.

— Пони ли? — пита тя, трополейки с тежките обувки, сякаш е подкована. Облеклото й се състои от развлечени вълнени панталони, чорапи и пуловер. Въ̀лната, от която са изплетени дрехите й, идва от овцете, обикалящи на паша извън града, където земята е осеяна с малки туфи жилава трева и редици дървета, ограждащи територията на ОСР, където някои от оцелелите ходят на лов за новия дивеч, крилати твари и рунтави зверчета, които се хранят с изровени от земята грудки и корени или едни с други. Част от тези овце имат само смътна прилика с някогашните овце. Но въпреки деформациите, усуканите и остри като кинжали рога, и месото, което е негодно за ядене, въ̀лната си я бива. С тази въ̀лна някои от оцелелите си изкарват хляба.

— Но защо точно пони? Какво го правиш?

— То обикаляше в кръг из задния двор, докато децата го яздеха.

Това е първото нещо, което научава за понитата. Дядо й неведнъж й е разправял истории за рождени дни. За сладоледени торти, пиняти[9] и пълни с вода балони. Интересно обаче това откъде му хрумна?

— Родителите ми са взели под наем пони, което да обикаля в кръг?

За нея те са пълни непознати. Всичко, което научава за тях, предизвиква у нея неутолим глад за още подробности.

Той кимва. Внезапно придобива изморен вид, струва й се много остарял.

— Понякога се радвам, че не доживяха да видят всичко това.

Преша не казва нищо, но думите му й причиняват болка. Тя иска родителите й да бъдат до нея. Опитва се да съхрани спомена за определени мигове от живота си, просто за всеки случай, за да може един ден да им разкаже. Знае, че са мъртви, но въпреки това не може иначе. Дори сега през главата й минава мисълта, че ще им разкаже за този ден, за сабото и за вятърните мелници. А ако някой ден ги види отново, което знае, че е невъзможно, ще ги разпита за всичко. Ще научи от тях много истории. Ще ги попита за понито. Надява се, че я наблюдават отнякъде, че виждат всичко това, тъй като знае, че някои религии вярват в живота след смъртта и в неумиращата душа. Понякога изпитва почти физическото усещане, че я наблюдават — майка й или баща й. Но това е само едно чувство. Не може да го сподели с никого, но все пак е някаква утеха.

— Ами другият подарък? Този от Брадуел? — в гласа на дядо й се долавя смесена нотка на закачливост и подозрителност, която никога досега не е усещала.

— Сигурно е някаква тъпа или гадна шега. Понякога наистина може да бъде много противен.

— Е, няма ли да го отвориш?

Част от нея дори не иска да го докосва, но така само ще му придаде незаслужено голямо значение. За да приключи по-бързо с това, тя дърпа рязко пристегнатия на панделка канап, при което той се развързва и се свлича на масата. Тя го отнася до клетката на Фридъл и го пуска между решетките. Понякога Фридъл обича да си играе с подобни финтифлюшки — или по-скоро обичаше, докато беше по-млад.

— Ето, вземи — казва му тя.

Фридъл стрелва с поглед канапа. Започва да пърха с крила.

Преша се връща обратно, сяда на масата и разгръща сукното.

Оказва се изрезка от списание. Същата, която откри в сандъка на Брадуел и която хареса толкова много, на която се виждаха хора в киносалон, носещи очила с цветни стъкла и похапващи нещо от малки шарени картонени кутии. Същата, от която ръцете й затрепериха по необясними за нея причини и която изучаваше, когато Брадуел й каза, че познавал хората от нейната категория. Сърцето й подскача лудо в гърдите. Усеща, че не й достига въздух. Какво цели с този подарък? Да й се подиграе ли?

Преша има нужда да се успокои. „Това е само лист хартия!“, казва си тя.

Всъщност не е просто парче хартия. Всичко това е било реалност по времето, когато е имала майка и татко и когато в задния двор на къщата им е яздела понито в кръг. Тя докосва по бузата един засмян кинозрител. В крайна сметка излиза, че Брадуел има право. Тя е само една категория. Това ли е искал да й каже с този подарък? Е, така да бъде. Това е каквото иска, но никога няма да има. Да се върне времето Преди. Защо да не изпитва завист към хората в Купола? Защо да не мечтае да е на всяко друго място, само не и тук? Би била щастлива да носи 3D очила, да седи в някой киносалон и да яде от картонена кутия заедно с красивата си майка и с баща си, счетоводителя. Би била щастлива да има куче с парти шапка, кола, опакована с панделка, и сантиметър, с който да мери обиколката на талията си. Нима има нещо лошо в това?

— Киносалоните — казва дядо й. — Ето виж, това са 3D очила. Помня, че съм гледал такива филми като млад.

— Изглежда толкова истинско — казва Преша. — Би било хубаво да можехме…

— Това не е нашият свят — срязва я дядо й.

— Да, знам — отвръща тя и хвърля поглед към клетката на Фридъл, ръждивия стар Фридъл. Тя се изправя и се отдалечава от снимката. Погледът й се спира на дребните фигурки, наредени на перваза на прозореца. За пръв път й хрумва мисълта, че изглеждат детински. Вече е на шестнайсет. Какво си въобразява с тези играчки? Обхваща с поглед наредените на перваза фигурки. А после се обръща отново към снимката от списанието — 3D очила, тапицирани с кадифе седалки. В сравнение с онзи лъскав свят нейните малки пеперуди изглеждат невзрачни. Незначителни тъжни подобия на играчки. Тя взима една от най-новите пеперуди и я задържа в ръката си. Навива я, при което крилата започват да пърхат с шумно тракане. После връща пеперудата обратно на перваза, повдига здравата си ръка и я притиска леко към пропукания прозорец.

Партридж

3 минути и 42 секунди

Известно време след училищната екскурзия на Гласингс до Архива за лични загуби, Партридж не успява да открие начин как да си осигури достъп до системата за филтриране на въздуха. Но тогава си спомня, че един от пунктовете за достъп до системата се намира в центъра за кодиране, където всички ученици от неговото ниво се отбиват веднъж седмично за обичайното кодиране в калъпите за мумии.

Значи, вече разполага с отправна точка за плана си за бягство.

Щом чува сутрешния сигнал, той се строява при другите с чанта на гърба. Съдържанието й се състои от вещите на майка му, една кутия таблетки от соя, няколко бутилки с вода и откраднатия от изложбената зала нож. Носи яке с качулка и шал, въпреки че е малко топло.

Както обикновено, момчетата са натоварени на еднорелсовото влакче. Той стои настрана от тълпата. Никога не е имал много приятели в академията. Хейстингс прави изключение, което само потвърждава правилото. Заради баща му и големия му брат името му бе придобило твърде голяма популярност още с пристигането му тук. Но тогава Седж се самоуби, което придаде нов оттенък на тази популярност. Вместо обичайните остри реплики започна да получава високомерно съжаление или нещо твърде близо до това.

Той си пробива път сред тълпата и сяда между Хейстингс, който обикновено проспива цялото пътуване, и Арвин Уийд, винаги четящ въздълги научни статии на мобилното си устройство — материал, който учителят по наука още не е преподавал в клас, а може би изобщо няма да преподава, като нанотехнология, биомедицина, неврология. Успееш ли да го заговориш, почва да каканиже нещо за самовъзпроизвеждащи се клетки, синаптична активност и мозъчна плака. Тъй като Арвин прекарва по-голямата част от времето си в научната лаборатория на академията — „все работи върху нещо, има голям напредък“, както се бе изразил Гласингс, „умно хлапе, което ще стигне далеч“ — изглежда почти невидим, дори когато стои точно пред теб. Докато Арвин кликва ту върху един, ту върху друг документ, Хейстингс вече е свил якето си на топка вместо възглавница.

Партридж обаче не е останал незабележим. Вик Уелингзли, който е част от стадото, се провиква от другия край на вагона:

— Ей, Партридж, говори се, че днес щели да те приспят. Да не ти сложат една от онези минибомби?

Партридж се обръща към Хейстингс, който го поглежда ококорено. После присвива очи към Уелингзли.

— Какво? — пита невинно Уелингзли. — Не биваше да го казвам ли? Това не е ли обществена тайна?

— Извинявай — Хейстингс измърморва на Партридж и отмята косата от очите си. Хейстингс иска да се впише в стадото. Така че няма нищо чудно в това, че е изтъргувал тази информация в замяна на малко признание. И все пак Партридж му се ядосва.

— Е? — настоява Уелингзли. — Тик-так, тик-так?

Партридж поклаща глава.

— Само рутинните процедури — отвръща той. — Нищо особено.

— Представете си Партридж с бомба в главата — подхвърля единият от близнаците Челмсфорд. — Накрая ще натиснат копчето, за да го избавят от мизерното му съществуване. Убийство по милост!

Сред стадото избухва смях.

Арвин вдига поглед от книгата си, сякаш за миг се колебае дали да не се намеси в защита на Партридж, но после се навежда отново и продължава да чете. А Хейстингс затваря очи, преструвайки се на заспал.

Тогава се обажда и другият близнак:

— Главата му ще експлодира като пъпеш!

— Върху роклята на Лайда Мерц — додава Вик. — Съжалявам, Лайда. Изглежда, вълнението не му понесе.

— Не намесвай Лайда в това! — отвръща Партридж по-ядосано, отколкото е възнамерявал.

— Или какво? — пита Вик. — Нали знаеш, че с удоволствие ще те спукам от бой.

— Наистина ли? — казва Партридж и всички се досещат какво има предвид. — „Ще набиеш сина на Уилъкс? На това умна постъпка ли му викаш?“

Партридж не може да си прости, че го казва. Просто му се изплъзва. Ненавижда това, че е син на Уилъкс. От една страна, този факт работи в негова защита, но от друга, го превръща в мишена.

Вик не казва нищо. Вагонът се движи безшумно. Партридж си задава въпроса дали ще си спомнят за този момент, когато научат, че е изчезнал или умрял — в зависимост от развоя на нещата. Ще се наложи да се промуши между огромните остри перки на вентилаторите. Могат да го накълцат до смърт, като накълцан пъпеш. Какво ли ще си помислят за него тогава? Че е страхливец, умрял по време на опит за бягство? Или че е бил ненормален, също като Седж?

Поглежда навън през прозореца. Пейзажът се мени бързо — игрищата, каменните стени на академията, високите, скупчени една до друга жилищни постройки, шопинг центрове, сградите с офиси и автоматичните вършачки в далечината, които работят на полето — след което се скриват в тъмния тунел. Представя си болните нещастници, опитващи се да го разкъсат с нокти, земята и водата, които са отровени, и разрухата. Няма да намери смъртта си там, нали? Това е риск, който трябва да поеме по собствена воля. Не би могъл да остане тук, след като вече знае, че вероятно майка му е някъде там, жива, и след като знае, че остане ли, ще бъде променен до такава степен, че да изгуби дори спомените си.

Преди да запремигват автоматичните лампи, вагонът потъва в мрак, сякаш някой е изгасил осветлението. Влакчето ги отвежда в самото сърце на центъра за кодиране. Спирачките изсвистяват. Отначало момчетата изглеждат леко оживени, после се успокояват и накрая се изправят.

По коридорите пазят тишина. Някои вяло си подхвърлят: „До скоро!“.

Преди да поеме в друга посока, Партридж сграбчва Хейстингс и казва:

— Хей, не бива да го правиш.

— Съжалявам — отвръща Хейстингс. — Не трябваше да му казвам. Той е голямо плямпало.

— Не — възразява Партридж. — Не става дума за мен. А за теб. Един ден ще се наложи да се изправиш срещу тях.

— Може би — отвръща Хейстингс.

— Този момент ще дойде и ти ще се справиш. Сигурен съм в това.

Партридж се чувства виновен за това, че изоставя Хейстингс. Без него съквартирантът му ще бъде леко безпомощен. Не иска той да попадне случайно в редиците на стадото, където ще се превърне в обект на подигравки.

— Довечера ще уча и може да пропусна вечерята — продължава той. — Но ти върви с Арвин Уийд. И седни на неговата маса, разбра ли?

— Вече ми избираш социалните контакти?

— Просто ме послушай. Разбра ли? Запомни добре какво ти казвам.

— Държиш се странно — отбелязва Хейстингс.

— Не е вярно.

Към тях се приближават двама охранители и ги повеждат в различни посоки.

— До после, чудако — подхвърля Хейстингс.

— Чао — отговаря Партридж.

Отвеждат го в малка бяла стая без прозорци. Калъпът за мумии е поставен върху масата за прегледи. Представлява идеално гладка отливка с панти на гърба, така че Партридж успява да се настани вътре. Отгоре и отстрани е наредена наскоро излъскана, блестяща апаратура от хром — роботизирани ръце, клещи, вакуумни тръби. А в единия ъгъл се вижда бюро с компютър и стол на колелца. На бюрото има ваза с клюмнало на една страна изкуствено цвете. „Спомен за дома или за природата“, пита се Партридж. Куполът обикновено не насърчава подобни опити за разведряване на обстановката.

И тогава в мислите му настъпва внезапен обрат. Изобщо не се налага да преминава през всичко това. Никой няма да разбере. Би могъл да вечеря с Хейстингс и да помоли Лайда да му помогне да върне ножа. Спомня си чувството, когато прокара ръце по тънкото кръстче и по гърба й по копринения плат на роклята, докато се целуваха. Мечтае отново да вдъхне медения аромат на косата й.

Вероятно някой вече е забелязал липсата на ножа — учител или пазач. Може би точно в този момент Лайда се намира в кабинета на директора, където е подложена на разпит. Разкрият ли го, баща му ще бъде бесен. Може да го изключат от академията. Може да го изпратят в центъра по рехабилитация, където да говори с някого като майката на Лайда, госпожа Мерц. Ами Лайда? Ако я заловят, тя също ще загази. Ще трябва да им разкаже по какъв начин е проникнал в изложбената зала.

Би могъл да се довери на Гласингс. Но какво може да направи той? Ще го отведе сред библиотечните рафтове, където ще проведат кротък разговор с помощта на малки квадратни листчета за бележки и миниатюрни моливчета. Както обикновено, Гласингс ще започне да се поти с малки капчици пот по челото, които бръсва назад към оттеглящата се линия на косата му. Несъмнено ще го посъветва да си мълчи. Общо взето, ще прояви разбиране.

Калъпът за мумии, съвършена отливка на тялото му, лежи разтворен в очакване Партридж да се вмъкне в него. Размерите му го изненадват. Само допреди няколко години беше най-дребният в класа, а също и леко шишкав. Но отливката изглежда толкова дълга и тясна, сякаш принадлежи на някой друг, който е по-голям и прилича повече на Седж. Ако Седж беше жив, дали Партридж нямаше да е по-висок от него? Никога няма да разбере.

Иска му се да се откаже, ала вече е твърде късно.

Разполага с не повече от няколко минути, преди да се появи техникът. През отдушника в помещението прониква хладен въздух. Той издърпва въртящия се стол изпод бюрото и го оставя под отвърстието на тръбата. Покатерва се на стола с надеждата, че е достатъчно устойчив. Развива винтовете на решетката, намираща се точно над главата му, и я избутва навътре. Протяга се бързо нагоре, увивайки ръце около металната рамка, и се изтегля в тъмната тръба, като изритва стола обратно при бюрото. Застанал на ръце и колене, отново покрива отвора с решетката. Това няма да ги заблуди задълго, но поне може да му спечели няколко минути.

В тръбопровода се оказва по-тъмно, отколкото е очаквал, и по-шумно. Системата работи, създавайки неистови вибрации. Започва да пълзи с цялата бързина, на която е способен. Трябва да стигне до първата група филтри, преди системата да е спряла. От този момент нататък ще разполага само с три минути и четирийсет и две секунди, за да премине през първия филтър и серията вентилатори, а после и през втората група филтри. За да си пробие път навън, ще трябва да сече право напред. И това е всичко, в случай че успее да се справи навреме и острите перки на вентилаторите не го насекат на парчета.

Указанията на схемите се оказват верни и той успява да изпълзи от тръбопровода право в масивния тунел за пречистване на въздуха. Изправя се в цял ръст, като главата му докосва едва-едва тавана. Металните листове са идеално закръглени и в съзнанието му изниква думата „тимпан“[10]. Макар че не е сигурен какво означава. Какво общо може да има между един чайник и един барабан?

Право напред се вижда първата група розови филтри, препречващи пътя му и опнати безупречно като плътно разпъната завеса. Партридж се учудва, че цветът на филтрите е розов като език и че наоколо струи такава ярка светлина. Пита се защо. Може би заради поддръжката на съоръжението?

Партридж изважда кухненския нож и се сеща за Лайда, чува как гласът й отброява бавно до двайсет в слабо осветеното помещение, след което той прокарва пръст по острието. Започва да изрязва пролука във филтрите. Тъканта се оказва здрава, съставена от жилави телени нишки, като изопната от мускули плът. Нишките започват да се разхлабват. Власинките се завъртат и се издигат нагоре, напомняйки му за нещо от детството, но не може да се сети за какво точно — нещо като сняг.

Партридж е чувал, че власинките имат заострени краища и могат да заседнат в белите дробове, предизвиквайки инфекция. Но няма представа дали това е вярно. Вече е свикнал да поставя под съмнение всяко твърдение, представено като факт. Въпреки това няма желание да поема ненужни рискове. Така че изважда шала и го връзва на устата си.

След като пробива достатъчно голяма пролука във филтрите, той се промушва през тях с рамото напред. Качулката и якето му порозовяват от прахта и той вижда пред себе си серията внушително големи вентилатори с техните остри и неподвижни перки.

Притичва до първата група остриета и без да ги докосва, открива ниско долу триъгълна пролука и хлътва от другата страна. Ботушите му се подхлъзват на гладката повърхност и той пада с глух тътен на една страна, непохватност, която се дължи на кодирането. Изправя се бързо на крака и един по един преодолява следващите няколко вентилатора, налучквайки необходимия ритъм. Дали техникът не е открил, че отливката му е празна? Подаден ли е вече сигнал за тревога? Повикани ли са Специалните сили? Щом се разнесе мълвата, дава си сметка Партридж, че синът на Уилъкс — неговият единствен жив син — е изчезнал, тогава издирвателната операция няма да има край.

Преминава все по-бързо от вентилатор на вентилатор, промушвайки се между острите перки, сякаш се движи по трасе с препятствия. В съзнанието му изниква споменът за един заден двор, може би неговия собствен от детството му, а може би нечий чужд. Имаше зелена морава с остри стръкове трева, които можеш да изтръгнеш направо от земята, и дървета, чиято кора не беше нито гладка, нито полирана. Имаше дори куче. Големият му брат заедно с още някого, едно високо момиче, бяха подготвили трасе от въжета, които трябваше да прескачат, примки, през които да се мятат, и една топка, която да вкарат в кофата на самия финал. Имаше сок в кутии с мънички сламки. Шийките на сламките бяха нагънати като миниатюрни акордеони, които се извиваха за по-удобно отпиване.

Изведнъж усеща главата си натежала, тялото му полита напред. За да запази равновесие, сграбчва една от перките. Ръбът й е толкова остър, че порязва ръката му. Кръвта му покапва по пода. Само няколко пъти е виждал да му тече кръв, например в зъболекарския кабинет, когато машината работеше с все сили и пенливата му слюнка се оцвети в розово. Полезрението му се сви до една съвсем малка точица бяла светлина, след което се възстанови с шеметна скорост.

Хвърля поглед към часовника си. Остават трийсет и две секунди и още единайсет вентилатора. Сепва го мисълта, че може да не успее. Би могъл да умре тук, насечен на парчета, и тъй като сега се намира от другата страна на филтрите, тялото му ще бъде изхвърлено навън. Силната въздушна струя ще отнесе кръвта му заедно с миниатюрните власинки. И те ще се оцветят в червено. Операторите ще трябва да затворят системата. Ще се наложи част от хората да бъдат преместени във временни жилища. Ще тръгнат слухове. Истината ще бъде потулена. Няма да обелят нито дума за проблем със системата за филтриране на въздуха, защото хората ще решат, че несретниците са се вдигнали на бунт и са започнали биологична война. Може дори да си помислят, че ОСР, този паянтов военен режим, е извършил нападение. Ще настане масова паника. Тогава ще скалъпят някакво приемливо обяснение, а що се отнася до Партридж, ще съчинят някаква друга история — дано да е нещо героично, мисли си той. Бедният Уилъкс, баща му ще бъде затрупан със съболезнователни картички. Няма да има истинско погребение. Също като последния път, когато се прощаваха с брат му. Никой не иска да вижда мъртви тела, тук понятието „чудно варварство“ не съществува. Бедният стар Уилъкс, жена му и двамата му синове ще бъдат мъртви, което означава цели три кутии в Архива за лични загуби.

Партридж продължава да се олюлява напред, като се плъзга по гладката повърхност и се хвърля в пролуките между перките. На бузата му се появява още една прорезна рана. До слуха му достига далечно тракане. Моторът. Преодолява със скок предпоследния вентилатор и се понася в спринт. В края на тунела пред него се вижда последната група розови филтри. Копнее да излезе навън. Да почувства всичко отново, вятъра и слънцето. Копнее да открие старата си улица, дома си — нищо, че от него най-вероятно не е останала нито следа. В поведенческия му код има резистентност. Но защо? Какво общо има това с майка му? Когато откри вещите й в кутията, в този миг всичко се промени. Пликът с нещата й — медальонът-лебед на златна верижка, картичката за рождения ден, металната музикална кутийка и снимката — е прибран в една пластмасова торбичка. Усеща присъствието на всички тези неща в чантата на гърба си.

Перките на последния вентилатор помръдват с един-единствен инч, Партридж се хвърля напред в пролуката помежду им, в следващия миг вентилаторът започва да бучи зад гърба му и вятърът нахлува като безкрайно дълбока глътка въздух от другата страна на последната група филтри. Течението го повлича назад. По същия начин усеща и спомените си, като продължително вдишване, което го тегли назад. Той пада на земята, но запъва пети в пода и педя след педя започва да се отдалечава от острите перки. Силовото кодиране най-сетне се задейства. Партридж усеща прилива на енергия. Щом изпълзява достатъчно наблизо, той протяга ръка и разпаря филтрите с кухненския нож, след което започва да се придвижва напред срещу вятъра. Розовите власинки се освобождават, политат покрай него право към вентилаторите и той се сеща за думата „конфети“.

Преша

Посетител

Тази вечер Преша работи до късно върху своите малки фигурки. Дядо й е задрямал на стола до задната врата с тухлата в скута си. Откакто той се е заел с разменната търговия, й се налага да изработва повече фигурки в замяна на по-евтини продукти. Понякога, когато здравословното състояние не му позволява да стигне до пазара, ги обзема чувство на безпомощност — нещо, което и двамата ненавиждат. Напоследък тя отмерва времето с периодите на глад. В нощи като тази у нея се загнездва усещането, че е обречена на бавна смърт, отпадайки с всеки изминал ден в този просмукан от пепелта шкаф във възтясното помещение. Тя се озърта към дядо си и обхваща с поглед ампутирания крак, кротко склопените очи, лъщящите следи от изгаряния, затрудненото повдигане и отпускане на гърдите му, тихото хриптене на пепелта в белите му дробове и въртящия се вентилатор, заседнал на гърлото му. Лицето му изглежда изопнато дори насън.

Снимката, подарък от Брадуел, лежи на масата. Понякога в нея се надига омраза към тези хора с техните 3D очила — жесток намек за онова, което никога няма да има — но въпреки това не намира сили да изхвърли снимката.

Откакто отвори подаръка, в съзнанието й нахлуват все повече и повече спомени, внезапни кратки проблясъци: малък аквариум с плуващи напред-назад рибки, допирът на вълнените ресни на дамската чантичка на майка й, усещането от меката прежда в свития й юмрук, отоплителната тръба под една от масите, която издава тихо клокочене. Помни как седи на раменете на баща си, който минава под цъфналите дървета, или как дреме в колата, увита в палтото му, след което я пренасят в леглото й. Помни също как реши с четка косата на майка си, докато на преносимия компютър звучи песен — някаква жена пее приспивна песен за едно момиче, което седи на верандата пред къщата, и за едно момче, което моли момичето да му подаде ръка и двамата заедно да заминат за Обетованата земя. Само гласът на жената без никакви инструменти. Сигурно е била любимата приспивна песен на майка й. Пускаше й записа всяка вечер, преди Преша да заспи. Тогава песента й беше омръзнала, но сега би пожертвала едва ли не всичко, за да може да я чуе отново. Майка й ухаеше на сапун с дъх на трева — на чистота и свежест. А миризмата на баща й беше доста по-тежка, може би на кафе. По някаква причина снимката на хората в киносалона отприщва всички тези спомени, които я карат да усеща така остро липсата на родителите си, че понякога остава без дъх. Въпреки че има само откъслечни спомени за родителите си, Преша никога няма да забрави прегръдката на майка си — мекотата на тялото й, копринената милувка на косата й, аромата на свежест, нейната топлина. А когато беше увита в палтото на баща си, се чувстваше защитена.

Тези мисли не й дават мира, докато с бързи движения на пръстите прикрепя крила към металния скелет на поредната пеперуда, когато се чува почукване на вратата. Звукът отеква рязко, сякаш някой почуква с кокалчето на пръста си. Не се чува издайническият шум от двигателя на някой от камионите на ОСР. Тогава кой може да е?

Дядо й, който хърка силно, е дълбоко заспал. Тя се изправя и се приближава на пръсти до масата, което се оказва доста трудно с новото холандско сабо. На онези холандци не им ли се е налагало да се промъкват на пръсти? Тя стиска рамото на дядо си и го разтърсва.

— На вратата има някой — прошепва тя.

Той се сепва в съня си, когато в тясната стаичка отеква ново почукване.

— Бързо в шкафа — казва той. Разбрали са се тя да се скрие там, в случай че някой се появи на вратата, и ако дядо й потропа с бастуна — „бръснене и подстрижка, четвърт долар“ — тогава тя трябва да избяга през фалшивия панел. „Бръснене и подстрижка, четвърт долар“ е стих от песен, в която, предполага Преша, сигурно става дума за бръснари, което навярно е причината дядо й да избере тъкмо нея. Това е тайният им сигнал.

Преша бързо се отправя към шкафа и влиза вътре. Притваря вратата, така че да остане съвсем мъничък процеп, през който да вижда.

Дядо й се отправя заедно с бастуна, накуцвайки към външната врата, и надниква през една малка дупчица, която е издълбал в дървото.

— Кой е там? — пита той.

От другата страна се чува глас, женски глас. Преша не успява да различи думите, но казаното от жената, изглежда, успокоява дядо й. Той отваря вратата и тя влиза бързо вътре, останала без дъх. Възрастният мъж затваря вратата подире й.

Преша успява да зърне жената само на пресекулки — ръждата по чарковете, сраснали се с бузата й, лъщенето на излетия върху едното й око метал. Тя е слаба и ниска с отпуснати рамене. Притиска парче окървавен плат към лакътя си.

— Лов на хора! — казва тя на възрастния мъж. — Без предупреждение! Последният беше преди по-малко от месец! Едва се измъкнах.

Лов на хора ли? Но това е невъзможно. ОСР винаги съобщава кога ще се провежда Ловът на хора — от милицията разрешават на войниците да формират отряди от по няколко човека за срок от двайсет и четири часа, които имат право да убиват хора, след което отнасят телата на едно опасано с ограда място сред вражеските земи и започват да броят мъртвите за точки. Тези, които са събрали най-много, печелят. За ОСР това е метод за отсяване на слабите от населението на града. Ловът на хора се провежда два пъти годишно, но последният беше приключил неотдавна. Тъкмо по това време дядото на Преша беше решил да извади ненужните рафтове от шкафовете и да направи фалшивия панел, за да може шумът от работата му да остане заглушен от безумната дандания и глъч. Досега Ловът на хора никога не се е провеждал толкова начесто и без предупреждение. Затова Преша стига до заключението, че жената е луда или може би в шок.

— Сигурна ли си за Лова на хора? — пита дядо й. — Не съм чул никаква гюрултия.

— Тогава откъде ми е тази рана? Отрядите се появиха недалеч от Руините и се отправиха на запад, при това не могат да се оплачат от липса на успех. Аз обаче хукнах насам, вместо да се прибера у дома.

Жената е дошла, за да зашият раната й, само че дядо й не е правил никакви шевове от толкова отдавна, че му отнема известно време, докато намери кутията с инструменти, която се оказва отгоре на шкафа, и я избърше от праха.

— О, боже, какъв ден! Първо онези слухове, а сега и Ловът! — въздиша жената, след което сяда на масата и поглежда към фигурките на Преша. После вижда снимката и я докосва лекичко с пръст. Преша се страхува, че може да попита откъде е. Хваща я яд, че не се е сетила да я прибере от масата, преди да се скрие в шкафа. — Не си ли чул последните слухове?

— Не бих казал, че съм излизал навън днес. — Той сяда срещу жената и започва да оглежда отворената рана.

— Не си чул, значи?

Дядо й поклаща глава и започва да почиства инструментите си със спирт. Стаята се изпълва със стерилната му миризма.

— Видели са Чист — обявява тя, понижавайки глас. — Момче, което няма никакви белези, рани и сраствания. Говори се, че е напълно развито — високо и слабо, с късо подстригана коса.

— Не е възможно — отвръща дядо й. Същата мисъл спохожда и Преша. Хората обичат да си измислят разни истории за Чистите. Не за първи път чува такива неща. А и досега слуховете никога не са се оказвали верни.

— Бил е забелязан в Пресъхналите земи — продължава жената. — А после изчезнал.

Възрастният мъж избухва в смях, който преминава в кашлица. Той извръща глава настрани, а кашлицата не спира, докато не остава без дъх.

— В това състояние можеш ли да шиеш? — пита жената. — Да нямаш вода в белите дробове?

— Добре съм. Заради вентилатора в гърлото е. Поемам прекалено много прах, който трябва да изкарам.

— Всъщност не е много учтиво да се смееш така — казва жената.

Възрастният мъж започва да шие раната. Жената потреперва от болка.

— Колко пъти досега сме я чували тази история? — подхвърля той.

— Този път е различно — отвръща тя. — Това не са брътвежи на пияни Групита. Има трима различни свидетели. Всеки от тях е докладвал веднага щом го е видял. И тримата твърдят, че той не ги е забелязал и че не са се приближили, защото са усетили, че в него има нещо свещено.

— Това са само слухове. Нищо повече.

Двамата потъват в мълчание, докато възрастният мъж зашива раната. Лицето на жената се вкаменява, металните чаркове се сключват. Дядото на Преша попива потеклата кръв. Той работи с бързи движения, дезинфекцира раната със спирт и я превързва.

Щом й казва, че е готово, жената пуска надолу ръкава на блузата си върху превръзката. Подава му малка консервна кутия с месо, а от раницата си изважда някакъв плод. Цветът му е яркочервен, но има дебела кора почти като на портокал.

— Красив е, нали? — казва тя и му го дава вместо заплащане.

— С теб е приятно да се работи — отвръща дядото на Преша.

— Ако искаш, вярвай, ако не искаш, недей — твоя работа — подхваща жената след кратка пауза. — Но ако някой от Чистите наистина е излязъл навън, знаеш ли какво означава това?

— Не, не знам — отвръща той. — Ти ми кажи.

— Щом като има път навън, значи, има и път навътре.

Изведнъж Преша я побиват тръпки. Тогава жената вдига ръка на ухото си.

— Чу ли това?

В този миг Преша действително чува нещо — далечната глъч на Лова. Ами ако жената не е луда? Преша се надява слухът за Чистия да е истина. Все пак знае, че от слуховете може да има полза. Понякога в тях се съдържа истинска информация. Но обикновено не са нищо повече от фантазии и лъжи. Този слух обаче е от най-коварните, защото е привлекателен, дава ти надежда.

— Щом има път навън — повтаря жената този път с равен и спокоен глас, — значи, има и път навътре.

— Никога няма да влезем вътре — отвръща нетърпеливо възрастният мъж.

— Чист — казва жената, — сред нас има Чист!

Именно в този миг тримата чуват как един камион изтрополява в уличката. Стоят сковани и притихнали.

Навън ожесточено започва да лае куче, отеква изстрел и край на кучешкия лай. Преша знае кое е кучето. Позна го по лаенето. Кучето беше изяло толкова много бой, че не знаеше нищо друго, освен да се крие и да напада. Беше й жал за него и затова понякога му даваше по малко храна — но не и от ръката си, защото не можеше да му има пълно доверие.

Тя затаява дъх. Всичко наоколо потъва в тишина, с изключение на тихото монотонно боботене на камиона на уличката. На сутринта някой ще си е отишъл завинаги.

Дядо й потропва по пода с бастуна си — „бръснене и подстрижка, четвърт долар“. Преша не се чувства готова за тръгване. Не иска да изостави дядо си. Той се отправя с бързи крачки към стола си. Взима тухлата и я хваща здраво в една ръка.

Придържайки раната си с ръка, жената отива до прозореца и поглежда навън.

— ОСР — прошепва с ужас.

Възрастният мъж впива очи в Преша, погледите им се срещат през тясната пролука, оставена от вратата на шкафа. Дишането му е учестено, очите — разширени от ужас. Изгубен. Изглежда напълно изгубен.

Пронизва я внезапен страх какво ще стане с него, когато нея я няма. „Може би войниците от ОСР са дошли за някой друг“, мисли си тя. Например за онова момче на име Артуро или за двете близначки, които живеят под навеса. Не че иска да са дошли за когото и да е от тях. Как би могла да пожелае подобно нещо на когото и да било?

Не може да помръдне от мястото си.

Откъм уличката долита приглушен вик, долавя триенето на ботуши по паважа. „Не тук — прошепва на себе си тя. — Моля ви, не тук!“ Напряга слух да чуе рева на мотора, щракването на съединителя, но от уличката се носи само неумолимо боботене.

Дядо й започва отново да потропва с гумената капачка на бастуна си — „бръснене и подстрижка, четвърт долар“!

Трябва да бяга. Но преди да тръгне, тя начертава с пръст един кръг, две очи и усмихната уста в пепелта, полепнала по вратата на шкафа. Иска й се това да е обещание: „Ще се върна скоро“. Но дали ще го види, дали ще разбере? Ами ако не се върне скоро? Ако попадне в беда и не успее да се измъкне?

Преша поема дълбоко дъх и започва да бута фалшивия панел с главата на куклата. Отначало панелът поддава лекичко, а после нещо изщраква и той се отделя от шкафа, стоварвайки се на прашния под на бръснарницата. В шкафа нахлува светлина.

Сърцето на Преша блъска силно в гърдите й. Тя се озърта наоколо сред скритата в сенки неразбория на бръснарницата. По-голямата част от покрива е отнесена, разкривайки сумрачното нощно небе. След плътната прегръдка на дървените стени това открито пространство я изпълва с чувство на беззащитност.

В бръснарницата има един-единствен стол — въртящ се стол с педал, служещ за повдигане и спускане на седалката. Полицата пред този едничък стол също като него изглежда съвършено непокътната. В една посипана с прах стъклена кутия, пълна със застояла синкава вода, плуват три гребена, сякаш за тях времето е спряло.

Тя се скрива бързо в сянката на стената и започва да се плъзга опряла гръб в нея, подминавайки редицата разбити огледала. До слуха й достига бръмченето на втори камион. Странно, че се появява още един. Тя се свива на земята и затаява дъх. Не смее да помръдне. Чува, че радиото в камиона работи — звучи долнопробна версия на непозната за нея стара песен с ревяща електрическа китара и пулсиращ басов ритъм. Чувала е, че когато отвеждат някого, обикновено завързват ръцете му на гърба и залепят устата му с тиксо. Но дали не пускат радиото, когато си тръгват? По някаква причина това й се струва дори по-лошо.

Снишава се възможно най-ниско до земята. Опитва се да задържи дъха си. Дали и двата камиона са тук заради нея — докато единият блокира уличката, другият чака на главното шосе? Всички огледала са изпотрошени, с изключение на едно джобно огледалце, което лежи на останалата непокътната полица. Веднъж попита дядо си за джобните огледала и той й обясни, че ги използвали, за да показват на клиентите как изглежда прическата отзад. Струва й се странно кого го интересува как изглежда прическата му отзад. И какво значение има изобщо?

От това място се открива изглед към Купола, издигащ се на хълма право на север. Една лъскава, ярко осветена сфера, осеяна с черните точки на огромните оръдия — сияеща крепост, на чийто връх се издига блестящ кръст, прозиращ дори през задимения пепелив въздух. Замисля се за Чистия — висок и слаб с късоподстригана коса — за когото се твърди, че е забелязан в Пресъхналите земи. Но сигурно е само слух. Не може да е истина. Кой би напуснал Купола, за да дойде тук и да се превърне в преследван дивеч?

Камионът се придвижва бавно напред. Светлината на прожектор залива стаята. Преша не смее да помръдне от мястото си.

Лъчът на прожектора попада върху триъгълен къс огледало и за миг тя среща собствения си поглед — очите си с формата на бадеми също като на нейната японска майка — „толкова красива и млада“. После бащините лунички, посипани по извивката на носа й. И накрая сърповидния белег от изгаряне, обрамчващ в полукръг лявото й око.

Ако сега избяга, какво ще се случи с Фридъл? Един ден той ще се развали.

Светлината на прожектора се плъзва нататък и камионът, отстрани на който са изписани буквите ОСР и има рисунка на черен нокът, отминава с тихо боботене. Преша не помръдва от мястото си, докато шумът от бучащия мотор и песента по радиото не заглъхват в нощта. Първият камион обаче още не е напуснал уличката. Тогава тя чува викове, но не разпознава в тях гласа на дядо си.

Надзърта през широките отвори, останали на мястото на витрините от дебело стъкло. Наоколо е тъмно и студено. На улицата няма жива душа. Отново се промъква в сянката на стената към зеещата дупка на мястото на отнесената входна врата. Там лежи голяма странна ръждясала тръба на избелели червени и сини спираловидни ивици. Цялата очукана и деформирана. Дядо й твърди, че едно време пред всички бръснарници е имало такива тръби, нещо като символ с определено значение. Тя се измъква през вратата, без да напуска прикритието на порутената стена.

Какъв беше планът? Да намери скривалище. Голямата стара напоителна тръба, която възрастният мъж й бе показал преди време, се намира на три пресечки разстояние от тук. Според него там щяла да е в безопасност. Ако изобщо съществува такова място.

Брадуел, сеща се тя. Обществото на нелегалните. Картата, указваща местоположението на квартирата му, още стои сгъната в джоба й, където сам той я беше пъхнал. Може да си е у дома, зает с подготовката за следващата си лекция по История на сенките. Ами ако се появи там и му благодари за подаръка, давайки се вид, че го е приела като жест на приятелство, а не на коравосърдечие? Дали ще я подслони в дома си? Вярно, че е длъжник на дядо й за направените шевове, но тя никога не би го помолила за услуга. Никога. Въпреки това тя решава да потърси мястото. Фандра бе загинала, но пък брат й бе оцелял.

На земята точно до вратата лежи малка опушена камбанка. Находката я учудва. Преша я вдига от земята, но тъй като клепалото липсва, камбанката не издава никакъв звук. Някой ден може да й послужи за нещо.

Стиска я толкова силно в ръката си, че ръбът се впива в дланта й.

Партридж

Добитък

Партридж чува овцете преди да ги види. От мрака на къпиновите храсти пред него се носи шумолене и откъслечно блеене. Едното от животните издава такъв пелтечещ звук, че му напомня за подигравателния смях на Вик Уелингзли във вагона на влакчето. Но това беше сякаш в друг живот. Слънцето е залязло, изсмуквайки със себе си цялата топлина от въздуха. Партридж се намира в покрайнините на града — в покрайнините на неговите жалки, овъглени останки. Долавя миризмата на пушек от запалени огньове, до слуха му достигат далечни гласове и единични крясъци. Над главата му се разнася плясък на криле.

Беше успял да прекоси ширналите се, покрити с прах пясъчни полета, където изпи всичката си вода, а на два пъти му се стори, че вижда на земята око, едно-единствено примигващо око, изгубило се мигом в прахоляка. Дали не халюцинира? Сам не знае.

Придвижва се по периферията на гората. Щом земята е оживяла, горите сигурно са още по-опасни. Предполага, че тъкмо там живеят част от несретниците. Замисля се за майка си — светицата, както я наричаше баща му — и за несретниците, които навярно е спасила. Ако тя е жива, дали същото не важи и за тях?

Една едра катраненочерна птица се спуска ниско над главата му. Зърва острия си клюн, висящ уродливо, ноктите й механично се затварят и отварят във въздуха. Партридж наблюдава в почуда, докато птицата накрая се изгубва от погледа му и се скрива в гората. Сеща се за затворената в клетка телена птичка на Лайда и изведнъж го обзема чувство на вина и страх. Къде ли е сега Лайда? Бои се, че тя е в опасност, че животът й вече не е същият. Дали няма просто да я разпитат, а после да я оставят да се върне към нормалния си живот? Всъщност тя няма какво да им каже. Но въпреки че знае само за ножа, ще изглежда така, сякаш крие нещо, сякаш знае повече, отколкото казва. Дали някой не е видял, че се целуват? В такъв случай ще решат, че е виновна. Спомня си целувката. Усещането — сладостно и топло, го залива отново и отново. Припомня си уханието й на цветя и мед.

Тогава овцете се появяват сред дърветата, олюлявайки се на крехките си осакатени крайници. Партридж се свива в къпинака, за да може да ги разгледа. Предполага, че са диви. Животните се приближават до една изровена в земята яма, пълна с дъждовна вода. Езиците им се стрелват бързо, изглеждат остри и искрящи като бръсначи. Руното им е покрито с капчици роса и сплъстено на масури. Очите им блуждаят разногледо, а рогата — при някои повече, отколкото може да преброи, при други наредени по гръбнака на животното като гребен от шипове, са гротескни. Рогата на някои от тях растат като лози, сплетени помежду си и извити на една страна. А в един случай рогата растат назад като грива и преливат в гръбначната кост, така че главата стои фиксирана неподвижно.

Въпреки ужасяващия вид на животните, Партридж изпитва облекчение, като вижда, че водата е годна за пиене. Мъчи го остра кашлица — може би от острите като иглички власинки, които е вдишал. Или от пепелта, примесена с песъчинки? Ще почака овцете да си отидат и ще напълни бутилките си.

Оказва се обаче, че това не са диви овце. От гората се появява овчар с отрязана ръка и криви крака, който надава сърдити викове и размахва остра тояга. Лицето му е обезобразено от изгаряния, а едното му око се е изхлузило надолу, засядайки в костта на скулата. Обувките му изглеждат тежки, покрити с кал. Той подкарва стадото, като шиба и ръга овцете, издавайки гърлени звуци. В следващия момент мъжът изпуска тоягата и се навежда да я вдигне. Лицето му — набръчкано от изгаряния и шевове, се обръща и погледът му се заковава върху Партридж. Чертите му се изкривяват в гримаса.

— Ей, ти — кресва му. — Да не крадеш? Месо или вълна?

Партридж увива шала около лицето си, нахлузва качулката и поклаща глава:

— Трябва ми само вода — отвръща той и махва с ръка към локвата.

— Ако пиеш от там, стомахът ти ще изгние — казва мъжът, чиито зъби проблясват като тъмни перли. — Ела. Ще ти дам вода.

Сивите задници на овцете потъват в мрака на гората заедно с пасящия ги овчар. Партридж поема подире им. Гората наоколо тъмнее като преди и само тук-там се мяркат малки кръпки зеленина. Не след дълго стигат до паянтова постройка и кошара, оградена с телена мрежа и колове. Мъжът прибира овцете вътре. Някои се противят и той ги перва по муцуните. А те му отвръщат с блеене. Кошарата е толкова тясна, че овцете са натъпкани плътно една до друга, изпълвайки пространството с вълна.

— Каква е тази миризма? — пита Партридж.

— Тор, пикня, гнилоч, мокра вълна. И малко смърт. Тук имам алкохол — казва той. — Домашен. Но ще трябва да си платиш.

— Само вода — отвръща Партридж през овлажнения от дъха му шал. Той изважда една бутилка от чантата си и я подава на мъжа.

За един миг мъжът втренчва поглед в бутилката и Партридж започва да се тревожи, че нещо във вида й е обезпокоило овчаря, но тогава хлътва с накуцване в бараката. Партридж успява да надзърне за миг вътре през подпряната с кол изкъртена врата. По стените висят одрани животни с розова плът. Но Партридж не може да определи какви са, тъй като главите им са отрязани. Макар че дори да бяха на мястото си, не се знае дали това щеше да му е от голяма полза.

Усеща убождане по ръката. Залепя силна плесница на мястото и вижда някакъв вид брониран бръмбар с плътни щипци. Перва го с ръка, ала бръмбарът, изглежда, се е заклещил. Затова Партридж го хваща с пръсти и ги измъква от кожата си.

Мъжът се връща с шишето му, вече пълно с вода.

— От къде идваш?

— От града — отвръща Партридж. — Но трябва да се връщам.

— От коя част на града? — пита мъжът. Потъналото надолу око мига по-бавно от другото. Партридж се старае да се фокусира някъде между двете.

— От покрайнините — отвръща той и започва да отстъпва нататък, откъдето е дошъл. — Благодаря за водата.

— Наскоро преживях голяма загуба — продължава мъжът. — Жена ми, разболя се. Почина наскоро. И сега имам нужда от някого тук. Тази работа не е за един чифт ръце.

Партридж хвърля поглед към прибраните в кошарата овце. Едно от животните има копито с формата на лопата, ръждиво и нащърбено. То рие земята в ъгъла.

— Не мога.

— Не си тукашен, нали?

Партридж се заковава на място.

— Трябва да вървя.

— Къде са ти белезите? С какво си се сраснал? Не виждам нищо по теб.

Мъжът вдига тоягата и я насочва към момчето. Партридж вижда ясно белезите по лицето му, плетеница от нащърбени линии.

— Не мърдай — изрича мъжът бавно, готвейки се за скок.

Партридж се обръща и хуква обратно натам, откъдето е дошъл. Постепенно набира скорост, краката и ръцете му се движат бързо и равномерно като бутала. Носи се по обратния път, извеждащ извън гората, когато кракът му затъва в гнил дънер. Строполява се на земята. Оказва се, че това е същото място, където овцете бяха пили от локвата с дъждовна вода. Поглежда назад към дънера и установява, че това не е никакъв дънер. А просто събрани накуп стръкове тръстика — някои още зелени, а други ръждивокафяви на цвят. Сеща се за вършачките, които е виждал недалеч от академията. Ослушва се за овчаря, но не чува нищо. После пристъпва към тръстиката и забелязва лъскавата тел, с която е стегната. Взира се настойчиво в земята, докато накрая не различава неясен проблясък, нещо студено и влажно. Посяга надолу с трепереща ръка. Долавя някакво сладникаво зловоние. Разтваря тръстиката, която е влажна и жилава, и съзира човешко лице — едната страна е белезникавосива, а другата моравочервена, плътта е с видими изгаряния, устата — лилава от липсата на кислород и кръв. Това е жената на пастира — разболяла се и починала наскоро. Ето как я беше погребал.

Но коя част от нея е студена и влажна? Окото, което излъчва хладен, тъмнозелен отблясък.

Лайда

Рехабилитация

В бялата тапицирана стая е студено. Това й напомня за контейнера в голямото отделение на хладилника преди Детонациите. Сега хладилниците са малки, тъй като хората се хранят предимно със соеви таблетки. Именно в малката кутия на големия хладилник майка й държеше кръглите марули. Дали не бяха прекалено крехки, за да се съхраняват в общата част на хладилника? Замисля се за попарените, опърпани краища на най-горните листа, наподобяващи набран подгъв на пола.

Майка й я беше посетила на два пъти неофициално. Въпреки че по време на тези посещения тя беше сравнително мълчалива, Лайда долавяше гнева й. Майка й бъбреше предимно за съседите и за зеленчуковата си градинка, но по едно време й каза съвсем тихичко: „Даваш ли си сметка колко скъпо ще платим заради поведението ти? Всички около мен се стараят да отбягват погледа ми“. Но в края на всяко от тези посещения я прегърна, макар и малко грубо и припряно.

Днес обаче майка й ще я навести в качеството си на служител за съставяне на професионална оценка. Ще се появи подобно на всички други, облечена в лабораторна престилка, с малкия преносим компютър като вдигнат пред гърдите й щит, прикриващ плътно пристегнатия бюст. Под стегнатия сутиен и месестата плът на гърдите се крие сърце. Лайда знае, че то е там и бие до пръсване.

Стаята е малка и квадратна, а оскъдната мебелировка се състои от легло, тоалетна и миниатюрен умивалник. На стената има фалшив прозорец с потрепваща светлина. Спомня си, че преди няколко години майка й се беше борила за това подобрение в качеството на грижите за пациента. Именно тя беше водила дискусията пред съвещателното тяло. Някой беше направил проучване за благотворното въздействие на слънчевата светлина върху хората с душевни заболявания. Но, разбира се, за прозорци с истинска светлина не можеше дори да става дума. Постигнат беше компромис. В резултат на това, сега прозорецът показва меняща се светлина, отмервана от скрит зад решетка стенен часовник. Но Лайда не вярва нито на часовника, нито на изгледа през прозореца. Убедена е, че, докато спи, някой манипулира времето. Защото часовете текат прекалено бързо. А може би се дължи на сънотворното. Колкото по-дълго я държат затворена тук, толкова повече расте възможността да класифицират душевното й заболяване като тежко, с което шансовете й да я пуснат намаляват. Сутрин взима други хапчета за събуждане и още едни за успокояване на нервите, въпреки че не спира да им повтаря, че нервите й са наред. Но така ли е наистина? Предвид обстоятелствата, смята тя, са в доста добро състояние. Или поне засега.

Но все едно дали ще я пуснат, или не — позорът е вече налице. След всичко това кой ще я вземе за снаха? Никой. Но дори да я приемат, никога няма да й позволят да има деца. Ще бъде негодна за генетична репопулация — тоест край.

Изкуствената светлина, нахлуваща през прозореца, потрепва, сякаш отвън прелитат птици. Това да не е част от терапията? Как иначе ще се сети за прелитащи отвън птици? В Купола има много малко птици. От време на време се случва някоя от тях да избяга от птичарника. Но това става рядко. Може би птиците са плод на въображението й. Някакъв дълбоко потиснат спомен.

Освен разяждащата паника има още едно нещо, което не й дава мира, и това е косата й. Остригаха я, още щом пристигна. Пресметнала е, че са нужни поне три години, докато израсте до предишната дължина. Малкото момичета, завърнали се от рехабилитация, които познаваше, отначало носеха перуки. Скованите им от страх лица, че болестта може да се върне, и фалшивият блясък на косите им ги карат да изглеждат някак чужди — още една причина останалите да се боят от тях. Сега тя носи бял шал на главата си. Бял, за да пасва по цвят на тънкия памучен гащеризон, който се издува около нея, скривайки формите на тялото й. Размерът е един и същи за всички. Шалът е завързан отзад на врата й, от което мястото постоянно я сърби. Тя плъзва пръсти под възела и се почесва.

Мислите й се връщат към Партридж, мушнал ръка в нейната, докато двамата вървят по коридора към танцовата зала. Понякога той изниква така неочаквано в съзнанието й, че стомахът й се преобръща. Намира се тук заради него. Всеки въпрос, който й задават, я връща все към онази вечер. А истината е, че почти не го познава. Но никой не й вярва, въпреки че не спира да го повтаря отново и отново. Изрича го и сега в тишината на своята затворническа стая: „Почти не го познавам“. Дори сама не си вярва. Дали е жив? Струва й се, че някъде дълбоко в себе си би почувствала, ако той беше мъртъв.

В три часа на вратата се чува почукване и тя се отваря, преди Лайда да успее да отговори. В стаята влиза екипът — две лекарки, придружени от майка й. Поглежда към майка си, очаквайки да получи някакъв знак за близост. Но лицето на жената остава напълно неподвижно като изкуствения водоем на академията. Тя поглежда към Лайда, но не за дълго. Погледът й отскача към близката стена, плъзва се по пода, спира на умивалника и се връща обратно на стената.

— Как се чувстваш? — пита по-високата и стройна лекарка.

— Добре — отвръща Лайда. — Прозореца си го бива.

Майка й потрепва едва доловимо.

— Харесва ли ти? — пита стройната лекарка. — За нас това беше важно нововъведение.

— Още веднъж ще ти зададем няколко кратки въпроса — подхваща другата лекарка. Тя е набита и дебела и говори отсечено. — Задачата ни е да надникнем в естеството на връзката ти с Рипкард Уилъкс.

— Приятелят ти Партридж — добавя стройната лекарка, сякаш Лайда не би разпознала името.

— Само няколко въпроса — обажда се майка й. — Ще бъдем кратки.

Дали не се опитва да й каже тя също да дава кратки отговори?

— Не знам къде е Партридж — заявява Лайда. — Колко пъти трябва да го повторя?

Подложили я бяха на няколко разпита, всеки следващ малко по-враждебен от предишния.

— Както сама се досещаш, Елъри Уилъкс е силно заинтересован от тази информация — казва стройната лекарка. Дори самото произнасяне на името му я изпълва с вълнение, забелязва Лайда. — Все пак става дума за сина му.

— Би могла да ни помогнеш да открием момчето — добавя обнадеждено майка й, сякаш това може отново да ги направи семейство.

Изкуственият пейзаж на прозореца потрепва отново сякаш от движение на крила — или може би има засечка в програмата. Дали не е блокирала? „Би могла да ни помогнеш да открием момчето.“ Изгубил ли се е? Изчезнал ли е? Също като птицата от птичарника. Като телената птица, която беше направила и която вероятно е изложена в момента в Залата на Учредителите, вместо антикварните кухненски таймери, престилки и ножове. А може би телената й птица е дисквалифицирана, тъй като Лайда вече не посещава академията.

— Заявила си, че си му показала изложбата на тема „Домашен бит“ след края на работното време така, както би развела и група посетители през деня — казва тантурестата лекарка.

— Чудя се дали съм разбрала правилно? Момче и момиче, измъкнали се от танците, намират се сами в тъмна стая, а наоколо свири музика — додава стройната лекарка. — Всички сме били млади — намига й тя.

Лайда не отговаря. Научена е да отговаря на въпросите с въпроси.

— Какво имате предвид?

— Той целуна ли те? — пита стройната лекарка.

Лайда усеща, как страните й пламват. Той не я целуна. Защото тя целуна него.

— Имаше ли прегръдки?

Още пази спомена за ръцете му на кръста си, плъзгащи се леко нагоре по гърба й, и за плата на роклята, който гъделичка корема й. Танцуваха на две от песните. Има много свидетели. За дисциплината отговаряха господин Гласингс и госпожица Пърл. Докато танцуваха, тя усещаше дъха му на шията си, тъй като Партридж беше наклонил главата си на една страна. А в колана му имаше затъкнат нож, който оставаше скрит под сакото. И тогава се целунаха. Дали някой беше забелязал? После двамата вървяха хванати за ръце на път за нейния пансион. Срещнаха много хора. Дали не бяха ги наблюдавали през някой прозорец? Имаше ли и други двойки, вървящи по пътеката?

— Каквото и да изпитваш към него — казва тантурестата лекарка, — смяташ ли, че е имал дълбоки чувства към теб.

Очите на Лайда се насълзяват. „Не — казва си тя. — Не, не е изпитвал чувства към мен. Била съм му от полза.“ Още от самото начало се държеше грубо. А после стана мил само за да може да се измъкне с откраднатия от изложбата нож. И този нож с каква цел го е използвал? Никой няма да й каже. Освен това танцува с нея само за да изглеждат нормално, да се впишат в обстановката и да не бият на очи. Дали не се тревожат, че може да е мъртъв? Че може да е избягал и да се е самоубил също като брат си? Лайда стрелва майка си с умолителен поглед: „Какво да правя?“.

— Той обичаше ли те? — пита отново стройната лекарка.

Майката на Лайда кимва с глава. Всъщност това дори не е кимане. А по-скоро леко потрепване, сякаш се опитва да сдържи кашлицата си. Лайда избърсва очите си. Значи, майка й иска от нея да каже „да“, да им каже, че Партридж е имал чувства към нея. Нима това ще й придаде по-голяма стойност? Може да има стойност само ако Партридж е още жив. Ако повярват, че той я обича, тогава сигурно ще я използват като свръзка. Като средство за контакт. Тоест, като примамка.

Когато сграбчва коленете си с ръце, платът се събира между пръстите й и тя го приглажда.

— Да — отговаря накрая, свеждайки поглед. — Обичаше ме.

За миг й се струва, че това е самата истина, и добавя по-високо:

— Сам ми го каза. Онази вечер ми призна, че ме обича.

Прозорецът потрепва отново. Или може би е зрението й?

Преша

Обувката

За да стигне до квартирата на Брадуел, Преша прекосява шосето и поема по тясната уличка, минаваща успоредно на пазара. В далечината отеква гълчавата от Лова на хора. Понякога си представя, че това е сватбена глъчка. И защо да не бъде? Суматохата ту се надига, ту заглъхва, сякаш някъде има празник — защо не празник на любовта? Дядо й беше разказвал за сватбата на родителите й — за белите шатри, покривките на масите и тортата на етажи.

Но моментът сега не е подходящ за това. Опитвайки се да отгатне местоположението им, тя стига до заключението, че най-вероятно се намират в Разтопените земи, където едно време са се простирали заградените предградия. Познава хора, които са израснали на това място. Слушала е за предградията по време на Играта на спомени — еднакви къщи, цъкащи пръскачки, детски площадки с пластмасови уреди във всеки двор. Тъкмо затова ги наричат Разтопените земи — навред е осеяно с големи, цветни петна разтопена пластмаса, които преди са били пързалка, люлка или покриващ се с капак пясъчник с формата на костенурка.

По виковете се опитва да познае кой отряд е това. Защото някои са по-жестоки от други. Но така и не се научи да ги различава всичките. Дядо й гледа на тия викове като на птичи звуци, за всеки от които е характерно нещо различно. Няма представа дали гълчавата започва, или свършва в тила на врага. Но, за щастие, виковете идват от отдалечената южна част на Разтопените земи, докато тя се е запътила в съвсем различна посока. А заслушвайки се по-внимателно, й се струва, че е възможно да идват от още по-голямо разстояние. Вероятно от района на затворите, приютите и санаториумите — с неговата опожарена инфраструктура от стомана, каменни отломки и останки от бодлива тел. Има една детска броилка за затворите.

Призрачните къщи рухнаха навред.

Призрачните къщи рухнаха навред.

Душите на обречените бродят тук безчет.

Под земята ще те завлекат. Бъди нащрек!

Никога не е виждала рухналите сгради. Защото никога не е отивала толкова надалеч.

Улиците са пусти. Навън е студено, тъмно и влажно. Тя повдига нагоре яката на плътния си пуловер, мушва покритата с чорап куклена глава под мишницата си и бързо свива в една уличка. Безгласната камбанка е все още у нея. Прибрана на сигурно място в джоба на пуловера й.

На фона на далечната глъчка от Лова на хора тя се ослушва за приближаващи Групита. Причината да бродят нощно време по улиците е неспособността им да намерят покой, тъй като са неразривно свързани помежду си. Възползвайки се от колективната си сила, някои Групита се осмеляват да преследват и ограбват хората — не че някога е имало какво да отмъкнат от нея или от дядо й. Ослушва се също и за камионите на ОСР. Тъкмо затова е решила да се придвижва по най-тесните улички вместо по главните шосета.

Тя свива в следващата пряка и тогава под въздействието на адреналина хуква да бяга. Просто не може да се сдържи. Огласяни единствено от далечната глъчка, улиците са така притихнали, че изпитва непреодолимото желание да заглуши както онзи звук, така и ударите на бумтящото в ушите й сърце. Поема по една малка уличка, но тогава чува ръмженето на двигател. Обръща се назад и хуква в противоположната посока, отдалечавайки се от нестихващата гълчава. Прекосява улиците една след друга, като на два пъти зърва за миг камиона на ОСР, и веднага се стрелва в различна посока.

Когато стига до Руините, Преша е изправена пред кръстопът. Стои в сянката на една килната настрани тухлена сграда, която е само част от цяла редица съборетини. Налага се да вземе решение дали да заобиколи Руините, което ще й отнеме най-малко един час, или да мине напряко. Едно време на мястото на Руините се е издигала централната част на града, плътно застроена с високи сгради, претъпкана с върволици камиони и коли, обхваната от мрежата на метрото под земята и от пресичащите на светофарите тълпи от хора над земята.

Сега там се издигат цели хълмове от рухналите каменни сгради. А вътре в тях Зверовете са прокопали проходи и малки пещери. Тук-там Преша забелязва тънки струйки дим, процеждащи се от някои от пукнатините. Зверовете отдолу явно са запалили огън, за да се стоплят.

Ала в следващия миг вече не се налага да се чуди какво да предприеме, защото един камион на ОСР изръмжава в уличката и спира рязко пред близката сграда. Преша отстъпва крадешком зад ъгъла, залепила гръб за тухлената стена.

Вратата от дясната страна на камиона се отваря. Отвътре изскача мъж в зелената униформа на ОСР. Единия му крак го няма. Крачолът на панталона му е запретнат нагоре. А на мястото на коляното му се вижда покрит с козина кучешки череп с изпъкнали очи, челюсти, зъби и шия. Да не би кракът на мъжа да е част от гръбначния стълб на кучето? Трудно е да се каже къде е бил кракът му преди. А на самото куче му липсва едната задна лапа и опашката, но въпреки това успява да замести изгубения крак на мъжа. Двамата са привикнали да вървят със ситно неравномерно накуцване. Той заобикаля камиона и отваря задната врата. На улицата изскачат още двама войници от ОСР, обути в черни ботуши. Въоръжени са с пушки.

— Последно спиране — надава вик шофьорът.

Преша не успява да различи лицето му зад стъклото, но й се струва, че вътре има двама мъже, доближили плътно глави една до друга — или може би една зад друга. Дали шофьорът не е Групи? Тогава чува втори глас, подел като ехо думите на шофьора:

— Последно спиране.

От другата глава ли дойде? Сърцето й блъска в гърдите. И тя затаява дъх.

Тримата мъже нахлуват в сградата.

— ОСР! — кресва единият. А после отвътре се разнася трополене на ботуши.

В това време войникът зад кормилото пуска радиото и тя започва да се пита дали това не е същият камион, спрял по-рано тази вечер пред дома й.

Малко по-нататък по улицата се надига глъчка от гласове. Мярва се и една фигура — човек, носещ яке с качулка, чието лице е скрито зад намотания шал. Наоколо е прекалено тъмно, за да успее да различи нещо повече от това. Човекът надава вик:

— Престанете! Оставете ме на мира! — гласът е момчешки, прозвучал приглушено заради шала. На пръв поглед изглежда на повече от шестнайсет. Забележат ли го, войниците от ОСР със сигурност ще го приберат.

Тогава тя вижда Групитата, появили се от една от страничните улици. Съществото, наброявало преди седем или осем души, сега представлява едно-единствено масивно туловище, притежаващо богат асортимент от ръце и крака и лъщящи с хромови отблясъци лица — обгорени, с вплетени в тях метални жици, а някои сраснати — две лица ведно. Пияни са — познава се по начина, по който се олюляват насам-натам, а също и по пиперливите ругатни.

Войникът зад кормилото хвърля един поглед в огледалото за обратно виждане, но изгубил интерес, изважда джобното си ножче и започва да чисти ноктите на ръцете си.

— Давай каквото имаш! — надава вик едното Групи.

— Дай го насам! — подканя го друго.

— Не мога — отвръща гласът под качулката. — Не е нищо особено. За вас няма да бъде от никакво значение.

— Дай го тогава! — казва едно Групи.

В този момент една ръка се стрелва напред и цапардосва фигурата с качулката. Момчето пада на земята и изпуска чантата, която се стоварва на няколко крачки от него. Ето защо го преследват. Щом като не е важно, тогава защо отказва да им го даде. Групитата могат да бъдат доста злонравни, особено когато са пияни.

Фигурата с качулката посяга към чантата с такава бързина и увереност, че ръката му отскача като стрела от тялото, а после обратно. Групитата са объркани от това неочаквано движение. Някои понечват да отстъпят назад, ала останалите не им позволяват.

Фигурата с качулката се изправя с такава неестествена бързина, че полита назад, сякаш изгубила равновесие. Преди да успее да се съвземе, едно от Групитата изритва момчето в стомаха, след което всички вкупом се хвърлят напред — едно общо масивно туловище.

„Могат да го убият — мисли си Преша, обзета от презрение към фигурата с качулката за това, че просто не им даде чантата.“ Тя притиска силно очи. А наум си повтаря да не се въвлича в тази история. „Остави го да умре — казва си тя. — Какво общо има това с теб?“

Но тогава отваря очи и поглежда към улицата. На отсрещната страна съглежда един бензинов варел. Войникът зад кормилото си подсвирква с уста песента, звучаща по радиото, продължавайки все така да чисти ноктите си с джобното ножче. Така че тя изува тежката си обувка — сабото с неговата дървена подметка — и я запраща с все сили към варела. Прицела си го бива, тъй като сабото пада право в целта. Варелът издава кънтящ басов звук.

Групитата се оглеждат наоколо с изписан страх и объркване на тъпите им лица. Изпълзял от Руините Звяр ли е това? Или клечащ в засада отряд на ОСР? И преди са били нападани, убеждава се Преша от начина, по който се оглеждат подплашено на всички страни. И, разбира се, самите те също нападат хора.

Това краткотрайно отвличане на вниманието им предоставя на фигурата с качулката достатъчно време да се изправи на крака, този път доста по-бавно и несигурно, и да побегне нагоре по хълма. Момчето е бързо и въпреки че накуцва, развива невероятна скорост.

По непонятна за нея причина той се носи право към камиона, а накрая се промъква пълзешком под него и замръзва.

Групитата се озъртат нагоре по улицата. Щом забелязват камиона, вероятно за първи път, с недоволно сумтене се отправят обратно в посоката, от която са дошли.

Преша едва се сдържа да не кресне на фигурата с качулката. Не стига, че беше отвлякла вниманието на Групитата, и то пред отряда на ОСР, а той да намери да пропълзи точно под техния камион?

Войниците напускат сградата с неизменното трополене на тежки ботуши.

— Чисто! — провиква се към шофьора онзи, който има питбул на мястото на единия си крак.

Другите двама се покатерват в задната част на камиона, а той скача обратно на предната седалка. Шофьорът оставя ножа и кимва. Втората глава също се раздвижва, климайки над рамото му. Тогава той запалва мотора, включва на скорост и потегля.

Преша поглежда нагоре и съзира едно лице, надничащо през задното стъкло на камиона — едно лице, потънало наполовина в сянка, лице, осеяно с парченца метал, и с уста, залепена с тиксо. Лице на непознат. Всъщност на дете, също като нея. Тя прави крачка напред към момчето в камиона, напускайки прикритието на сенките — просто не може да се сдържи.

Камионът свива зад ъгъла. И улицата се изпълва с тишина.

Това можеше да е тя.

След потеглянето на камиона фигурата с качулката остава да лежи без никакво прикритие на улицата. Момчето вдига поглед и вижда Преша. Качулката се е изхлузила от главата му, разкривайки късоподстригана коса. Той е висок и слаб, без нито един белег, драскотина или следа от изгаряне на чистото бледо лице. На земята до него лежи небрежно нагънат дълъг шал. После той грабва чантата и шала, изправя се бързо на крака и зашеметен и объркан се оглежда наоколо. Но тогава се олюлява, сякаш главата му е натежала, политайки назад към канавката. Той се строполява на земята, а черепът му издрънчава силно, удряйки се в цимента.

„Чист — Преша чува отново гласа на старицата. — Сред нас има Чист.“

Партридж

Череп

Тук и сега. Неподвижен въздух. Звездите, почти невидими в тъмното прашно небе, приличат на малки ярко осветени дупчици — ала това не са дупчици. Това не е таванът на училищната трапезария, украсен по случай танците. Небето над него е необятно. А не затворено в рамка.

Родният дом? Детството?

Не.

Родният дом беше едно голямо просторно място. Високи тавани. Ослепително бели. И една прахосмукачка, вечно бръмчаща в някое от отдалечените помещения. Жена по анцуг, бутаща прахосмукачката напред-назад по меките килими. Но това не е майка му. Въпреки че тя е винаги някъде наблизо. Вечно крачи насам-натам. Жестикулира, докато говори. Взира се през прозорците. Ругае. Предупреждаваше го: „Не казвай на баща си“. Или пък: „Нека това да си остане между нас“. Имаха дори тайни за тайните. Понякога му подхвърляше: „Нека ти разкажа приказката още веднъж“.

Приказката беше винаги една и съща. За жената-лебед. Но преди това жената е била момиче-лебед, спасила от удавяне един млад мъж. Това бил младият принц. Но той бил лош принц. Откраднал крилата й и я принудил да се омъжи за него. А после се превърнал в лош крал.

„Но кое го е направило лош?“

Кралят смятал за себе си, че е добър, само че грешал.

Всъщност имало и добър принц. Той живеел в друга земя. А жената-лебед още не знаела за неговото съществуване.

Лошият крал я дарил с двама синове.

„Единият лош, а другият добър ли?“

Не. Те били просто различни. Единият приличал на бащата — силен и амбициозен. А другият бил като нея.

„Но защо? Как така?“

Не знам защо. Просто слушай. Това е важно.

„А момчето, което било като нея, имало ли е крила?“

Не. Но лошият крал поставил крилата в една кофа, след което я спуснал в един тъмен и стар пресъхнал кладенец, а момчето, което приличало на жената-лебед, чуло някакво шумолене в кладенеца и една нощ слязло долу и намерило крилата на майка си. Тогава тя си ги сложила, взела със себе си момчето — онова, което било като нея и което не можело да я огорчи — и отлетяла.

Партридж си спомня как майка му разказва тази приказка на плажа. На раменете й имаше наметната хавлиена кърпа. И тя потрепваше на гърба й като криле.

Плажът се намираше недалеч от втората им къща. На същото място, където беше направена снимката, която Партридж откри в нейната кутия в Архива за лични загуби. В студени дни обикновено не ходеха там, с изключение на този един-единствен случай. Въпреки това слънцето сигурно е било доста силно, тъй като си спомня, че беше изгорял, а устните му се бяха напукали. Тогава и двамата пипнаха някакъв вирус. Но не толкова опасен, че да постъпят в болница, а най-обикновен стомашен вирус. Майка му извади едно синьо одеяло от раклата и го загърна с него. Тя също се чувстваше зле. И двамата спаха на диваните, повръщайки в малки бели пластмасови кофи. Майка му постави мокра кърпа на челото му. Като през цялото време му разказваше за жената-лебед, за момчето и за чуждите земи, където срещнали добрия крал.

„Татко ли е лошият крал?“

„Това е само една приказка. Но чуй ме добре. Обещай ми, че никога няма да я забравиш. И недей да я разказваш на баща си. Той не обича приказки.“

Партридж не може да повдигне главата си. Има чувството, че е прикован към земята, а през съзнанието му преминава върволица от спомени. След това спира. Главата му бучи, усеща студена пронизваща болка отзад на тила. Чува как сърцето му трещи в ушите, също като автоматичните вършачки в полетата отвъд академията. Обичаше да наблюдава вършачките от самотния прозорец в края на коридора в пансиона, когато Хейстингс се прибираше у дома през почивните дни. Ами Лайда — там ли е сега? Чува ли вършачките? И помни ли, че го целуна? Той помни. Постъпката й го изненада. А когато отговори на целувката й, тя се дръпна назад притеснена.

Усеща вятъра с кожата си. Значи, наистина е под открито небе. Вятърът фучи над главата му, бръсвайки късата му коса. Мракът над него се движи, сякаш разсичан от невидимите перки на вентилатор. В съзнанието му се мяркат перките на вентилатор — искрящи и свистящи. Как се е озовал тук?

Преша

Сиви очи

Чистия се изправя несигурно на крака, заставайки насред улицата. Озърта се наоколо, обхващайки с поглед редицата опожарени, изкорубени корпуси на сградите, след това Руините с тънките струйки дим, процеждащи се в нощния въздух, и после отново сградите. Вдига поглед към небето, сякаш се опитва да установи къде се намира. Накрая поставя свободната презрамка на чантата на другото си рамо и увива шала около врата и долната част на лицето си. Озърта се нетърпеливо към Руините и поема право към тях.

Преша оправя вълнения чорап, скриващ главата на куклата, придърпва надолу ръкава на пуловера и излиза от прикритието на страничната уличка.

— По-добре недей — обажда се тя. — Нямаш никакъв шанс.

Той се обръща изплашен, но когато погледът му спира върху нея, на лицето му се изписва видимо облекчение, че тя не е нито Групи, нито Звяр, нито дори войник на ОСР — макар че, съмнява се Преша, едва ли знае как се нарича всяко едно от тези същества. Там, откъдето идва, има ли нещо, от което да се страхува? И изобщо знае ли какво е страх? Плашат ли го празничните торти, кучетата, носещи слънчеви очила, и чисто новите коли, украсени с огромни червени панделки?

Лицето му е гладко и чисто, а очите — бледосиви. И тя просто не може да повярва, че пред нея стои един истински жив Чист.

Изгори Чист и пепелта вдишай.

От червата му колан уший.

От косата въже изплети.

А от костите Чист сапун направи.

Ето какво й идва наум. Хлапетата постоянно си припяват тази песен, ала изобщо не си представят, че могат да срещнат истински Чист, въпреки всички глупави слухове, които се носят наоколо. Изобщо даже. Преша има чувството, че в гърдите й е заседнало нещо леко, въздушно и пърхащо, подобно на Фридъл в неговата клетка или на ръчно изработената пеперуда в торбата й.

— Опитвам се да стигна до улица „Ломбард“ — изрича той леко задъхано. Преша се чуди дали гласът му не звучи по-различно. По-ясно, по-благозвучно? Такъв ли е гласът на хората, които през всички тези години не са дишали пепелив въздух?

— По-точно улица „Ломбард“ номер хиляда петдесет и четири. Големи еднотипни къщи с кована ограда.

— Не е особено разумно да стоиш на открито — отвръща Преша. — Опасно е.

— Забелязах — той прави крачка към нея и спира. Едната страна на лицето му е изцапана с пепел. — Не съм сигурен дали мога да ти се доверя — додава той. Нещо, за което Преша не го вини. Току-що онези Групита едва не го пребиха до смърт; нормално е нервите му да са поразклатени.

Показва му крака си, останал без обувка.

— Хвърлих едната си обувка, за да отвлека вниманието на Групитата, които иначе щяха да те убият. Така че ти спасих живота.

Партридж поглежда към мястото, където беше нападнат. След това се приближава към Преша, която все още се крие в страничната уличка.

— Благодаря — казва й той и се усмихва. Има прави и бели зъби, сякаш цял живот е консумирал прясно мляко. Отблизо лицето му я поразява още по-силно със своето съвършенство. Не може да отгатне с точност годините му. От една страна, изглежда по-голям от нея, от друга обаче, й се струва по-малък. Но за да не я хване, че го зяпа, тя свежда поглед към земята.

— Щяха да ме разкъсат на парчета — продължава той. — Надявам се, че си струвам изгубената обувка.

— Аз пък се надявам, че не е изгубена — казва тя, извръщайки леко лице от него, за да не забележи следите от изгаряния.

Той пристяга презрамката на чантата си и казва:

— Ще ти помогна да намериш обувката, ако ти ми помогнеш да открия улица „Ломбард“.

— Това няма да е никак лесно. Тук не се ориентираме по улиците.

— Накъде хвърли обувката? В коя посока? — пита той, отправяйки се обратно към улицата.

— Спри — казва тя, въпреки че има нужда от обувката, която е подарък от дядо й — може би последният, който ще получи от него. Тогава долавя бръмченето на двигател от изток, а след това и още едно от противоположната посока. А на близо има и друг камион — или това е само ехо? Той не бива да се показва на открито. Всеки би могъл да го забележи. Твърде опасно е.

— Остави я.

Ала той вече е стигнал до средата на улицата.

— Къде да търся? — пита той и разперва широко ръце, като сочи в две различни посоки и прилича досущ на жива мишена.

— При бензиновия варел — отвръща тя, опитвайки се да го накара да побърза.

Той се завърта на пети, забелязва бензиновия варел и хуква право към него. Описва полукръг около варела и се навежда. А когато се изправя отново, тя вижда обувката в ръката му. Той я вдига като трофей над главата си.

— Побързай — прошепва тя с надеждата, че той ще успее да се скрие обратно сред сенките.

Той се връща при нея тичешком и прикляка на едно коляно.

— Ето я. Дай си крака.

— Няма нужда — отвръща тя. — Мога и сама.

Страните й са поруменели. Чувства се неловко и в същото време му е ядосана. За кого се мисли, по дяволите? Някакъв Чист, който винаги е живял в безопасност и никога не се е сблъсквал с истински трудности. Може и сама да обуе собствената си обувка. Да не е дете? Тя се навежда, издърпва обувката от ръката му и я нахлузва на крака си.

— Е, какво ще кажеш? След като ти помогнах да намериш обувката си, ще ми помогнеш ли сега и ти да открия улица „Ломбард“, или поне каквото е останало от нея?

Изведнъж я обзема страх. Все пак той е Чист и би било прекалено опасно да се навърта около него. Мълвата за неговата поява ще продължи да се разпространява, без да могат да я спрат. А научат ли хората, че тук със сигурност има Чист, тогава той определено ще се превърне в мишена — било то с разперени широко ръце, или не. Някои ще пожелаят да излеят гнева си върху него. Все пак той представлява хората от Купола — богаташите и щастливците, които ги изоставиха да тънат в страдание и смърт. Други ще искат да го заловят, защото може да им послужи като средство за получаване на откуп. А ОСР ще се домогват до него заради тайните му или за да го използват като стръв.

Нима тя не иска същото, макар и по свои собствени причини? „Щом като има път навън, значи, има и път навътре.“ Това бяха точните думи на онази старица, която вероятно ще се окаже права. И Преша си дава сметка, че той може да й е от полза. Ще й предложи ли начин да се измъкне от лапите на ОСР? Дали тя ще се отърве от необходимостта да се яви в щабквартирата им? И ще може ли да осигури медицинска помощ за дядо си?

Тя придърпва ръкава на пуловера си. От Купола сигурно ще изпратят хора, които да го търсят. Ами ако поискат да го върнат обратно?

— Имаш ли чип? — пита го тя.

— Не — отвръща той, почесвайки се по тила. — Никога не са ми поставяли. Чист съм като в деня на раждането си. Ако искаш, можеш да провериш — от имплантите винаги остава малка подобна на белег подутина.

Тя поклаща глава.

— А ти имаш ли чип?

— Изтощен е. Напълно неизползваем — тя винаги поддържа косата си достатъчно дълга, за да скрива малкия белег. — И бездруго тук чиповете нямат покритие. Но навремето всички добри родители ги поставяха на децата си.

— Да не искаш да кажеш, че имам лоши родители? — подхвърля той полушеговито.

— Не знам нищо за тях.

— Е, нямам никакъв чип. Това те интересуваше, нали? А сега най-сетне ще ми помогнеш ли?

Звучи леко раздразнен. Не е сигурна защо, но все пак се радва, че е успяла да го ядоса. Това накланя лекичко везните в нейна полза.

Тя кима.

— Ще имаме нужда от стара карта на града. Знам кой разполага с такава. Тъкмо отивах при него. Ще те заведа. Мисля, че може да ни помогне.

— Добре — отвръща той. — В коя посока е?

Той се обръща и тръгва към улицата.

— Почакай — спира го тя, хващайки го за якето. — Никъде не тръгвам с теб в този вид.

— Какъв вид?

— Изложен на показ — отвръща тя, втренчила изумен поглед в него.

Той мушва ръце в джобовете си.

— Значи, ми личи.

— Разбира се, че ти личи.

За известно време той не казва нищо. Двамата продължават да си стоят там.

— Какво беше онова нещо, което ме нападна?

— Групи. От по-големите. Всички тук сме деформирани по един или друг начин и вече не сме същите, каквито сме били преди.

— Ами ти?

Преша отмества поглед от него, отговаряйки на един малко по-различен въпрос:

— Кожата на повечето хора е покрита с всевъзможни отломки. Парчетата стъкло може да са доста болезнени — зависи по какъв начин са сраснати вътре. Пластмасата може да се втвърди така, че да пречи на движенията. А металът ръждясва.

— Също като Тенекиения човек — казва Чистия.

— Като кого?

— Това е герой от книга и от един стар филм — обяснява той.

— Тук нямаме такива неща. Почти нищо не е оцеляло.

— Разбирам — отвръща той. — А какви са тези песни?

Тя ги е изолирала от съзнанието си, но той има право. Вятърът продължава да носи надалеч извисяващите се гласове от Лова на хора. Тя свива рамене и казва:

— Може би има сватба.

Не може да си обясни какво я беше накарало да даде точно такъв отговор. Хората наистина ли пеят по време на сватба — като например църковната венчавка на родителите й и приема под белите шатри? Ами в Купола още ли пеят?

— Добре е да внимаваш за камиони на ОСР.

Той се усмихва.

— Кое е толкова смешно?

— Това, че са истински. В Купола, разбира се, знаем, че съществуват. ОСР. Отначало сформирани под името Операция спасяване и разузнаване, а после превърнали се в някаква форма на фашистки режим. Операция… как се наричаха сега?

— Свещена революция — отвръща сухо Преша, която има чувството, че я взимат на подбив.

— Именно! — възкликва той. — Това беше!

— Забавно ли ти се струва? — отвръща тя. — Ще те убият, без да им мигне окото. Ще те изтезават, а после ще натъпчат дулото на пистолета в гърлото ти и ще те застрелят. Разбираш ли какво ти казвам?

Изглежда, проумял думите й, той отвръща:

— Предполагам, че ме мразиш. Не мога да ти се сърдя. Исторически погледнато…

Преша поклаща глава.

— Моля те, не ми пробутвай групови извинения. Не ме интересува дали имаш угризения на съвестта. Просто си извадил късмет. За разлика от мен. И това е всичко.

Тя пъха ръка в джоба си и усеща острия ръб на камбанката. Започва да се колебае дали да не добави нещо по-мило, което да успокои поне малко угризенията му, нещо от сорта на: „Тогава бяхме деца. Какво можехме да направим? И изобщо кой можеше да направи нещо?“. Но се отказва. Вината му й даваше определено предимство. Още повече че имаше известно основание да изпитва вина. Как е успял да се добере до Купола? Кое го прави толкова привилегирован? Достатъчно добре запозната е с конспиративните теории на Брадуел, за да си дава сметка, че са били взети някои доста позорни решения. Защо да не обвинява Чистия поне мъничко?

— Трябва да сложиш качулката и да вдигнеш шала на лицето си — съветва го тя.

— Ще се постарая да се смеся с тълпата — отвръща той, след което бързо увива шала около врата си, повдигайки го на лицето, и нахлупва качулката. — Така добре ли е?

Оказва се, че не е достатъчно. Сивите му очи излъчват нещо, което го кара да изглежда различен — нещо, което по всяка вероятност няма как да поправи. Всеки би разбрал още от пръв поглед, че той е Чист. Лично тя веднага би познала. В очите му се чете вяра, каквато няма да забележиш у никого другиго тук, но същевременно от него се долавя и някаква тъга. В известен смисъл, изобщо няма вид на Чист.

— Проблемът не е само в лицето — казва му тя.

— В какво тогава?

Тя поклаща глава, оставяйки косата си да се разпилее, скривайки белезите от едната страна на лицето й.

— Няма значение — отсича тя, след което, без да има нещо предвид, го пита: — Какво те води насам?

— Домът ми — отвръща той. — Опитвам се да открия дома си.

По някаква причина думите му вбесяват Преша. Тя придърпва яката на пуловера си под брадичката.

— Домът ти ли? — сопва се тя. — Тук, вън от Купола, на улица „Ломбард“?

— Точно така.

Само че той сам си е тръгнал от тук. Напуснал е дома си. И сега не заслужава да си го върне обратно. Тогава тя решава, че е по-добре да избягва разговорите за родния дом.

— Ще трябва да минем напряко през Руините. Нямаме друг избор — казва на Чистия, стараейки се да отбягва погледа му. След това оправя чорапа и придърпва надолу ръкава на пуловера си. — Има вероятност да се натъкнем на Зверове и Пясъчни създания, които сигурно ще се опитат да ни убият, но поне ще се махнем от улиците, където можем да попаднем право в ръцете на онези, които ще искат да те заловят. Освен това е по-бързо.

— Да ме заловят ли?

— Хората вече знаят, че си тук. Навсякъде са плъзнали слухове. А онези Групита, ако не бяха толкова пияни, ще разтръбят още повече мълвата за теб. Ще трябва да се придвижваме бързо и тихо, за да не привличаме излишно внимание, и също да…

— Как се казваш?

— Как се казвам ли?

Той изпъва ръка пред себе си, насочвайки я като пистолет право към нея с вирнат нагоре палец.

— Защо правиш това?

— Кое? — учудва се той и отново протяга ръка. — Просто се опитвам да се представя. Повечето хора ме наричат Партридж.

— Аз съм Преша — отвръща тя и перва протегнатата му ръка. — И престани да размахваш тази ръка под носа ми.

На лицето му се изписва недоумение и той пъха ръка в единия джоб на якето си.

— А в случай че в тази чанта има нещо ценно, по-добре го дръж скрито под якето си.

Преша се отправя забързано към Руините и той поема подире й. Тогава тя продължава да ниже инструкции:

— Стой далеч от излизащия от земята пушек. Стъпвай внимателно. Някои хора твърдят, че Пясъчните създания усещат вибрациите. А ако все пак те хванат, недей да крещиш. Не издавай нито звук. Обещавам да не те изпускам от поглед.

Иска се истинско умение да можеш да вървиш сред Руините, да стъпваш леко, ловко да преместваш тежестта на тялото си от единия на другия крак, но без да се отпускаш прекалено нито на едната, нито на другата страна. Преша е усъвършенствала това умение години наред, прекарани в лов на вехтории, и знае точно как да държи коленете си отпуснати, а стъпалата — гъвкави, така че да пази равновесие.

Докато се придвижва сред купчината камънак, чува как той я следва плътно по петите. Старае се да бъде нащрек за появата на очи сред камъните. Но не е в състояние да следи за очите достатъчно внимателно, защото постоянно се налага да криволичи между струйките дим и да наглежда вървящия зад нея Партридж. Освен това се ослушва за камионите на ОСР. Няма никакво желание да стигне до другия край само за да се окаже уловена от светлината на фаровете им.

В този миг осъзнава кое я прави ценна за него. Кое я прави толкова важна. Тя му служи като водач и не иска да му разкрива твърде много информация, за да може да бъде зависим от нея, да се нуждае от нея, и с течение на времето да го направи свой длъжник. Да го накара да се почувства длъжен да й се отплати.

Докато е заета с всичко това — да преценява внимателно всяка своя стъпка, да следи за Пясъчни създания, да криволичи между излизащия изпод земята пушек и да наглежда Чистия, чиято качулка пърпори на вятъра около потъналото в сянка лице — мислите й се насочват към Брадуел. Каква ли ще бъде реакцията му, когато заведе Чистия в дома му? Дали ще бъде впечатлен? Едва ли. Няма вид на човек, когото е лесно да впечатлиш. Въпреки това тя знае, че животът му е посветен на идеята да разбули тайните на миналото. Силно се надява, че той разполага с подходящите стари карти, и също, че знае как да ги използва предвид малкото, което е останало от града. Каква полза улиците да имат имена, когато от самия град не е останало почти нищо, както и по-голямата част от въпросните улици?

Именно с тези мисли е заето съзнанието й, когато чува зад себе си писък. Тя се обръща и вижда, че Чистия е повален на земята. Единият му крак е затънал сред отломките отдолу.

— Преша! — крещи момчето.

Навред около тях се надигат гърлените звуци на Зверовете.

— Защо крещиш? — кресва на Чистия, осъзнавайки, че тя също крещи, но при все това неспособна да се овладее. — Нали ти казах да не крещиш!

Обхваща с поглед Руините. През бълващите пушек пролуки вече се виждат наизскачали глави. Зверовете знаят, че в лапите им е попаднала жертва. Всеки от тях иска да се включи в угощението. А тук, навън, има и други бездомници. Създания с такива сраствания, изгаряния и белези, че никой не би могъл да ги разпознае. Всички те са изгубили своята изначална човешка същност. А животът в изолация ги е направил зли.

Преша събира камъни и започва да цели една след друга стърчащите от земята глави. Те се скриват, но после пак се появяват.

— То е по-силно от теб — извисява глас тя. — Няма смисъл да се съпротивляваш. Остави го да те завлече под земята и тогава се бий с него. Вземи по един камък във всяка ръка и после го удари! Ще те прикривам!

Надява се, че знае как да се бие, макар и да се съмнява, че в Купола ги учат на подобни неща. Там има ли въобще от какво да се защитават? Но ако не знае как да се бие, тя не ще може да го последва долу. Защото тогава няма да има кой да отблъсква Зверовете. Около дупката ще се събере огромна побесняла от глад тълпа, която ще ги убие още щом се покажат на повърхността, ако изобщо я докарат дотам.

Партридж я поглежда с разширени от страх очи.

— Хайде, действай! — подканва го тя.

Ала той поклаща глава и отвръща:

— Не искам да се бия на негова територия.

— Нямаш друг избор!

Но тогава Партридж започва да се примъква напред, сантиметър по сантиметър, залавяйки се с все сили за камъните. Ала следващият камък, оказал се хлабав, поддава и съществото — по всяка вероятност Пясъчно създание, го дръпва силно и той пропада още по-надолу, сякаш кракът му се е изхлузил от стъпалото на въжена стълба. Другата му ръка обаче остава здраво заловена и въпреки че Пясъчното създание е приклещило единия му крак, Партридж го изритва силно със свободния си ботуш. Тогава той напряга ръце, притегляйки с нечовешка сила заклещения крак до гърдите си, и измъква Пясъчното създание вън от дупката. Преша никога не е виждала подобно нещо, дори не е подозирала, че е възможно.

Пясъчното създание, набито и широкоплещесто, се оказва гърбаво същество с естествена каменна броня. Лицето му е сякаш издялано — с хлътнали очи и малка черна дупка на мястото на устата. На ръст е колкото по-дребна мечка. Привикнало към мрака и теснотата на затворените пространства, тук горе съществото изглежда леко объркано и замаяно. Тогава обаче погледът му се приковава върху Партридж и то започва да пълзи към момчето. В това време Преша не спира да обстрелва Зверовете с камъни, за да им покаже, че двамата с Партридж не са просто някакви жертви, върху които могат да се нахвърлят като лешояди. Ще им се наложи да се бият. Успява да уцели двама от Зверовете право в десетката — единият, който има подобна на котешка глава, надава силен вой и изчезва яко дим. Другият има козина и огромно изобилие от мускули. Той посреща удара, извива гръб в дъга и се скрива под развалините.

Партридж бърника из раницата си, тършува вътре със своите неестествено бързи движения. Защо ръцете му шават толкова бързо? Как е възможно това? И все пак е така непохватен. Ако намали темпото, ще успее да открие много по-бързо онова, което търси. Докато ръцете му ровичкат из чантата, Пясъчното създание прикляка на задните си крака и скача. С каменната си тежест, звярът се стоварва върху гръдния кош на Партридж и го поваля върху ръбестите отломки зад него. Съществото е изкарало целия въздух от гърдите му и той лежи зашеметен и останал без дъх. Но тогава Преша забелязва какво е извадил от чантата: нож с дървена дръжка.

Тя продължава да замеря с камъни Зверовете, които стесняват кръга около тях.

— Търси нещо човешко по него — извисява глас Преша. — Можеш да го убиеш само ако откриеш част от тялото му, която да е жива и пулсираща.

Пясъчното създание, което го е приклещило върху камъните, повдига тежката си каменна глава, готвейки се да я стовари върху черепа на Чистия, но момчето го отблъсква с изненадваща сила и съществото се приземява тежко по гръб — камък се удря в камък — разкривайки ивица бледорозова кожа на гърдите си. Също като обърнала се по гръб буболечка, Пясъчното създание започва да маха във въздуха със своите яки, облицовани с камък ръце и крака.

Чистия се хвърля бързо напред. Втъква ножа в центъра на розовата ивица между каменните пластини, промушвайки стомаха на съществото, и го забива дълбоко навътре. Пясъчното създание издава глух стон, отекнал сякаш в затвореното пространство на собствената му каменна обвивка. От раната руква тъмна, пепелива кръв. Чистия разклаща ножа напред-назад, сякаш реже самун хляб, след което го измъква навън и го обърсва в камъните.

Вятърът подема противната воня, която излъчва кръвта на Пясъчното създание. Обзети от страх, Зверовете се оттеглят бързо в опушените си бърлоги.

Преша е останала без дъх. А Партридж не може да откъсне очи от Пясъчното създание. Ножът трепери в ръката му, погледът му е празен. Целият е покрит в прах и сажди. От носа му се процежда струйка кръв. Той я изтрива с опакото на ръката си и втренчва поглед в останалото там червено петно.

— Партридж — прошепва тя. Изречено от нея името му звучи някак странно, твърде лично. Въпреки това тя го произнася отново: — Партридж, добре ли си?

Той нахлузва качулката обратно на главата си и сяда на камъните, опитвайки се да си поеме дъх. Увива ръце около чантата си.

— Съжалявам — изрича той.

— За какво?

— За това, че изкрещях. Въпреки че ме предупреди да не го правя — той размазва с палец саждите по едната си ръка и се втренчва в черното петно.

— Погледни мръсотията — казва той със странно спокоен глас.

— Какво за нея? — пита тя.

— Ами мръсна е.

Преша

Вятър

В другия край на Руините Преша изважда сгънатата карта, която Брадуел беше пъхнал в джоба й на събранието, и започва да я изучава. Намират се само на пет пресечки от квартирата на Брадуел. Стараят се да се придържат към тесните странични улички. Всичко е потънало в тишина. Не се чуват никакви камиони. Стихнала е дори далечната глъчка от Лова на хора. По едно време проплаква бебе, но скоро и то замлъква.

Партридж поглъща всичко, което вижда наоколо, въпреки че Преша не може да си обясни какво толкова интересно има за гледане. Навред не е останало нищо друго, освен скелети на опожарени сгради, изпотрошено стъкло, разтопена пластмаса, обгорен метал и острите ръбове на предмети, стърчащи от пепелта.

Партридж вдига ръка нагоре, сякаш да улови сипещ се сняг.

— Какви са тези неща във въздуха?

— Какви неща?

— Тези сиви прашинки.

— А, това ли? — вече е престанала дори да ги забелязва. Отдавна е свикнала да ги вижда как се носят неспирно във въздуха ден след ден и покриват с фин дантелен слой всичко, което остава неподвижно достатъчно дълго. — Пепел — казва тя. — Наричат я с много имена: черен сняг, копринен хастар на земята, като дамска чантичка, обърната с подплатата нагоре. Някои й викат черната смърт. А когато се вдигне на облак и после слегне по земята, я наричат благословена пепел.

— Благословена ли? — учудва се Партридж. — В Купола често използваме тази дума.

— Предполагам, че имате достатъчно причини за това — едва ли е най-милото, което би могла да измисли, но така или иначе вече го каза.

— Може да се каже — отвръща той.

— Е, добре, това са сажди, прах и други ситни частици, останали от взрива — обяснява Преша. — Не е хубаво за здравето да ги дишаш.

— Имаш право — съгласява се той и покрива устата и носа си с шала. — При вдишване попадат в белите дробове. Четох за това.

— Да нямате книги или нещо такова, където пише за нас?

Мисълта за това я изпълва с гняв — идеята, че техният свят е обект на проучвания, просто една история, а не място, населено с истински хора, които се опитват да оцелеят.

— Да, разполагаме с дигитални документи — отвръща с кимане.

— Но откъде знаете какво става навън, когато сте затворени в Купол? Да не сме нещо като малки опитни мишлета?

— Аз не съм виновен — отвръща отбранително той. — Нямам нищо общо с това. Решенията се взимат от висшестоящите. Използват свръхмодерни камери, които заснемат материали за секретни цели. Но пепелта прави кадрите малко неясни. Някои от заснетите материали се преработват в снимки. Освен това ни четат сводки колко лошо е положението тук и какви късметлии сме ние.

— Късметът е нещо относително — отвръща Преша. „Засега ще бдим отдалече, с чувство на милосърдие.“ Така пишеше в Посланието. Значи, ето какво са имали предвид.

— Но снимките изобщо не могат да уловят истинската атмосфера. Като прашния въздух например — той размахва ръка пред себе си. — Как полепва по кожата ти. И самият въздух, който е студен. И вятърът. Вятърът не може да бъде описан с думи. Как се усилва понякога и бръсне леко лицето ти. И как носи прахта във въздуха. Всичко това не личи на снимките.

— Вие нямате вятър?

— Та това е Купол. Тоест — контролирана среда.

Преша се оглежда и за миг се замисля за вятъра. И тогава осъзнава, че има разлика между сажди и прах — между това дали едно нещо е изгорено, разкъсано на парчета, или разрушено — и че те се носят по различен начин от вятъра. И въпреки че тази мисъл не й е хрумвала никога досега, изведнъж се чува да казва:

— Саждите се вдигат във въздуха дори при най-слабия повей на вятъра, а прахта е по-тежка. И с течение на времето се сляга.

— Това имам предвид — отвръща Партридж. — Но те не могат да го разберат.

След кратко мълчание Преша му предлага:

— Искаш ли да играем на „Спомени“?

— Какво е това?

— В Купола нямате ли такава игра?

— Значи, това е игра?

— То е това, което чуваш. Когато се запознаеш с някого, задаваш му въпроса какво си спомня за живота Преди. Понякога това е единственото, което можеш да изкопчиш от някои хора, като възрастните например. Но те са и най-добрите в тази игра. Дядо помни страшно много неща.

Нея обаче не я бива особено. Въпреки че спомените й са ярко оцветени, кристално ясни, понякога дори осезаеми — сякаш е на път да почувства миналото — никога не успява докрай да изрази тези усещания. Представя си как един ден ще играе на „Спомени“ с майка си и баща си. Те ще запълнят празнините между малкия аквариум с рибките, ресните по дамската чантичка на майка й, отоплителната тръба, парада, телената четка, кожата й, ухаеща на сапуна с дъх на трева, палтото на баща й, как стои, прилепила ухо към сърцето му, и как майка й реши косата си, припявайки песента от компютъра, приспивната песен за момичето на верандата и момчето, което го моли да тръгне заедно с него. Но дали момичето някога е събрало кураж да замине? Иска й се да поиграе на „Спомени“ с Партридж. Какви ли неща помни един Чист? Дали неговите спомени не са по-ясни, по-малко замъглени от този свят, в който живеят.

Партридж се засмива и отвръща:

— Никога не биха разрешили да играем на подобна игра. Миналото си е минало. Би било невъзпитано да се ровим в него. Това е типично само за малките деца, — но после бързо додава: — Не се засягай. Просто така сме устроени.

И все пак Преша се засяга.

— На нас обаче не ни е останало нищо друго, освен миналото — отвръща тя, ускорявайки леко крачка. Тогава се сеща за речта на Брадуел: „Те искат да ни заличат от лицето на земята, искат да заличат миналото, но ние няма да им го позволим“. Тъкмо това е начинът да накараш някого да забрави. Да заличиш миналото, никога да не говориш за него.

Той се спуска напред, за да я настигне, и я хваща за лакътя, малко по-надолу, от който е главата на куклата. Преша изтръгва ръката си, прибирайки я плътно до тялото си.

— Какво ти става? — сопва се тя. — Не можеш просто така да се нахвърляш върху хората.

— Искам да играя на онази игра — отвръща той. — Нали затова съм тук — да открия нещо за миналото си. Поглежда я открито, като поглъща лицето й с очи и плъзва поглед до мястото, където започва сърповидният белег.

Тя навежда глава напред, при което косата й се спуска пред лицето.

— Ето кое е наистина невъзпитано.

— Кое?

— Да зяпаш хората. Никой от нас не обича да го гледат.

— Не съм искал да… — той извива поглед встрани. — Съжалявам.

Преша не му отговаря. Доволна е, че той се чувства така, сякаш я е наранил и й дължи извинение, и също, че се нуждае от нея като социален гид, който да го напътства какво е позволено и какво не в тази култура. Старае се всячески да засили неговата зависимост от нея.

Известно време вървят мълчаливо. По този начин тя го наказва, ала после решава да му прости и да му зададе един въпрос, който отдавна не й дава мира.

— Слушай, веднъж си купихме нова кола с огромна червена панделка отгоре — измисля си тя. — Освен това помня Мики Маус с белите му ръкавици.

— Аха — отвръща той. — Точно така.

— А помниш ли онези кучета със слънчевите очила? Бяха много смешни, нали?

— Не, не помня никакви кучета със слънчеви очила — отвръща той.

— Добре. Ти си наред.

— Ами, майка ми обичаше да ми разказва една приказка за жената-лебед и за лошия крал, който откраднал крилата й, а аз реших, че лошият крал е баща ми.

— Наистина ли беше лош крал?

— Това е само една приказка. Двамата с нея просто не се разбираха. А аз имах богато въображение. Всъщност в това нямаше никаква логика. И все пак обичах тази приказка. Обичах и нея, струва ми се. Каквото и да ми беше разказала, пак щях да я обичам. Децата обичат родителите си, дори и онези от тях, които не го заслужават. Това е по-силно от тях.

Този спомен е толкова откровен и истински, че Преша изпитва неудобство, задето не е играла честно. Затова решава да опита отново:

— Веднъж, когато бях малка, родителите ми наеха пони за рождения ми ден.

— За да го яздят децата ли?

— Така мисля.

— Звучи много мило. Пони. Обичаше ли понита?

— Не знам.

Преша се пита дали от играта е имало полза. Дали сега й вярва повече, след като двамата споделиха тези спомени помежду си? Решава да провери:

— Чудя се за онова Пясъчно създание, което уби, как го измъкна от дупката и го просна на земята, не ми се стори нормално — подхваща тя. — Изглеждаше някак невъзможно — тя млъква, очаквайки да получи някакво обяснение. Но той свежда глава на гърдите си, без да й отговори.

— Ами, когато бягаше от Групитата, никое човешко същество не може да бяга толкова бързо…

— Академията — поклаща глава той. — Преминах през специално обучение. Това е всичко.

— Обучение ли?

— По-точно серия от кодиращи програми. Но не всички проработиха. Оказва се, че не съм завършен екземпляр.

Изглежда не му се говори за това и тя решава да не настоява. Така че оставя разговора да замре. Двамата продължават да вървят потънали в мълчание.

Накрая стигат до една малка изпотрошена витрина на магазин.

— Пристигнахме — казва тя.

— Пристигнахме къде? — не схваща Партридж.

Тя го повежда покрай една купчина отломки към широка метална задна врата.

— Квартирата на Брадуел — прошепва му. — Трябва да те предупредя, че по него има сраствания.

— Какви точно?

— Птици — отвръща тя.

— Птици ли?

— На гърба му.

Той я поглежда сепнато и е доволна, че е успяла да го стресне.

Преша почуква на вратата, следвайки инструкциите върху бележката — едно почукване, после две по-леки потропвания и след кратка пауза отривист удар с кокалчето на пръста. Отвътре се чува шум. Тогава Брадуел отговаря със същото почукване от другата страна на вратата, същите кратки глухи удари.

— Тук ли живее? — учудва се Партридж. — Кой би могъл да живее на подобно място?

Тя почуква два пъти.

— Изчакай ей там. Не искам да избухне, като те види — тя посочва към една потънала в сянка стена.

— Лесно ли избухва?

— Хайде, върви.

Партридж се оттегля в сенките.

Чува се стържещ звук — Брадуел отключва вратата. А после я открехва едва-едва.

— Полунощ е — прошепва той със силно предрезгавял глас и Преша се пита дали не го е събудила. — Коя си ти? И какво искаш, по дяволите?

— Аз съм Преша.

Вратата се отваря по-широко. Той изглежда по-висок и широкоплещест, отколкото й се стори преди. Оцеляващият би трябвало да е жилав и гъвкав, с тяло, което може лесно да се скрие, измършавяло заради оскъдната храна. Но за да оцелее, му се е наложило да стане силен и мускулест. Преша проследява с поглед двойния нащърбен белег на бузата му и следите от изгаряния, но онова, което задържа вниманието й, са очите му. Усеща как за миг дъхът й пресеква. Брадуел има тъмни сурови очи, ала докато се взира в лицето й, изражението им като че ли се смекчава, сякаш е способен да прояви много повече нежност, отколкото е предполагала.

— Преша? — учудва се той. — Смятах, че не искаш да ме виждаш никога повече.

Тя извръща от него обгорената страна на лицето си и усеща, че се изчервява. Но защо? Какво я кара да се чувства смутена? Долавя някакво пърхане зад него — от крилата на птиците, приковани към гърба му.

— Какво търсиш тук?

— Исках да ти благодаря за подаръка.

— Сега ли?

— Всъщност не — отвръща тя. — Не затова съм тук. Но реших да ти го кажа, след като си тук. Тоест, след като аз съм тук — бръщолеви пълни глупости. Трябва да престане.

— Доведох един човек — додава тя. — Случаят е спешен.

— Кого си довела?

— Някого, който се нуждае от помощ.

След това добавя веднага:

— Но това не съм аз. А другият човек, той има нужда от помощ.

Ако не се беше натъкнала на Чистия, сега щеше да стои сама на прага на жилището на Брадуел и да го моли да я спаси. Изведнъж осъзнава какво облекчение изпитва от факта, че не е дошла тук сама, заради себе си. Настъпва кратко мълчание. Дали Брадуел ще й обърне гръб? Или се опитва да реши как да постъпи?

— Каква помощ?

— Ако не беше толкова важно, нямаше да съм тук.

Партридж излиза от сянката на стената.

— Тя е тук заради мен.

Брадуел хвърля поглед към Партридж, а после обратно към Преша.

— Бързо — казва той. — Влизайте вътре.

— Какво е това място? — пита Партридж.

— „Елиът Маркър и синове — отбрана селекция от меса“, основана през 1933 година — заявява Брадуел. — Открих малката бронзова табелка точно след Детонациите. По онова време някои хора все още събираха телата на мъртвите, покриваха ги с хартия и ги увиваха в платнища, за да бъдат идентифицирани по-късно, като че ли очакваха някоя правителствена агенция да се появи с гръм и трясък и да започне възстановителни работи. Първият етаж — витрините, тезгяхът, месарският плот, хладилният склад и офисът — всичко това беше разрушено, но аз започнах да разчиствам нощем отломките, задръстващи задната врата, тъй като се надявах, че води към мазето. И наистина се оказа така. Месото беше развалено, но в един месарски магазин има всякакви оръжия.

Очите на Преша привикват към мрака. Намират се в странна наглед клетка, снабдена с всевъзможни ремъци и вериги и една рампа, водеща към мазето. Партридж стои зад нея. Той протяга ръка и докосва една верига.

— А това какво е?

— Бокс за зашеметяване — отвръща Брадуел. — Вкарвали животните тук през задната врата, а после ги зашеметявали, като пристягали копитата им с ремъци, закачени за минаващ по релси лост. След това провесвали тежките им туловища надолу с главата и накрая ги смъквали, за да бъдат разфасовани — Брадуел избутва надолу рампата с тежките си ботуши. — Можете само да се радвате, че не сте телета в онези времена.

Преша сяда на пода на бокса, примъква се към ръба и се спуска в мазето. Партридж се плъзва подире й, след което двамата поемат след Брадуел през онази част на мазето, която не е срутена, насочвайки се към мъжделивата светлина, идваща от един малък хладилник в отсрещния край на помещението.

— Тук източвали кръвта на животните с помощта на контейнери с гореща вода и обработващи машини. Животните били придвижвани по релсите посредством цяла система от лебедки, след което ги одирали и разфасовали.

— Понякога спираш ли изобщо да изнасяш лекции? — измърморва Преша под носа си.

— Моля? — пита Брадуел.

— Нищо.

По тавана все още минават голите релси, водещи към хладилната камера — малко помещение с метални стени и таван. Релсите продължават дори тук вътре.

— Свалил съм по-голямата част от огромните куки, които висяха от тях.

Но няколко все още са провесени от тавана. На две от куките са набучени странни наглед същества, някакъв вид хибриди. Кожата им е одрана. Освен това Брадуел е отстранил от телата им всички метални и стъклени части — едното е с липсващ преден крайник, а другото — с ампутирана опашка. Трудно е да се каже какви са били, съдейки само по оголената пъпчива плът. В единия ъгъл се вижда самоделно направена метална клетка с две плъхоподобни създания вътре в нея.

— Къде успя да ги хванеш? — пита Преша.

— В неработещата канализационна система. Част от по-малките тръби още лежат невредими под разрушените улици. В момента гъмжат от всякакви вредители. На определени места тръбопроводът просто свършва. В някои участъци става напълно непроходим и ако легнеш в засада в края на една от тези тръби, рано или късно ще успееш да хванеш някое дребно зверче.

— Но тези клетки са прекалено тесни, за да се движат — подхвърля Преша, сещайки се за Фридъл.

— Не ми трябва да се движат, а да се угояват.

Ноктите им дращят по циментовия под.

Стените са обточени с рафтове, прекъсвани на места от допълнителни вертикално разположени куки. Закачиш ли шапка на някоя от тях, острият връх с лекота ще пробие дъното й. Партридж изучава с поглед куките.

— Гледай да не се въодушевиш и да започнеш да ръкомахаш бурно, защото тогава ще се нанижеш на някоя от тях.

В хладилната камера няма почти никаква вентилация, с изключение на един най-обикновен самоделен вентилатор над кухненската печка.

— Магазинът е разположен точно върху слабата електрическа мрежа, която ОСР използва за осветяване на града — обяснява той. От тавана в средата на помещението виси една-единствена електрическа крушка.

Върху двете стари кресла, които вероятно е намерил някъде из улиците на града, са преметнати вълнени одеяла. Едното е полустопено, а другото е изгубило страничната и задната си облегалка. Двете кресла са покрити с извираща пяна, която той очевидно се е опитал да натъпче обратно, но въпреки това пълнежът продължава да напира навън. Събрани заедно, двете кресла вероятно играят ролята на легло. Освен това Партридж разполага и със скромен запас от консервирано месо, купено от пазара, и диви ягоди, растящи сред горските трънаци.

Преша се пита дали с внезапната си поява не го е сварила неподготвен. В момента той се опитва да поразтреби, прибирайки зарязания тиган и натиквайки под едното кресло резервния чифт ботуши. Дали не се чувства неловко? Или нервен?

Преша вижда сандъка на Брадуел оставен до една от стените. Изпитва желание да го отвори и да прерови съдържанието му. Да седиш отгоре му, е все едно да разлистваш справочник по месарство, месопреработване и съхраняване на различните видове месо.

— Е, добре дошли в моя дом и в моята крепост — казва Брадуел, който все още не е успял да разгледа добре Партридж. Още не знае, че пред него стои един Чист — от плът и кръв. И досега Партридж не е свалил качулката и шала. Той продължава да стиска здраво чантата си, скрита под якето му, както го бе посъветвала Преша. А тя започва да изпитва безпокойство. Спомня си добре разговора си с Брадуел и омразата му към хората в Купола. Обземат я съмнения дали е взела най-правилното решение. Какво ли ще предприеме Брадуел? Изведнъж й хрумва, че в лицето на Партридж той може да види просто един враг. И тогава какво?

Брадуел разделя креслата едно от друго.

— Сядайте — казва им той.

И те сядат на изтърбушените фотьойли.

Брадуел придърпва сандъка и се настанява отгоре му. Под ризата на гърба му Преша забелязва движението на птиците. Изпитва съчувствие към него. Сега птиците са неговото тяло — също както главата на куклата е част от нея. Птиците ще бъдат с него до края на живота му. Ще живеят, докато живее самият той. А ако някоя от тях си нарани крилото, дали него също ще го боли? Когато беше на дванайсет, Преша се опита да отреже главата на куклата. Смяташе, че така може да се отърве от нея. Болката беше пронизваща, ала само в началото. Но когато заби бръснача по-надълбоко, стигайки до мястото, където шията на куклата се слива с китката й, болката намаля. Тогава обаче шурна такава обилна струя яркочервена кръв, че Преша се уплаши. Веднага притисна раната с една кърпа, ала кърпата бързо придоби аленочервен цвят. Наложи се да каже на дядо си. Той се хвана на работа с чевръсти движения. Уменията му на погребален агент се оказаха полезни. Заради равните шевове й остана малък белег.

Преша се обляга назад и въпреки че чорапът скрива добре главата на куклата, тя придърпва надолу ръкава на пуловера, за да се подсигури двойно. Чистия би го възприел като нещо отблъскващо и може би като белег на слабост. А каква ли би била реакцията на Брадуел?

Тя хвърля поглед към Партридж, установявайки, че той също е забелязал движението под ризата на Брадуел, въпреки че не обелва нито дума. Преша допуска, че той се намира в шок. Вероятно всичко това му се струва чуждо. На нея й бяха нужни години, докато свикне. А той е тук едва от няколко дни.

— Е, няма ли да ми кажеш най-сетне кой е това? — пита Брадуел.

— Това е Партридж — а на самия Партридж казва: — Свали шала и качулката.

Той се поколебава.

— Не се тревожи. Брадуел е на наша страна.

„Наистина ли е така?“, пита се Преша. Надява се, че изричайки го на глас, по този начин ще убеди Брадуел, че това е самата истина.

Партридж смъква качулката и развива шала.

Брадуел втренчва поглед в лицето му, което е покрито с мръсотия, но без нито един белег.

— Ръцете — казва Брадуел.

— Нямам никакво оръжие — отвръща Партридж. — С изключение на един антикварен нож.

— Не ме разбра — отсича Брадуел, чието лице излъчва спокойствие, за разлика от очите му. Те са втренчени изпитателно в Партридж, сякаш очаква от него всеки миг да извади оръжие. — Искам да видя ръцете, а не дали си въоръжен.

Партридж вдига нагоре ръкавите, разкривайки идеално гладката кожа на ръцете си. В това има нещо ненормално. Въпреки че не може да си обясни защо, Преша изпитва нещо близко до отвращение. Може би е завист, примесена с ненавист? Дали не го мрази заради съвършената му кожа? Всъщност тя е прекрасна. Не би могла да го отрече — досущ като сметана.

Брадуел кимва към краката на Партридж.

Партридж се навежда и повдига първо единия, а после и другия крачол на панталона си.

Брадуел се изправя и кръстосва ръце на гърдите си. Той потрива възбудено изгорялата кожа на врата си и започва да крачи около сандъка, заобикаляйки куките с окачените на тях хибриди. Накрая поглежда към Преша.

— Довела си тук Чист?

Преша отвръща с кимване.

— Знаех, че си различна от другите, но…

— Мислех, че съм само една категория.

— Така смятах в началото, докато не ме нахока.

— Не съм те хокала.

— Напротив.

— Не, не съм. Просто отказах да приема етикета, който ми залепи. И ти го казах още тогава. Така ли реагираш всеки път, щом някой се осмели да ти възрази? Решаваш, че те хокат?

— Не. Аз просто…

— А после им изпращаш за рождения ден подъл подарък, с който им напомняш какво мислиш за тях.

— Мислех, че снимката ти харесва. Просто се опитвах да бъда мил.

Тя замлъква за миг.

— О, благодаря тогава.

— Веднъж вече ми благодари, но явно е било иронично.

— Не, може би леко неискрено…

Тогава Партридж се намесва:

— Ъ, може ли за малко внимание.

— Да, извинявай — казва Брадуел, но после пак се обръща към Преша. — А ти си ми довела един Чист. Това според теб не е ли подъл подарък?

— Не знаех къде другаде да отида.

— Та той е Чист! — повтаря изумено Брадуел. — Той имали ли изобщо някаква представа за случилото се? Знае ли за Детонациите?

— Ами защо не го попиташ? — отвръща тя.

Брадуел впива очи в него. Вероятно се бои от Партридж. Чистия може би го презира.

— Е? — отронва накрая Брадуел.

— Знам онова, което са ми казали — отвръща Партридж, — но знам и малко за истината.

— Коя истина? — пита Брадуел.

— Ами, знам, че не бива да вярваш на всичко, което чуваш — той разкопчава якето си и изважда отвътре кожената си раница. — Разказаха ми, че преди експлозиите положението тук е било ужасно и че всички били поканени в Купола, преди да ни нападне врагът. Част от хората обаче отказали да се присъединят към нас. Това били агресивни, болни, бедни, упорити и необразовани хора. Баща ми каза, че майка ми се опитвала да спаси някои от тези несретници.

— Несретници ли? — отвръща ядосано Брадуел.

— Почакай — обажда се Преша. — Нека да запазим спокойствие.

— Но той говори за нас! — сопва се Брадуел.

— Но това е историята, която ми разказаха. А не историята, в която вярвам — уточнява Партридж.

Настъпва кратък момент на мълчание. Брадуел впива очи в Преша. Тя се подготвя да посрещне удара, но той променя намерението си и казва:

— Защо просто не ни наричаш братя и сестри? Нали точно това обръщение използвахте в Посланието? Братя и сестри — едно голямо щастливо семейство.

— Какво послание? — учудва се Партридж.

— Нима не знаеш за Посланието? — обажда се Преша.

Той поклаща отрицателно глава.

— Да му го изрецитирам ли? — обръща се Партридж към Преша.

— Престани да се заяждаш.

Въпреки това Брадуел прочиства гърло и започва да рецитира текста на Посланието: „Братя и сестри, знаем, че сте тук. Един ден ще излезем от Купола и ще дойдем при вас с мир. Засега ще бдим отдалече, с чувство на милосърдие“.

— Кога е било изпратено? — пита Партридж.

— Няколко седмици след Детонациите — отвръща Преша, след което се обръща към Брадуел: — Остави го да довърши.

Патридж поглежда към Брадуел, който не обелва нито дума, и продължава:

— Живеехме в града на улица „Ломбард“ и когато се включи сирената да влизаме в Купола, майка ми беше някъде навън, заета да помага на… онези хора… опитвайки се да ги образова. В това време ние с брат ми бяхме вече в Купола, само на посещение. Но тя не успя да стигне навреме. И умря като светица.

— Нямаше никаква сирена — изсумтява Брадуел.

— Разбира се, че е имало — изглежда го остро Партридж.

— Нямаше никаква сирена. Повярвай ми.

Преша се сеща за съобщението за тежкия уличен трафик. Това е единственото предупреждение, останало в спомените на дядо й. Започва да мести поглед между Партридж и Брадуел.

— Не са разполагали с почти никакво време. Сигурен съм в това — додава Партридж. — Но сирена имаше. Хората заприиждаха в Купола. Беше истинска лудница и много хора изгубиха живота си.

— Много хора изгубили живота си — повтаря Брадуел. — Казваш го така, сякаш е било злополука.

— Но какво можехме да направим? Просто се опитвахме да се защитим — изрича отбранително Партридж. — Нямаше как да спасим всички.

— Това никога не е влизало в плана.

За миг стаята потъва в мълчание. Наоколо се чува единствено звукът от дращенето на ноктите на плъхоподобните зверчета.

— Има много неща, които не знаеш — обажда се накрая Брадуел.

— Сега не е време за лекции — прекъсва го Преша. — Остави го да говори.

— За лекции ли? — отвръща Брадуел.

— Няма нужда да бъдеш толкова… — Преша не може да открие подходящата дума.

— Педантичен? — подхвърля Брадуел.

Преша няма представа какво е значението на думата „педантичен“, но е сигурна, че надменният му тон не й харесва.

— Просто такъв — отвръща тя. — Остави го да говори.

— Засега разбрах, че трябва да се успокоя и най-важното да не бъда такъв… Нещо друго? — обръща се Брадуел към Преша. — Какво ще кажеш за една хирургическа интервенция върху личността ми? Може би една сърдечна операция? Разполагам с необходимите инструменти.

Преша се обляга назад и се разсмива. Учудена е от собствената си реакция. Без сама да знае защо, намира думите му за смешни. Брадуел изглежда толкова силен и суров, но по някакъв непонятен за нея начин тя усеща, че е успяла да го засегне.

— Кое е толкова смешно? — пита Брадуел, разпервайки ръце.

— Не знам — отвръща Преша. — Ами ти си един от оцеляващите. Почти митична фигура, обаче… В същото време изглеждаш толкова… докачлив.

— Не съм докачлив! — отвръща Брадуел, след което поглежда към Партридж.

— Мисля, че си леко докачлив — обажда се Партридж.

Брадуел сяда отново на сандъка, изпуска дълбока въздишка, затваря очи и после пак ги отваря.

— Ето, видя ли? Вече съм добре. Сега съм напълно във форма.

Тогава Преша се обръща към Партридж:

— Какво стана после? Продължавай.

Партридж започва да трие едно мръсно петно на ръката си. Кожената раница все още лежи в скута му. Той разкопчава катарамата на чантата си и изважда отвътре малка подвързана с кожа книжка.

— Преди няколко дни се натъкнах на вещите на майка ми — продължава разказа си той. — И тогава просто усетих, че истинският свят няма нищо общо с онзи, за който съм слушал. Нейните неща още съществуваха… Трудно ми е да го обясня. А откакто съм тук, вече си спомням как грозното ни помага да забележим красивото.

Преша разбира какво има предвид — едното не може да съществува без другото. Партридж й харесва. Откровен е за много неща, които няма нужда да споделя, и това я кара да му има доверие.

— Защо си дошъл? — подхожда Брадуел направо към въпроса.

— След като открих нещата й, не спрях да се ровя. Баща ми…

Той спира за миг. През лицето му преминава сянка. Преша не успява да разчете всичките му емоции. Може би обича баща си. А може би го мрази. Трудно е да се прецени. Може би баща му е родителят, когото обича, въпреки че не го заслужава.

— Той беше един от ръководителите на бягството в Купола. Все още е важна фигура. Учен и инженер — гласът му е сух и спокоен.

Брадуел се навежда към Партридж.

— Как е името на баща ти?

— Елъри Уилъкс.

Брадуел се засмива, поклащайки глава.

— Уилъксови, значи.

— Познаваш ли семейството му? — учудва се Преша.

— Може би съм виждал някъде това име — отвръща той саркастично.

— Какво искаш да кажеш? — не разбира Партридж.

— „Най-добрите от най-добрите“ — заявява Брадуел. — Я се виж само. Та ти си човек от сой.

— Откъде познаваш семейството ми?

— Детонациите избухват и по чиста случайност се оказва, че наблизо има Купол, който приютява едни, но оставя навън други. Да не мислиш, че всичко това не е предварително планирано…

— Достатъчно — прекъсва го кротко Преша. Този разговор трябва да премине мирно и тихо. Не бива да позволява на Брадуел да избухне. Тя се обръща към Партридж и пита:

— Как успя да излезеш оттам?

— Някой подарил на баща ми по повод двайсетгодишната му служба няколко копия на оригиналните схеми на Купола, поставени в рамка. Започнах да ги изучавам — системата за пречистване на въздуха, вентилацията. Когато работи, вентилационната система се чува добре. Едно дълбоко басово бучене, което звучи като фон на всички останали звуци. Започнах да си водя дневник — повдига подвързаната с кожа тетрадка в ръката си. — Записвах кога се включва и кога се изключва. А после разбрах как мога да проникна в главната система. И тогава ми хрумна, че в един определен ден и час бих могъл да се промъкна покрай острите перки на поредицата вентилатори, които ще спрат да се въртят в продължение на около три минути и четирийсет и две секунди. И също, че накрая ще се натъкна на бариера от филтри, които ще мога да срежа с нож. Точно това и направих — заключава той с лека усмивка. — Е, вярно, че вятърът доста ме поодуха, но поне не свърших накълцан на парчета.

Брадуел се взира втренчено в него.

— И накрая изчезна. Просто ей така. И никой в Купола не го е грижа за теб? Никой не те търси?

— Сигурно ме търсят по всички камери — свива рамене той. — Но камерите и бездруго не работят много добре. Винаги е било така. Заради пепелта. Кой знае обаче дали ще тръгнат да ме търсят? Никой не може да напуска Купола — по каквато и да е причина. Разузнавателните акции са напълно забранени.

— Но баща ти — обажда се Преша. — Щом като е толкова важна фигура… Няма ли да изпратят някого, който да те търси?

— С баща ми не сме особено близки. Досега не е имало такъв прецедент. Никой не се е измъквал навън. Никой не е искал подобно нещо — не и като мен.

Брадуел поклаща глава.

— Какво има в този плик? — пита той.

— Лични неща — отвръща Партридж. — Типичните за една майка неща. Огърлица, музикална кутия, писмо.

— Не бих възразил да хвърля един поглед — казва Брадуел. — Вътре може да има нещо интересно.

Партридж замълчава за миг. Личи си, че няма доверие на Брадуел, забелязва Преша. Партридж вдига плика с вещите на майка си и го пъха обратно в кожената си чанта.

— Няма нищо интересно.

— Значи, затова си дошъл тук — да намериш майка си, светицата? — подхвърля Брадуел.

Без да обръща внимание на тона му, Партридж казва:

— В момента, в който видях нещата й, започнах да се съмнявам във всичко, което знам. Бяха ми казали, че е мъртва, така че сега се съмнявам дори в това.

— Ами ако наистина е мъртва? — пита Брадуел.

— Вече съм свикнал с тази мисъл — отвръща стоически Партридж.

— Ние също сме свикнали с тази идея — казва Брадуел. — Повечето от нас са изгубили не един близък човек.

Въпреки че не знае историята за личната загуба на Преша, Брадуел е сигурен, че и тя има поне един починал близък. Всеки оцелял си има по някой такъв. Партридж не знае нищо нито за Преша, нито за хората, които е изгубила, пък и в този момент тя няма никакво желание за споделяне.

— Партридж иска да открие улица „Ломбард“. Там са живели преди. Мисля, че това е добро начало, откъдето да започне — казва тя на Брадуел. — Но му трябва старата карта на града.

— И защо да му помагам? — отвръща той.

— Може и той да ни помогне в замяна на това.

— Не ни трябва неговата помощ.

Партридж не обелва и дума. Брадуел сяда отново и поглежда първо единия, а после и другия. Преша се навежда над него и казва:

— Това може да важи за теб, но не и за мен.

— На теб за какво ти е нужен?

— Ходатайство. ОСР. Може да ме махнат от списъка. Освен това дядо ми е болен. Само той ми е останал. Но, ако не получим помощ… — изведнъж й прилошава, сякаш страховете й, че дядо й ще умре, че от ОСР ще я приберат, но заради недъгавата й ръка, ще я вземат за безполезна, ще станат още по-реални, изричайки ги на глас. Устата й е пресъхнала. Няма сили да го каже. Но тогава думите сами излизат от устата й: — Просто няма да успеем.

Брадуел изритва сандъка. Птиците се стряскат, но тъй като няма къде да отидат, започват да махат ожесточено с крила под ризата му. Той вдига поглед към Преша. Струва й се, че е готов да отстъпи. Но не само това — струва й се, че е готов да отстъпи заради нея.

Ала Преша няма нужда от неговото съчувствие. Тя мрази да я съжаляват. Затова додава бързо:

— Трябва ни само картата. После ще се оправим сами.

Брадуел поклаща глава.

— Ще успеем — настоява Преша.

— Ти може и да се оправиш, но не и той. Не е привикнал към тези условия. Оставя ли го сам, тогава Групитата ще му строшат главата, а това означава да се простим с един чудесен екземпляр.

— Благодаря за вота на доверие — обажда се Партридж.

— Как се нарича улицата? — пита Брадуел.

— „Ломбард“ — отвръща Партридж. — Номер хиляда петдесет и четири.

— Ще ви заведа, стига улицата да е още на мястото си. А след това май ще бъде най-добре да се върнеш обратно в Купола, при татенцето.

На Партридж му идва до гуша. Той се навежда напред и казва:

— Нямам нужда от никаква…

— Ще вземем картата — прекъсва го Преша. — Освен това би било чудесно, ако наистина можеш да ни заведеш до улица „Ломбард“.

Брадуел хвърля поглед към Партридж, предизвиквайки го да довърши мисълта си. Но, изглежда, Партридж осъзнава, че Преша има право. Налага се да се възползват от помощта, която им се предлага, каквато и да е тя.

— Аха — отвръща Партридж. — Наистина би било чудесно. А след това няма да искаме нищо друго от теб.

— Дадено — съгласява се Брадуел, — но няма да е лесно. Възможно е улицата да е напълно заличена, в случай че там не е имало никакви големи и важни сгради. А окаже ли се в центъра на града, значи, сега е част от Руините. Така че нищо не обещавам.

Брадуел кляка и отваря сандъка. А след кратко и грижливо претърсване на съдържанието се изправя, стиснал в ръце една стара карта на града. Цялата изпокъсана, а там, където е била прегъната, хартията е силно протрита, напълно оръфана.

— Улица „Ломбард“ — изрича на глас, след което разстила картата на пода. Партридж и Преша присядат на колене до него. Брадуел прокарва пръст по преплетените линии от едната страна, след което посочва секция 2Е.

— Намери ли я? — обажда се Преша, завладяна от внезапната надежда, че къщата е още на мястото си. Противно на всяка логика, тя се надява да я заварят каквато е била преди: просторни къщи, наредени в спретната редица, с бели каменни стъпала и симпатични огради, прозорци със завеси, откриващи изглед към уютните стаи, велосипеди, заключени край оградите, хора, разхождащи кучета, хора, бутащи детски колички. Дори не може да си обясни защо позволява тази надежда да се прокрадне в съзнанието й. Може би има нещо общо с Чистия, сякаш оптимизмът му е заразителен.

Пръстът на Брадуел спира на една пресечна улица.

— Винаги ли си бил такъв късметлия?

— Защо? Откри ли я?

— Знам точно къде се намира улица „Ломбард“.

Той се изправя и излиза от хладилната камера, преминавайки в по-голямото помещение. След това застава на колене до рухналата стена и отстранява няколко тухли от мястото им, разкривайки дупка, пълна с оръжия — куки, ножове, месарски сатъри. Изважда част от тях и се връща обратно в хладилното помещение. Дава по един нож на Партридж и на Преша. Харесва й да усеща тежестта му в ръката си, въпреки че предпочита да не се замисля за какво е бил използван преди в месарския магазин, а също и от Брадуел.

— За всеки случай — казва той и пъха ножа и куката в специално пришитите гайки от вътрешната страна на якето си. После взима един пистолет. — Открих и няколко такива електрошокови пистолета. Отначало ги взех за велосипедни помпи. Вместо куршуми, поставени точно до главата на кравата или на свинята, тези пистолети произвеждат токов удар. Идеални са за ръкопашен бой. В случай че бъдеш нападнат от Групита.

— Може ли да го разгледам? — пита Партридж.

Брадуел му подава пистолета и Партридж го поема внимателно, сякаш държи малко животинче.

— За първи път го използвах срещу едни Групита — обяснява Брадуел. — Извадих пистолета от колана си и сред плътно преплетените тела зърнах един оголен тил. Щом натиснах спусъка, главата се отпусна безжизнено. Групитата трябва да са усетили внезапния шок от преминалата през общите клетки смърт. Започнаха да отстъпват назад, описвайки бавен кръг, сякаш се опитваха да се освободят от мъртвия. Видях, че главата му се люшка напред-назад, и тогава избягах.

— Не съм сигурна дали бих могла да го направя — изрича Преша, вперила поглед в ножа в ръцете си.

— Ако животът ти зависи от това — отвръща Партридж, — мисля, че ще можеш.

— Може да не знам как се разфасова крава — обажда се Брадуел, — но познавам тези оръжия не по-зле от всеки касапин — като средство за оцеляване.

Преша затъква ножа във въжето, вързано около кръста й. Би предпочела да го използва за рязане на жиците, от които изработва малките навиващи се играчки, отколкото като инструмент за убиване.

— Къде точно отиваме?

— При църквата — отвръща Брадуел. — Част от нея е още запазена. Една крипта.

Той спира, втренчил поглед в една от стените на хладилната камера, сякаш вижда през нея. — Понякога ходя там.

— Да се молиш ли? — пита Преша. — Вярваш ли в Бог?

— Не — отвръща той. — Само че мястото е безопасно. Яки стени, здрава конструкция.

Преша не е напълно сигурна какво е мнението й за Бог. Знае само, че хората тук са загърбили всяка мисъл за религия и вяра, въпреки че още се срещат и такива, които са вярващи по свой собствен начин или бъркат Купола с някаква форма на Рая.

— Казват, че има хора, които се събират, за да горят свещи и да пишат някакви неща. Там ли се срещат?

— Така мисля — отвръща Брадуел, сгъвайки картата. — Има останали следи — восък и дребни дарове.

— Никога не ми е минавало през ума, че има надежда да получиш нещо, стига да се помолиш за него — казва Преша.

Брадуел взима якето си, преметнато на металната релса над главите им.

— Вероятно точно за това се молят. За надежда.

Ел Капитан

Оръжия

Брезентът на навеса е целият протрит. Останали са само алуминиевите спици, прикрепени към стария приют. Ел Капитан вдига поглед към сивото небе през обгорелия метален скелет на навеса. Преша Белз — името не му дава мира. На какво се дължи тази внезапна обсебеност на Ингършип от една оцеляла на име Преша Белз? Ел Капитан не харесва това име — не му харесва как вибрира в устата, това противно жужене. Накрая се отказа да я търси. Все пак работата му не е да обикаля улиците, затова преди час се прибра у дома, изпращайки хората си обратно навън. Но сега се пита дали няма да си плати заради това решение. Ще могат ли онези идиоти да намерят момичето без него? Едва ли.

— Открихте ли я? Край — кресва в уоки-токито.

Радиото притихва.

— Чувате ли ме? Край.

Отново нищо.

— Пак се скапа — отронва Ел Капитан.

И тогава брат му Хелмут измърморва:

— Пак се скапа.

Хелмут е само на седемнайсет, с две години по-малък от Ел Капитан, и винаги по-дребният от двама им. Когато избухнаха Детонациите, Ел Капитан и Хелмут бяха съответно на десет и на осем години. Отстрани изглеждат, сякаш единият носи постоянно другия на гръб. Хелмут разполага с отделен торс, ала всичко останало от кръста надолу се е превърнало в част от тялото на брат му, а бедрата му, представляващи покрита с мускули деформирана кост, опасват като пояс ханша на брат му. Двамата се возеха на един мотоциклет, когато ослепително бялата светлина и горещият вятър ги повалят на земята — Хелмут седнал отзад, държащ се здраво за по-големия си брат. Ел Капитан беше поправил двигателя съвсем сам. А сега хилавите ръце на брат му висят увити около собствената му шия.

Уоки-токито се събужда с пращене. Ел Капитан чува радиото и ръмжащата скоростна кутия на камиона, вероятно пъплещ по някой баир. Гласът на войника най-сетне отеква на фона на околния шум:

— Не. Но ще я хванем. Имай ми доверие. Край.

„Имай ми доверие“, повтаря наум Ел Капитан. Той пъхва уоки-токито обратно в калъфа. После се озърта назад към брат си и измърморва:

— Като че ли някога съм имал доверие на някой друг. Не вярвам дори на теб.

— Не вярвам дори на теб — прошепва Хелмут зад него.

Никога не е имало друг, освен Хелмут, на когото да се доверява. От дълго време насам двамата са съвсем сами. В живота им никога не е имало баща, а когато Ел Капитан беше на девет, майка им почина от остра вирусна инфекция в приют като този, пред който стоят в момента.

— Ако не я хванете — изкрещява Ел Капитан в уоки-токито, — тогава Ингършип ще ни срита задниците. Не се проваляйте. Край.

Късно е. Луната е обвита в сива мъгла. Мисли си да надникне вътре, за да провери дали Ведра не шета още из кухнята. Харесва му да я вижда обвита сред парата от съдомиялната машина. Би могъл да й нареди да му приготви сандвич. В крайна сметка той е най-високият по чин офицер тук, в щабквартирата. Само че знае предварително какво ще се случи. Двамата ще се заприказват, докато тя реже месото с охлузени от работа ръце с изложена на показ кожа, осеяна с белези и ярки следи от изгаряния. Тя ще му заговори с онзи топъл глас, а накрая ще плъзне очи към лицето на брат му, което е все там, надзъртащо с празен поглед през рамото му. Ненавижда това, че докато го слушат, хората все поглеждат към Хелмут — една глупава марионетка, климаща зад гърба му — и тогава в Ел Капитан се надига такъв гняв, че е в състояние да избухне. Понякога, нощем, докато слуша дълбокото дишане на Хелмут, си представя как се завърта по гръб, задушавайки брат си веднъж завинаги. Ала с него ще умре и той. Добре знае това. Двамата са прекалено важни един за друг и прекалено свързани, за да може единият да умре, а другият да продължи да живее. А понякога това му се струва толкова неизбежно, че няма търпение да дочака смъртта.

Но вместо да се отбие при обвитата в кухненска пара Ведра, решава да отиде в гората — каквото е останало от нея и каквото е успяло да израсте отново, и да провери капаните си. Два поредни дни някой все отмъква попадналия вътре дивеч. В капаните винаги се хваща по нещо, но тогава пристига някой друг и го изяжда.

Щом заобикаля щабквартирата, се озовава пред наблюдателните вишки, изградени от дървени талпи и метални шипове, и една каменна стена, издигаща се сред запустялото поле. Върху нея е прокарана бодлива тел. А от другата страна има полуразрушени сгради. Пред едната се издига колонада, ала зад две от колоните не си вижда нищо друго, освен покритото със сажди небе. Ел Капитан обича небето повече от всичко останало. Преди много години, когато беше още дете, мечтаеше да постъпи във военновъздушните сили. Тогава знаеше всичко за летенето. Разполагаше с книги от библиотеката и една стара видеоигра с летателна симулация, на която се упражняваше часове наред. За баща си знаеше само, че е бил пилот от военновъздушните сили, изритан от армията заради психическа непригодност. „Беше напълно смахнат — казваше за него майка му. — Добре че замина.“ Къде обаче? Ел Капитан така и не научи. Знаеше само, че в някои отношения прилича на баща си — Ел Капитан мечтае да полети и е луд, също като него. Най-близкото до летене преживяване, което е имал, беше с онзи мотоциклет, с който се издигаше за миг във въздуха след скок. Но вече предпочита да не мисли за това.

Сега е полицай, а не пилот. Задачата му е да прави подбор на свежите попълнения. Той е човекът, който решава дали са годни за обучение, или не. Част от тях изпраща при граничните постове, за да ги освободят от ненужния умствен багаж и да ги направят малко по-отзивчиви при изпълнението на заповеди, така че впоследствие да не оплетат конците. Освен това пресява слабите, които биват затваряни в един обор на двора. А накрая изпраща отчетите за свършената работа директно на Ингършип чрез личните му вестоносци.

Понякога Ингършип изпраща на Ел Капитан различни хранителни продукти, които да дава на негодните новобранци — спаружена царевична шума, бледочервени домати, чиято вътрешност съдържа повече пепел, отколкото месеста сърцевина, и месо с неустановен произход. След това Ел Капитан му докладва от кои храни са се почувствали зле и от кои не. От къде идва обаче тази храна? Не си позволява да задава въпроси. Ел Капитан също изпробва различни неща за ядене върху негодните попълнения за свои собствени цели — ягоди, които е намерил в гората, пумпалки[11], листа, които биха могли да са от босилек или от мента, но това никога не се оказва така. Понякога негодните новобранци се разболяват. От време на време умират. А в редките случаи, в които им няма нищо, Ел Капитан запазва храната и я разделя с брат си.

Понякога Ингършип нарежда на Ел Капитан да играе Играта, позволявайки на някой от негодните новобранци да избяга, за да може после да го преследва като болен елен. Но това е по-скоро проява на милост, казва си Ел Капитан. Защо да страдат в онзи обор? По-добре всичко да свърши. На тяхно място би предпочел точно това. В известен смисъл, Играта напомня на Ел Капитан за детството, когато преследваше катериците в гората близо до дома си. Но вече нищо не е както преди. Напоследък Ингършип не е издавал заповед за Играта и Ел Капитан се надява, че е забравил напълно за нея и че никога вече няма да му нареди да я играе. От известно време насам Ингършип е станал непредсказуем. Нова хайка за Лов на хора беше организирана едва вчера, а заповедта гласеше да нападат без предупреждение всеки, който им попадне.

На път за гората, Ел Капитан минава покрай затворническия обор — пространство с размери двайсет на двайсет стъпки, опасано с телена ограда, с циментов под. Новобранците стоят скупчени в единия ъгъл на обора. Хората стенат и треперят до мига, в който не долавят стъпките му, и тогава един-двама от тях изшъткват, давайки знак на останалите да запазят тишина. Ел Капитан успява да различи необичайно разкривените им крайници, блясъка на различни видове метал и на стъкло. В интерес на истината, в тях не е останало почти нищо човешко, напомня си той, но въпреки това отклонява поглед встрани, когато минава покрай тях.

— За бога, Хелмут. Можеше да сме на тяхното място — казва той.

— На тяхното място — повтаря Хелмут.

— Млъкни, Хелмут.

— Млъкни.

Изобщо не може да си обясни защо Ингършип вдига толкова шум около това ново попълнение — Преша Белз. Ингършип иска момичето да бъде произведено в офицерски чин още с пристигането си. Предупредил е Ел Капитан да очаква спешни заповеди за нея, някаква мисия, а междувременно да я въведе „в послушание“. Ел Капитан не е сигурен какво точно ще рече това. Не е сигурен дори доколко му е позволено да знае. Например трябва ли да знае, че е само един бюрократ на средно равнище? Трябва ли да знае, че тази милиция — наброяваща пет хиляди души, разпределени в три подразделения, и още три хиляди, подложени на процедура по затъпяване, независимо от това колко многобройна и силна става, никога няма да бъде в състояние да превземе Купола? Защитата на Купола е непробиваема и тежковъоръжена. Дали Ингършип подозира, че Ел Капитан е изгубил целия си ентусиазъм? Просто вече не вярва, че има шанс някога да открие стрелба срещу своите чисти „братя и сестри“. В момента се опитва само да оцелее.

Но той има голям опит в оцеляването. Налага му се да оцелява сам още от деветгодишен, когато почина майка му. Тогава започна да се грижи за брат си и двамата заживяха в едно укрепление, построено от Ел Капитан в гората, окръжаваща стария им дом. Печелеше, както можеше, търгувайки с това-онова, и складираше оръжия и амуниции, в това число и останалите от баща му.

— Помниш ли всичкото ни оръжие — подхвърля на Хелмут, навлизайки в гората и оставяйки щабквартирата зад гърба си. Понякога го обзема дълбока носталгия по това оръжие.

— Оръжие — повтаря Хелмут.

Преди Детонациите имаше много сървайвалисти, които живееха изолирано в горите. Един съсед, възрастен мъж, участвал в една-две войни, показа на Ел Капитан как да скрие оръжието и амунициите си. А Ел Капитан постъпи точно както го посъветва старият Зандър. Купи една ПВЦ тръба с диаметър шест инча и капачки от двете страни, както и малко ПВЦ разтворител. А един следобед в края на зимата двамата с Хелмут разглобиха пушките си. Ел Капитан си спомня силната суграшица, която тракаше по стъклата. Двамата братя намазаха частите на пушките със смазочно масло, което придаде восъчен блясък както на чарковете, така и на ръцете им. Тогава Хелмут взе една торба от алуминиево фолио и я наряза на малки парчета, в които уви дулата и затворите, прикладите, спусковите механизми, предпазителите за ръцете, пълнителите, оптичните мерници, стойките, няколко хиляди патрона 223 калибър и абсорбиращ силициев гел на пакетчета. Идеята за пакетчетата беше на Ел Капитан. Беше ги намерил в кутиите със стари обувки на майка си, прибрани в килера. Хелмут запечата отворите на торбите с ютия. А след това изтеглиха въздуха с прахосмукачката на съседа.

Приготвиха също и шест малки кутии с 1,1,1-трихлороетан[12] за обезмасляване, както и специални пръчки и тампони за почистване на цевите, разтворител „Хопс №9“, смазка, комплект капсули за презареждане на патрони и един доста окъсан наръчник. Накрая омотаха всичко това с тиксо.

После натъпкаха в тръбата торбите с амуниции, препарати и чаркове за пушките. А щом запечатаха двете капачки, Хелмут предложи:

— Трябва да напишем инициалите си отгоре.

— Искаш ли?

Така и сториха. И на двамата им хрумна мисълта, дава си сметка Ел Капитан, че може да умрат, преди да успеят да изровят отново всички тия неща, така че, ако някой открие тръбата след време, от тях щеше да остане, макар и малка следа. С плътен черен маркер Хелмут изписа буквите Х.Е.К. — съкращение от Хелмут Елмор Кроу. А колкото до прякора на брат му — „Ел Капитан“, той беше измислен от майка му, точно преди да замине за приюта. Тогава тя му каза: „Докато не се върна, ти ще командваш тук, Ел Капитан“. Но тя така и не се върна. Затова Ел Капитан написа инициалите Е.К.К. — Ел Капитан Кроу. И в този момент кръщелното му име умря завинаги.

Старият Зандър им зае една лопата и те разкопаха още по-дълбоко дупката, останала на мястото на един повален дъб. После заровиха тръбата във вертикално положение, за да бъде по-трудно засичането й с детектор за метали. Тогава Ел Капитан извади картата и започна да отброява крачки, както предложи старият Зандър: „В случай че пейзажът се промени до неузнаваемост“. Ел Капитан си каза, че старият Зандър сигурно е полудял, но все пак го послуша. След това никога повече не го видя, но не го и потърси.

След Детонациите Ел Капитан смяташе, че Хелмут ще умре, както си беше на гърба му, макар че и самият той не беше в завидно състояние. Тялото му беше обгорено, покрито с мехури и кръв. Въпреки всичко, събра сили да се върне в гората на същото това място недалеч от дома им и започна да отмерва крачките по спомен, въоръжен с металния накрайник на една лопата, която намери по пътя. Картата отдавна се бе изгубила. Накрая започна да копае с върха на лопатата, превит под тежестта на брат си, който умираше на гърба му.

Когато намери оръжието, му хрумна мисълта, че би могъл да застреля брат си в главата, а после и самия себе си, слагайки край на всичко това. Само че Ел Капитан усещаше с тялото си ударите на сърцето на брат си и това му попречи да натисне спусъка.

Ето как успяха да оцелеят — благодарение на оръжието. Но не толкова заради това, че го беше използвал — макар че през онези първи месеци му се наложи да убие няколко души в името на собственото им оцеляване. А защото ги заложи в замяна на добра позиция в ОСР. Това се случи, след като Операция спасяване и разузнаване се превърна в Операция свещена революция, когато от организацията набираха безмилостни млади попълнения, които няма какво да губят. Освен това присъединяването им към ОСР означаваше край на гладуването.

Гората тук все още изглежда опожарена заради повалените и почернели стари дървета. Но има и такива, които са оцелели след ударната вълна, само клоните им са изпотрошени. Други под налягането на Детонациите са превили завинаги дънери, устремени към земята вместо към небето, сякаш в опит да се заловят за нея. Но ниската растителност се връща към живота, устремена упорито към затуленото с пелена от пепел слънце. В корените на дърветата са наболи някакви странни нови храсти, с които Ел Капитан още не може да свикне. Раждат ситни отровни плодове, а листата им понякога са покрити с люспи. Веднъж се натъкна на нискорастящ храст, опитващ се да пробие изпод едно изкорубено кленово дърво, чиито листа бяха покрити с пухкава козина. Не просто пух, а истинска козина.

Придвижва се от един капан на друг, навлизайки дълбоко в гората. Всичките са празни. Не се вижда дори капчица кръв. Кожата обаче е там, също както и костите, част от които са натрошени с изсмукан докрай костен мозък. В това няма никакъв смисъл. Но той е по-скоро объркан, отколкото ядосан. Не може да си представи кое същество би могло да действа толкова чисто и това го изпълва с неясен страх.

На двайсетина стъпки от последния капан във въздуха се разнася някакъв звук — дълбоко басово бучене. Той спира.

— Чу ли това? — пита брат си, но със същия успех би могъл да говори на самия себе си.

Бученето започва да отслабва, отдалечавайки се оттук с висока скорост. Дали не е двигател? Ала звукът е прекалено чист, за да бъде от двигател. И заглъхва прекалено бързо.

Приближава се до последния капан, където намира някакъв вид дива кокошка — мъртва, охранена, с оскубана перушина. Ала птицата не е в капана. Лежи точно до капана, откъдето е била извадена, и изглежда сякаш е била умъртвена не от другиго, а от някой фермер, прекършил врата й с опитно движение на ръката. Птицата лежи на земята, сякаш оставена като дар за Ел Капитан. Той я побутва с една бамбукова пръчка. Тялото на кокошката потреперва. Той я вдига от земята и открива сгушени отдолу, сякаш като някаква странна шега, три яйца. Кафяви яйца. Едното покрито с петна.

Взима петнистото яйце и го полага в дланта си. Има чувството, че някой се опитва да му каже нещо.

Кога за последен път е виждал и държал в ръката си яйце? Може би преди Детонациите, когато майка му беше все още у дома и купуваше яйца в картонени кутии.

Кокошката и яйцата приличат на някакво странно чудо и той си спомня чувството, което изпита, докато изкопаваше заровената тръба, сякаш изважда дълга, бяла кост от земята, а също и усещането от пръстта в ръцете си, ронлива, мека и нежна. Откри парче от стария си трион. После отстрани пръстта и отряза капачетата от двете страни. Всичко се беше запазило, както бяха планирали — като изключим факта, че брат му се беше сраснал за гърба му. Но Хелмут нямаше да умре. Не, той беше товарът, който Ел Капитан щеше да носи на плещите си цял живот.

Понякога си спомня звука от плъзгането на оръжието по тръбата, тежестта на алуминиевите торбички, силното щракване при сглобяването на пушките, първо едната, а после и другата, и тогава му хрумва, че обича Хелмут точно толкова, колкото го мрази. Тежестта на брат му го е направила само по-силен.

Бученето отново се засилва и Ел Капитан заляга ниско на земята. Лежи по корем в храстите. Зад себе си долавя сподавеното ридаене на брат си. Понякога се случва Хелмут да плаче без причина.

— По-тихо — прошепва му загрижено Ел Капитан. — Тихо, Хелмут. Всичко е наред. Тихо.

И тогава ги забелязва — странни същества, запазили човешкото в себе си само наполовина, които се промъкват сред дърветата.

Партридж

Пеене

Вече на улицата, Брадуел върви начело с големи и бързи крачки. Преша е втора, а Партридж — последен. Брадуел не поглежда назад към Партридж, за разлика от Преша, и Партридж се пита какво ли си мисли тя за него. Че е просто една пионка? Дали не иска само онова, което каза — да махнат името й от списъка на ОСР, каквото и да означава това, и да осигури помощ за дядо си? В такъв случай ще бъдат квит. Тя ще помогне на него, а той на нея, стига да може. И все пак разполага с доказателство, че тя има добро сърце. Нали спаси живота му, преди още да е узнала кой е той всъщност и какво може да спечели от него. Така че й има доверие и това е най-важното.

Освен това е убеден, че Брадуел го мрази и изпитва презрение към него заради привилегията да живее в Купола — нещо, за което не може да го вини. Надява се само омразата на Брадуел да не стигне дотам, че да позволи някое от онези Групита да строши главата му, както сам се бе изразил. Би било смешно, ако шансът това да се случи не беше толкова реален.

Брадуел спира, за да огледа следващата уличка и да се увери, че всичко е наред.

Задухал е студен вятър. Партридж се загръща още по-плътно в якето си.

— Значи, това било зимата? — подхвърля на Преша.

— Не — отвръща тя. — През зимата е студено.

— И сега е студено.

— Но не колкото през зимата.

— Ще ми се да видя улиците покрити със сняг — казва той.

— Снегът почернява и става мърляв още преди да е стигнал до земята.

Брадуел се обръща внезапно назад.

— Прекалено близо са — казва той. Партридж няма никаква представа за кого говори. — Ще трябва да слезем под земята. Оттук.

— Под земята ли? — учудва се Партридж. Той не обича да слиза под земята. Лесно губи ориентация дори в мазето на училищната библиотека в отсъствието на слънцето, луната и звездите. Тук обаче един от тези неизменни ориентири е Куполът, чиято светлина е най-ярка на фона на небето с онзи сияещ на върха му кръст, устремен право нагоре, макар че и той, също като Преша, не е сигурен в какво точно вярва.

— Щом Брадуел казва, че е най-добре да слезем под земята, значи е така — заявява Преша.

Брадуел посочва една четвъртита дупка до канавката. Металната решетка я няма, вероятно открадната. Той спуска вътре първо краката си, а после целият хлътва надолу. Преша се вмъква веднага след него. Обувките й изтрополяват силно на циментовия под. Партридж слиза последен. Долу е тъмно и влажно. Има толкова много локви, че е невъзможно да ги избегне всичките. Така че се налага да газят направо през тях. От време на време долавя присъствието на разни животни, чиито сенки се стрелкат насам-натам, а до слуха му достига всевъзможно писукане и цвърчене.

— Не разбирам — обажда се Партридж — защо се наложи да минем оттук.

— Сигурно си чул далечната глъчка? — пита Брадуел.

— Да — отвръща Партридж. Дори и сега я чува. — Но какво лошо има в една сватба?

Брадуел спира и се обръща, присвил очи към него.

— Сватба ли?

Партридж поглежда към Преша.

— Но тя каза, че…

— Възможно е да съм му казала, че глъчката идва от някаква сватба — подхвърля Преша на Брадуел.

— Но какво те накара да го излъжеш за подобно нещо? — недоумява Брадуел.

— Не знам. Може би съм искала това да е истина. Може би съм само една категория — после се обръща към Партридж. — Това не е сватба. А нещо като игра. Представата на ОСР за спортни мероприятия.

— Но в това няма нищо лошо — отвръща Партридж. — В Купола също имаме спортни занимания. Аз бях полузащитник в една нова разновидност на играта, наричана навремето футбол.

— В случая става дума за кървав спорт, който се нарича Лов на хора, използван от ОСР за прочистване на обществото от слабите индивиди — обяснява Брадуел, продължавайки забързано напред. — Получават точки за всеки убит човек.

— Така че е най-добре да стоим далеч от там — казва Преша, а после, без сама да знае защо, може би за по-голямо въздействие, добавя: — За теб биха взели десет точки.

— Само десет? — учудва се Партридж.

— Всъщност — подхвърля Брадуел през рамо — това е комплимент.

— Е, в такъв случай — отвръща Партридж — благодаря. Сърдечни благодарности.

— Но ако разберат, че си Чист, кой знае какво ще сторят с теб? — обажда се Преша.

Известно време тримата вървят в мълчание. Преша се замисля за онова, което каза Брадуел в хладилната камера: „И накрая изчезна. Просто ей така. И никой в Купола не го е грижа за теб? Никой не те търси?“. Със сигурност го търсят. Освен това ще подложат на разпит момчетата от класа, които последни бяха с него, вероятно дори и учителите, както и всеки друг, на когото смятат, че може да се е доверил. Лайда. Не му дава мира мисълта какво са й сторили.

А тук всичко е подгизнало. Водата в локвите е мръсна. Въздухът е застоял и задушен. Не че се оплаква, но с изненада открива колко много го дразни всичко това и какво облекчение изпитва накрая, когато Брадуел спира и казва:

— Улица „Ломбард“. Трябва да е точно над нас. Готови ли сте?

— Напълно — отвръща Партридж.

— Почакай — обажда се Преша. — Не бива да очакваш твърде много.

Толкова наивен ли изглежда?

— Не се безпокой.

— Просто не храни прекалено големи надежди.

В очите й се появява изражение, което Партридж не успява напълно да разчете. Дали това не е съжаление? Или гняв, насочен към него? А може би загриженост?

— Не храня големи надежди — отвръща той. Но знае, че това е лъжа. Всъщност се надява да намери нещо — ако не майка си, то поне нещо, което да го отведе при нея. Не открие ли нищо обаче, това ще означава, че е попаднал в задънена улица. Че е избягал напразно, без никакъв шанс да се върне обратно. Брадуел му каза да се върне в Купола при баща си. Но нима съществува такава възможност? Ще може ли да се върне в часовете на Гласингс по световна история? Ще могат ли двамата с Лайда да се съберат, разменяйки си съобщения с лазерната писалка на Арвин в тревата между двата пансиона? Ще продължат ли да бърникат в мозъка му, променяйки го завинаги? Ще го превърнат ли в игленик? Ще имплантират ли в него проследяващ чип? Или може би мини взривно устройство?

Този път под шахтата се спуска стара ръждясала стълба, но Партридж отскача, залавя се за циментовата рамка отгоре и се изтегля на повърхността по същия начин, както проникна в тунелите, водещи към системата за филтриране на въздуха. Сякаш е било преди години.

Тук, отгоре, някога е имало цяла редица къщи, но сега всичко тъне в разруха, сринато до основи. На земята лежи стълбът на улична лампа като повалено от гръмотевица дърво, целият обгорял и проснат до оголените скелети на два автомобила. На ъгъла се вижда камбанарията на църквата, за която бе споменал Брадуел. Камбанарията е пропаднала навътре в разрушената църква. Сега кулата стърчи леко килната на една страна и вече не сочи към небето като Купола.

— Пристигнахме — отсича сухо Брадуел. — Улица „Ломбард“.

Партридж е сигурен, че долавя щастлива интонация в гласа му или най-малкото нотка на самодоволство.

Вятърът вдига във въздуха прахоляк, но Партридж не покрива лицето си. Прави няколко крачки надолу по улицата. Чувства се изгубен. Претърсва с поглед останките. Какво очаква да открие? Някаква следа от миналото? Прахосмукачката? Телефона? Или каквото и да е доказателство за домашен уют? Майка му, седнала в градинския стол, чете книга и го чака с прясно приготвена лимонада?

— Съжалявам — докосва ръката му Преша.

Той я поглежда.

— Трябва ми номер хиляда петдесет и четири — казва той, минавайки на автопилот. — Хиляда петдесет и четири.

— Сигурно се шегуваш? — засмива се Брадуел. — Няма никакъв номер хиляда петдесет и четири, защото няма улица „Ломбард“. Не виждаш ли? Всичко е разрушено!

— Трябва ми улица „Ломбард“ хиляда петдесет и четири — повтаря отново Партридж. — Нищо не разбираш!

— Разбирам, и още как — отвръща Брадуел. — Идваш тук на това заличено от бомбите място, за да се смесиш с всички тези деформирани несретници, и си въобразяваш, че заслужаваш да намериш майка си просто ей така. Смяташ, че това е твое право и привилегия, защото си страдал… колко по-точно? Петнайсет минути?

Погледът на Партридж остава твърд, ала дишането му се учестява.

— Смятам да открия номер хиляда петдесет и четири. Точно затова съм тук.

Той поема по тъмната улица.

А зад себе си чува гласа на Преша:

— Брадуел.

— Чу ли това? — пита Брадуел.

Гълчавата от Лова на хора още не е стихнала. Но Партридж не може да прецени на какво разстояние оттук се намират. Виковете на хората огласят сякаш целия град.

— Не разполагате с много време! Вероятно наближава зазоряване.

Преша се изравнява с Партридж.

Той спира. Пред него се издигат останките от къща, изгубила втория си етаж. Прозорците са покрити с брезент. Чува, че някой пее.

— Трябва да побързаме — подканва го Преша.

— Вътре има някого — казва той.

— Слушай, наистина не разполагаме с много време.

Той сваля раницата от гърба си, разкопчава я и изважда отвътре снимка, прибрана в найлонов плик.

— Какво е това? — пита Преша.

— Снимка на майка ми — отвръща той. — Ще проверя дали човекът вътре не я познава.

Приближава към входа на къщата, останал без врата, на чието място отвътре е подпряно парче шперплат.

— Недей — спира го Преша. — Човек никога не знае на кого може да попадне.

— Нямам избор.

Преша поклаща глава и казва:

— Тогава поне скрий лицето си.

Той увива шала около долната част на лицето си и вдига качулката, оставяйки на показ единствено очите си.

Песента се усилва — един развълнуван и писклив глас, припяващ някаква странна мелодия, звучаща повече като тананикане, отколкото като пеене.

Партридж почуква на шперплата.

Пеенето спира. Чува се дрънчене, може би на тенджери. После всичко замира.

— Ехо? — надава вик Партридж. — Извинете за безпокойството, но може ли да ви задам един въпрос.

Никакъв отговор.

— Надявах се, че можете да ми помогнете — додава той.

— Хайде — казва му Преша. — Да вървим.

— Не — прошепва той, въпреки че гълчавата отеква доста по-наблизо. — Ти, ако искаш, тръгвай. Но аз нямам избор. Това е единственият ми шанс.

— Добре — отвръща Преша. — Само че побързай.

— Търся един човек — провиква се Партридж. Пак тишина. Той хвърля поглед към Брадуел, който щраква с пръсти, давайки им знак да побързат. Партридж прави нов опит.

— Наистина се нуждая от помощта ви. Важно е. Търся майка си.

Отвътре се чува ново дрънчене, след което прозвучава старчески глас:

— Кажи си името!

— Партридж — казва той, навеждайки се към покрития с брезент прозорец. — Партридж Уилъкс.

— Уилъкс ли? — отвръща старицата. Изглежда, името му винаги предизвиква някаква реакция.

— Живеехме на улица „Ломбард“ номер хиляда петдесет и четири — изрича настойчиво той. — Имам дори снимка.

Иззад шперплата изниква ръка — с дълги, грабливи нокти, покрита с метал и ръжда.

Партридж не смее да се раздели със снимката. С друга не разполага. Но накрая се предава.

Пръстите се сключват и ръката изчезва.

Вече е утро, осъзнава той. Слънцето се подава над хоризонта.

Тогава шперплатът се повдига съвсем бавно, разкривайки лицето на старица — бледо и осеяно с парченца стъкло. Тя връща снимката на Партридж, без да каже нито дума, а очите й са чужди и странни. Лицето й изглежда, сякаш е обладана от духове.

— Познавахте ли я? — пита Партридж.

Старицата оглежда двете страни на улицата. Щом вижда стоящия в сенките Брадуел, тя отстъпва назад и притваря леко шперплата. Очите й се спират върху Партридж.

— Искам да видя лицето ти — казва тя.

Партридж поглежда към Преша. Тя поклаща отрицателно глава.

— Ще ти кажа нещо — продължава старицата. — Но първо трябва да видя лицето ти.

— Защо? — обажда се Преша, пристъпвайки напред. — Просто му дайте нужната информация. Това е важно за него.

Старицата поклаща глава.

— Трябва да видя лицето му.

Партридж развива шала.

Жената впива очи в него и кима.

— Както си и мислех.

— Какво имате предвид? — пита Партридж.

Старицата поклаща глава.

— Обещахте да ми дадете информация, ако покажа лицето си. Аз спазих уговорката.

— Приличаш на нея — казва старицата.

— На майка ми ли? — пита той.

Тя кима. Глъчката се усилва още повече. Преша дърпа Партридж за ръкава.

— Трябва да вървим.

— Тя жива ли е? — пита Партридж.

Старицата свива рамене.

Брадуел изсвирва с уста. Нямат повече време за губене. Партридж долавя стъпките на участниците в Лова на хора — трополенето на тежки обувки по улиците и гласовете, които се извисяват и заглъхват в унисон. Въздухът започва да вибрира.

— Виждали ли сте я след Детонациите? — пита Партридж.

Старицата затваря очи и прошепва нещо под носа си.

Преша дърпа Партридж за якето.

— Трябва да тръгваме! Веднага!

— Какво казахте? — кресва Партридж на старицата. — Виждали ли сте я? Да или не? Тя оцеля ли?

Старицата най-сетне вдига глава и казва:

— Той разби сърцето й — после затваря очи и запява на висок глас с пронизителни, гневни нотки, сякаш се опитва да заглуши всичко наоколо.

Преша

Саркофаг

Преша бяга с все сили. Брадуел се носи далече напред с пърхащи под ризата крила, а Партридж тича до нея с плющящо на вятъра яке. Способен е да развие много по-висока скорост, не се съмнява тя — нали е преминал специално обучение в академията, въпреки че се оказва, че не е завършен екземпляр. Но това, че не я изоставя, й се струва добър знак. Може да е осъзнал колко много зависи от нея. Виковете се носят с екот, громолящ по тесните улички и разсичан от време на време от някой пронизителен писък.

— Под земята ли слизаме? — провиква се Преша към Брадуел.

— Не! — отвръща той. — Вече претърсват тунелите на метрото.

Преша хвърля поглед през рамо и зърва водача на отряда. По ръцете и голите му гърди, покрити с късове метал, се виждат петна от кръв. Кожата на лицето му е набръчкана и лъщяща. Едната му ръка е присвита на гърдите, изсъхнала и спаружена, но другата е здрава и мускулеста. Юмрукът му е увит с пласт тиксо, под което има остри парчета стъкло. Сигурно е войник от ОСР, когото е виждала да патрулира из улиците на града, но в този вид е трудно да го разпознае.

Той е водачът на отряда. Останалите го следват, разгърнали се в свободна формация. Най-отзад се намира командирът, който решава кога е настъпил моментът отрядът да се разгърне, заграждайки жертвата в постепенно стесняващ се кръг. Веднъж Преша видя как нападат една жена и бебето й по време на Лов на хора. Преша се бе скрила в една стара прекатурена пощенска кутия, чиято врата отдавна беше изкъртена и отнесена. Никога няма да забрави как повдигнаха трупа на майката над главите си, след като я бяха пребили до смърт, и как си подхвърляха бебето, сякаш е топка.

Тя се спъва на бордюра и пада тежко, просвайки се на цимента. Дланта й гори, усеща болезнено главата на куклата. Вижда обувките на Партридж, които се заковават точно пред нея и се завъртат заедно с влажните маншети на панталоните му. Когато се опитва да се изправи на крака, допуска грешката да се обърне отново назад и хвърлящите метални отблясъци окървавени тела на ловците на хора я изпълват с ужас. И тя отново губи равновесие.

— Насам! — провиква се Брадуел далеч напред, без да има представа, че е паднала. Той прескача една ниска рушаща се стена близо до срутената камбанария.

Преша вижда, че преследвачите се приближават. Водачът е приковал поглед върху нея.

Но тогава някой я повдига и тя усеща вятъра, задухал в лицето й. Нахлузеният върху главата на куклата чорап се закача за нещо на земята и изчезва. Както се носи във въздуха с главата на куклата, изложена на показ, Преша чува гласа на Партридж:

— Не се тревожи. Вече сме близо. Почти стигнахме.

Но тя не желае да бъде спасявана от Чистия.

— Добре съм — отвръща тя. — Пусни ме долу!

В отговор той само я хваща още по-здраво, а тя започва да го налага по гърба с главата на куклата, въпреки че пусне ли я на земята, дава си сметка тя, ловците на хора веднага ще я заловят.

— Не ме ли чуваш? Пусни ме!

Със замъглено от паниката зрение, тя вижда как Брадуел повдига една стара желязна решетка, разположена върху отвор в земята, извеждащ към редица стъпала. Тя затваря очи в мига, в който Партридж я стиска здраво, и взима стъпалата на един скок.

В момента, в който краката му докосват земята, тя го блъска силно и той я пуска. Тъй като чорапа, скриващ главата на куклата, вече го няма, тя се чувства оголена. Затова придърпва надолу ръкава на пуловера си и сяда на земята. Тя притиска колене към гърдите си, скривайки главата на куклата в скута си. Наоколо е толкова тъмно, че не се вижда почти нищо.

— Съжалявам — започва Партридж. — Но трябваше да те вдигна. Иначе…

— Не се извинявай — отвръща тя, разтривайки ребрата си, където я беше сграбчил толкова здраво. — Ти ми спаси живота. Не ме карай да ти прощавам за това.

Опитва се да бъде мила.

Тримата са приседнали един до друг на земята — Преша по средата между Партридж и Брадуел, облегнали гърбове на студената стена. Седят сгушени в най-отдалечения от стълбите ъгъл и никой от тях не смее да помръдне. Не може да повярва, че Партридж я вдигна по този начин. Кога за последен път някой я е носил? Спомня си как баща й я уви в палтото си и я взе на ръце. В този момент той й липсва, липсва й чувството за сигурност и топлина.

Помещението е малко и влажно. Очите й постепенно привикват с мрака и накрая Преша установява, че не са съвсем сами. В отсрещната стена се вижда вградена каменна фигура — статуя на момиче, приседнало върху приличаща на ковчеже дълга тясна циментова кутия, поставена зад преграда от плексиглас, покрит с мрежа от пукнатини, но все пак непокътнат. На стената е окачена гравирана плоча, но от това разстояние е невъзможно надписът да бъде прочетен. Момичето има дълга отметната назад коса, която се спуска свободно, и е облечено с дълга до земята рокля. Съвършените й изящни ръце лежат сключени в скута. Изглежда сама, сякаш откъсната от света. В очите й се чете някаква дълбока тъга, като че ли е изгубила скъпи на сърцето си хора, но в същото време в тях се долавя и скрита надежда, сякаш затаила дъх в очакване.

Глъчката се усилва, трополенето на множество крака отеква все по-близо. Преша придърпва ръкава на пуловера още по-плътно върху главата на куклата. Това не убягва от вниманието на Партридж. Може би иска да я попита какво крие. Но сега не е време за въпроси. Ловът на хора се е пренесъл току над главите им. Трополенето отеква толкова силно, че от тавана се отронват парчета мазилка.

Ето къде идват хората да се молят. Брадуел се оказва прав. По ръба на циментовата рамка до плексигласа Преша вижда засъхнали локвички восък от стари свещи, прокапали надолу по стената чак до покрития с плочки под. Преша поглежда отново към статуята на момичето. То седи на собственото си ковчеже — продълговата кутия, която напомня на Преша за шкафа, в който спи, тоест спеше. Дали някога ще успее да се върне при дядо си в задната стаичка на бръснарницата? Той продължава ли да я чака с тухлата в скута си?

Стъпките отгоре отекват гръмовно. Таванът се тресе. На пода се посипва хоросан, камъни и буци пръст. Изведнъж Преша е обзета от страх, че таванът ще пропадне. Тримата покриват главите си. Партридж е прибрал снимката обратно в найлоновия плик. И сега тя лежи върху раницата, която той държи на сигурно място в скута си.

— Ще бъдем погребани живи! — надава вик Преша.

— Което ще бъде истинска ирония — обажда се Брадуел. — Погребани живи в крипта.

— Не е смешно — скастря го тя.

— Не исках да прозвучи като шега — отвръща той.

— На мен обаче не ми се умира — казва Партридж. — Не и след като научих, че майка ми е оцеляла…

Тълпата започва да скандира. Разнасят се силни крясъци и бойни викове.

— Хванали са някого — казва Преша.

— Хубаво — отвръща Брадуел. — Това ще ги успокои. Сега ще се махнат оттук доста по-бързо и ще отнесат тялото на полето.

— Хубаво ли? — смайва се Партридж. — Какво хубаво има в това?

— Не го казах в смисъла, в който си мислиш — отвръща Брадуел.

Виковете заглъхват в далечината.

Преша хвърля поглед към каменния ковчег.

— Дали вътре има мъртвец? — подхвърля тя.

— Това е саркофаг — обяснява Брадуел.

— Какво? — пита Партридж.

— Саркофаг — повтаря Брадуел. — С други думи, да. Вътре има мъртвец или поне част от него.

— Намираме се в гробница, нали? — пита Партридж.

Брадуел кима утвърдително.

— Да, това е крипта.

Партридж продължава да държи найлоновия плик със снимката.

— Може ли да я погледна? — пита Преша, протягайки ръка.

Той й подава снимката.

— Така, значи? — обажда се Брадуел. — Тя може да я види, а аз не.

Партридж се усмихва и свива рамене. На снимката се вижда малко момченце на около осем години, застанало на плажа — Партридж. Той държи ръката на майка си и една кофичка. Времето е ветровито и океанът се плиска на пенливи вълнички в глезените им. Красива е — с тези бегли лунички и страхотна усмивка. Старицата има право. Той наистина прилича на нея, има същото ведро лице. Майките завинаги ще останат загадка за нея, като чужди земи, които никога няма да посети.

— Как се казва?

— Арибел Уилъкс… по баща Кординг.

Тя подава плика на Партридж, но той поклаща глава.

— Брадуел също може да я погледне.

— Кой, аз ли? — смайва се Брадуел. — Смятах, че не съм достатъчно добър за това.

— Не е изключено да забележиш нещо, което аз пропускам.

— Какво например?

— Някаква улика или нещо такова — отвръща Партридж.

Преша подава снимката на Брадуел и той започва да я изучава с поглед.

— Помня това пътуване — подхваща Партридж. — Бяхме само двамата. Майка ми получила къщата на плажа като наследство от своята майка. Времето беше студено и двамата с нея се разболяхме от някакъв стомашен вирус. Тя приготви чай, а аз повърнах в кофата за боклук до леглото ми.

Той започва да тършува из раницата си и накрая изважда плика с вещите на майка си.

— Ето вижте — казва той. — Ако погледнете нещата й, може нещо да ви хрумне. Кой знае… Може би, ако прочетете картичката за рождения ми ден. Освен нея вътре има музикална кутийка и една огърлица.

След като връща снимката на Партридж, Брадуел взима плика и поглежда вътре. Изважда музикалната кутия и я отваря. Тишината се изпълва с тиха мелодийка.

— Никога не съм чувал тази песен — казва Брадуел.

— Ще прозвучи странно, но, честно казано, струва ми се, че мелодията е измислена от нея — обяснява той. — Но, от друга страна, откъде ще намери музикална кутия, която да свири съчинена от нея песен?

— Кутията изглежда ръчно изработена — обажда се Преша. Не е трудно да се направи. Тя протяга ръка и казва:

— Дай да погледна.

Брадуел й подава кутийката. Тя надниква вътре и забелязва малките метални щифтове, захапващи ситните зъбчета на въртящия се метален диск.

— С подходящи инструменти и аз бих могла да направя нещо подобно — тя затваря кутийката, отваря я и после я затваря отново, изучавайки спирачния механизъм.

Брадуел вдига верижката във въздуха и тя увисва на пръстите му. Лебедът се завърта. „Вероятно тялото е от чисто злато“, казва си наум Преша. Птицата има дълга шия и прекалено голямо за размерите й око — яркосин скъпоценен камък с големината на лешник, подаващ се от двете страни на главата. Медальонът изглежда съвършен, без нито един дефект — чист и неопетнен. Преша не може да снеме очи от него. Никога досега не е виждала нещо друго, останало непокътнато след Детонациите, освен Партридж. А синьото око е направо хипнотизиращо.

Накрая Брадуел пуска огърлицата обратно в плика. После поглежда към Преша. Изражението на лицето му се смекчава, сякаш иска да й каже нещо, но това трае само миг.

— Доведох ви дотук. Но това е всичко, което обещах — изправя се, но не в цял ръст. Прекалено висок е за това ниско помещение. — Хората не могат да повярват, че оцелявам съвсем сам, откакто станах на девет. Но всъщност успях да оцелея, защото през цялото това време бях сам. Започнеш ли обаче да се сближаваш с другите, те неминуемо те повличат надолу. Така че ще е най-добре да се оправяте сами.

— Каква прочувствена реч — заявява Преша. — Толкова щедър и великодушен човек.

— Ако имаш достатъчно ум в главата, ти също ще си тръгнеш — казва й Брадуел. — Щедростта и великодушието могат да бъдат смъртоносни.

— Слушай — обажда се Партридж. — Ще се оправя сам. Нямам нужда от някого, който да ми държи ръката.

Преша знае със сигурност, че остане ли сам, Партридж няма да има никакъв шанс. Вероятно и той си дава сметка за това. Но сега накъде? Въздухът в тясното помещение се раздвижва. Отгоре се процежда огряна от слънцето пепел. Тя нахлува вътре през отвора на тавана и оттам се просмуква надолу в криптата. Утрото е настъпило и вече е достатъчно светло, за да може да разчете част от името на плочата — „СВЕТА УИ…“, но остатъкът от името липсва. Плочата е очукана, а буквите — заличени. А отдолу успява да различи едва няколко по-важни думи:

РОДЕНА ПРЕЗ… БАЩА Й БЕШЕ… СВЕТЕЦ-ПОКРОВИТЕЛ НА… ИГУМЕНКА… МАЛКИ ДЕЦА… ТРИ ЧУДЕСА… ТУБЕРКУЛОЗА…

И нищо повече. Родителите на Преша бяха венчани в църква, а сватбеното тържество беше на открито, под белите шатри. Тогава на покрития с восък перваз тя забелязва едно малко изсъхнало цвете, хербаризирано с времето. Може би скромен дар?

— Мисля, че ударихме на камък — изрича на глас Преша.

— Не съвсем. Сега поне знам, че майка ми е оцеляла след Детонациите — отвръща Партридж. — И това е нещо.

— Защо си толкова сигурен, че е оцеляла? — недоумява Преша.

— Така каза старицата — отвръща Партридж. — Ти също беше там.

— Но тя каза само, че той е разбил сърцето й — изтъква Преша. — Това не е кой знае каква информация.

— Той е разбил сърцето й. Изоставил я е. Но ако тя е загинала веднага след Детонациите, не би имало време да се окаже с разбито сърце. Но все пак е станало. Той е разбил сърцето й и тази жена е знаела за това, знаела, че майка ми е била изоставена и че баща ми ни е отвел двамата с брат ми със себе си. Точно това е имала предвид, когато каза, че той е разбил сърцето й. Майка ми може да е била светица, но със сигурност не е умряла като такава.

Партридж пъха снимката в найлоновата торбичка, после в един по-голям плик и накрая във вътрешния джоб на раницата си.

— Дори да е преживяла взрива, което е само едно „ако“ — казва Брадуел, — това не значи, че е преживяла последвалите събития. Много хора загинаха.

— Може да ти се стори глупаво, но мисля, че е жива — отвръща Партридж.

— Баща ти ви е спасил, теб и брат ти, но не и нея? — пита Брадуел.

Партридж кима и отвръща:

— Той разби и нейното, и моето сърце — признанието увисва във въздуха само за миг. Партридж бързо го пропъжда. — Искам да се върна при онази старица. Тя знае повече, отколкото казва.

— Вече е светло — напомня му Преша. — Трябва да бъдем предпазливи. Най-добре първо аз да хвърля един поглед.

— Аз ще отида — отвръща Партридж.

— Не — възразява Брадуел. — Аз ще го направя. Тъкмо ще разбера какви са щетите от Лова.

— Казах, че аз ще отида — заявява твърдо Преша, след което се изправя и изтупва мръсотията от косата и дрехите си. Иска да бъде полезна, да докаже на Партридж, че струва нещо. Че не се е предала.

— Прекалено опасно е! — възпротивява се Партридж и я спира, като сграбчва китката й и издърпва нагоре ръкава на пуловера, разкривайки задната част на куклената глава. Но не пуска ръката й, въпреки че гледката го смайва. Той я поглежда в очите.

Преша завърта китката си и му показва лицето на куклата, заела мястото на ръката й.

— В резултат на взрива — обяснява тя. — Нали искаше да разбереш. Ето, сега вече знаеш.

— Така е — отвръща Партридж.

— Но ние носим белезите си с гордост — обажда се Брадуел. — Защото оцеляхме.

Но това не е вярно, поне не за нея, въпреки че Брадуел иска да е тъкмо обратното.

— Качвам се горе да хвърля един поглед — казва Преша. — Нищо няма да ми се случи.

Партридж кима в отговор и я пуска.

Тя се изкачва по каменните стъпала по посока на светлината, използвайки за прикритие каменните развалини на църквата. После се снишава зад останките на една стена и се озърта към улицата. Забелязва група хора, скупчени в кръг на шосето пред дома на старицата. Брезентът, закриващ прозореца, виси съдран. А шперплата го няма. Тогава кръгът от насъбралите се там хора се разкъсва.

И изведнъж тя вижда локвата кръв на земята, сред която проблясват парченца стъкло.

Очите й започват да парят, но тя не заплаква. През ума й минава мисълта, че жената не биваше да пее по този начин. Трябваше да спре. Нима не го знаеше? Преша ясно си дава сметка за настъпилата в нея промяна, от съчувствие към презрение. Ненавижда този преход. Дава си сметка, че не е правилно, но въпреки това не може да се овладее. Смъртта на тази жена трябва да послужи като урок. Това е всичко.

Тогава Преша се обръща.

Усеща, че някой я сграбчва за ръката. До слуха й достига сумтене и дишане. А после някой я улавя през корема, повдига я от земята и хуква заедно с нея. В първия момент Преша си помисля, че това сигурно е Партридж или някой от участниците в Лова. Чува ръмжене на мотор. Това е ОСР. Пресяга се да извади ножа, който й даде Брадуел. Свива пръсти около дръжката и го изтегля от колана си, но тогава една ръка с черен метален пръст се впива толкова силно в китката й, че накрая го изпуска. Ножът издрънчава на земята.

Ръката с металния пръст се притиска към устата й. Преша се опитва да извика, но звукът отеква приглушено. Също като момченцето с недоразвитите пръсти на краката от стаята над тайното събрание, Преша захапва нападателя за месестата част на ръката, където кожата е чувствителна. От устата на мъжа се излива такава злостна ругатня, че коремните му мускули се свиват, но в резултат хватката му става още по-здрава. От ухапаната му ръка потича кръв. Устата й се изпълва с вкус на ръжда и сол. Тогава тя извива гръб, изритвайки нападателя си по гърба, след което се опитва да го фрасне с главата на куклата. Дали Брадуел и Партридж знаят, че е изчезнала? Ще дойдат ли да я спасят?

Опитва се да изплюе кръвта. Усеща вятъра в косите си. После чува мотора. А когато вдига поглед, вижда задната част на камиона. Дошли са за нея. „Това е краят“, мисли си тя.

Партридж

Уста

След няколко минути Партридж се изкачва нагоре по каменните стъпала, за да провери какво става с Преша. И защо се бави толкова дълго? Навън е ветровито. Наоколо не се забелязва нищо необичайно, с изключение на локвата прясна кръв на земята, примесена с парченца стъкло.

Обръща се към Брадуел, като разперва ръце и се опира в двете стени на стълбището.

— Къде е тя?

— Какво искаш да кажеш? — Брадуел го блъска встрани, взимайки стъпалата по три наведнъж. — Какво искаш да кажеш, по дяволите?

— Преша! — кресва Брадуел.

— Преша! — провиква се и Партридж, въпреки че не бива да вдигат шум и той го знае. Така биха могли да привлекат внимание.

Брадуел хуква към локвата кръв и Партридж веднага се спуска подире му със свит от ужас стомах. Чувства се безпомощен.

— Мислиш ли, че кръвта е нейна? — пита Партридж със задавен от паника глас.

— Отгоре се е образувал тънък филм, където кръвта е започнала да се съсирва. А това означава, че е тук отдавна — казва Брадуел с обезумял, търсещ поглед.

— Няма я — обажда се Партридж. — Наистина я няма.

Брадуел се оглежда на всички възможни страни.

— Престани да го повтаряш! — сопва се Брадуел. — Иди да провериш в дома на старицата. А аз ще се кача някъде нависоко за по-добра видимост.

Въздухът трепти с пепелявосиви отсенки. За момент Партридж се чувства дезориентиран. Тогава съзира входа към дома на старицата, където съвсем наскоро научи, че майка му е оцеляла. А сега Преша я няма. Вината е негова. Той се втурва към дома на старицата. Шперплатът е изчезнал от вратата. Той нахлува вътре през тесния вход.

— Преша! — надава вик. Старицата не е имала нищо. Една яма, вместо огнище, над която се вижда открито небе, малко корени, струпани в един сумрачен ъгъл, и на пода — стъкмени на вързоп парцали, оформен така, че да наподобява бебе. Устата му е тъмнокафява, сякаш изцапана със засъхнала кръв.

Отвън дочува виковете на Брадуел:

— Преша!

Никакъв отговор.

Партридж се втурва обратно на улицата при Брадуел.

— Няма ли я? — това е не просто зададен въпрос, а настояване за отговор. Брадуел, изглежда, знае всичко. Сигурно знае и това. — Отвели ли са я?

Брадуел се обръща и забива юмрук в стомаха на Партридж, изкарвайки въздуха от дробовете му. Партридж пада на едно коляно — с едната ръка се държи за стомаха, а с другата се подпира на камъка.

— Какво беше това, по дяволите? — измърморва той с дрезгав шепот, останал без въздух.

— Майка ти е мъртва! Чуваш ли ме? А ти идваш тук и искаш от нас да рискуваме всичко заради една мъртва жена? — крещи Брадуел.

— Съжалявам — отвръща Партридж. — Не исках да…

— Да не мислиш, че си единственият, който е изгубил свой близък и иска да се прибере у дома? — Брадуел е обзет от силна ярост, вените на слепоочията му пулсират, птиците на гърба му пърхат неспокойно с крила. — Защо не се върнеш в хубавия си малък Купол и не се придържаш към плана — „отдалече и с чувство на милосърдие“ да наблюдаваш как умираме.

Партридж с усилие напълни дробовете си с въздух, а освен това му харесва да седи на земята. Заслужаваше да го фраснат. Какво беше направил? И сега Преша я няма.

— Съжалявам — обажда се той. — Не знам какво друго да кажа.

Брадуел му казва да си затвори устата.

— Съжалявам — повтаря Партридж.

— Тя рискува живота си заради теб — изтъква Брадуел.

— Да, така е — Партридж знае, че Брадуел го мрази до мозъка на костите си.

Брадуел хваща Партридж за ръката и го дърпа да се изправи, но обзет от пристъп на гняв, Партридж го блъсва инстинктивно в гърдите. Движенията му се оказват по-бързи и резки, отколкото е очаквал, и Брадуел едва не се строполява на земята.

— Не съм я поставил в опасност нарочно.

— Ако не беше ти — отвръща Брадуел, — сега тя щеше да е добре.

— Знам.

— Аз те доведох тук — продължава Брадуел — и сега си ми длъжник. На нея също. Ето каква ни е целта. Не твоята майка. А Преша. Трябва да я намерим.

— Ние ли? — заяжда се Партридж. — А какво стана с онази прочувствена реч за това, че си оцелял, защото си стоял настрана от другите и винаги си се оправял сам?

— Слушай, обещавам да ти помогна да намериш майка си, но единствено при положение че първо намерим Преша. Това е.

Въпреки че се презира за това, Партридж се поколебава. Може би все пак Брадуел има право за онова, което каза в криптата. Може би наистина е най-добре да си сам. Може би това е най-сигурният начин да оцелееш. Но той ще успее ли да се оправи сам? И какво ще прави оттук насетне? Тогава се замисля за Преша. Тя бе хвърлила обувката си, уцелвайки бензиновия варел. Ако не беше тя, сега можеше да е мъртъв. Може би точно това е пътят, по който трябва да продължи. Може да е съдба.

— Разбира се, че трябва да намерим Преша — заявява Партридж. — Но само защото така е редно.

— Това, че я отвлякоха, не е случайно.

— Какво? — смайва се Партридж.

— Как каза, че си успял да измислиш начин за бягство от Купола? — пита Брадуел. — От една схема? Това ли беше?

— От една от оригиналните схеми — обяснява Партридж. — Баща ми я беше получил като подарък.

— Нека отгатна. Получил я е наскоро, нали?

— Да, по случай двайсетгодишната му служба. Защо питаш?

— Една тъпа схема, поставена в рамка и окачена на тъпата стена!

— Но какво странно има в това? — пита го Партридж, но му се струва, че вече започва да се досеща за отговора. Накрая добавя бързо: — Но идеята за вентилационната система беше моя. Сам засякох времето — три минути и четирийсет и две секунди.

— А не ти ли е хрумвало, че някой се е погрижил да намериш схемата? — подхвърля Брадуел.

— Не. Това е невъзможно. Баща ми никога не би предположил, че съм способен да извърша нещо подобно — Партридж поклаща глава. — Просто не го познаваш.

— Така ли мислиш?

— Мнението му за мен не е чак толкова високо.

— Вярно е. Тоест, има нещо обезпокоително във факта, че се е наложило да поставят проклетите схеми в рамка и да ги окачат на стената!

— Затвори си устата! — кресва Партридж.

— Това е самата истина и ти го знаеш. Усещаш го. Като малко червейче, което те яде отвътре. Изведнъж всичко придобива смисъл. И всяко парченце от пъзела си идва на мястото. Не мислиш ли?

Партридж е стиснал устни, но мозъкът му работи трескаво. Да, вярно е. В мига, в който му потрябваше нещо, обстоятелствата се подреждаха така, че да го получи. А и нали Гласингс години наред бе молил за посещение с учебна цел в Архива за лични загуби и тогава най-неочаквано получи разрешение?

Стараейки се да звучи спокойно, Брадуел се обръща тихо към Партридж:

— Как се натъкна на Преша?

Не знам. Каза ми, че се криела от камионите на ОСР. Плъзнали били навсякъде.

ОСР — изрича Брадуел. — Божичко. Подмамили са ви също като две овчици.

ОСР ли? Смяташ, че получават заповеди от Купола? И че не са никакви бунтовници?

Трябваше да се досетя. Дори Ловът на хора, сигурно и той е бил предварително планиран. Виковете на отрядите са я тласкали в определена посока — Брадуел започва да крачи насам-натам, подритвайки камъчетата. — Нали не смяташ, че от Купола биха те оставили да офейкаш просто ей така? Организирали са цялата постановка. Твоето татенце се е погрижило за всичко.

Не може да е вярно — възразява Партридж. — Едва не умрях, накълцан на парчета от перките на вентилаторите.

Да, но не си умрял, нали?

Но откъде ще знаят къде се намира Преша? Нейният чип е изтощен — отвръща Партридж.

Тя греши.

Но какво може да искат от нея?

Искам да видя всичките ти вещи — казва Брадуел. — Искам да знам всичко, което знаеш. Всяка подробност, скрита в гънките на мозъка ти. Това е единственото нещо, което искам от теб, разбираш ли?

Добре — кима Партридж. — Ще помогна с каквото мога.

Лайда

Ленти

От стаята си Лайда успява да зърне лицата на другите момичета, когато надникват навън през малките правоъгълни прозорчета, намиращи се в горния ляв ъгъл на всяка врата. Тя е от най-дълго тук. Другите лица от това крило идват и остават само за ден и после изчезват — къде ли? Лайда няма никаква представа. Дислокация, така го наричат надзирателките. А когато й носят храната на подносите с преградки, все ще зачекнат въпроса за нейната дислокация. Чудят се защо още я държат тук. Подхвърлят почти шеговито: „Какво търсиш още тук?“. Това е пълна загадка за тях, но нямат право да задават много въпроси. Някои от тях знаят за връзката й с Партридж. Понякога дори понижават глас и я разпитват за него. Една от надзирателките я попита:

— За какво щеше да използва ножа?

— Какъв нож? — отвърна тя.

Лицата на момичетата, които се виждат, сякаш лишени от тела, в очертанията на правоъгълните прозорчета на останалите затворнически клетки, са един от начините за отброяване на отминаващите дни. Идва ново момиче. После друго заема мястото му. Понякога отиват на терапия, след което се връщат. Понякога не ги вижда повече. Главите им лъщят на светлината, обръснати до кожа, а очите и носовете им са подути и зачервени от плач. Още щом я погледнат, разбират, че е различна от тях. Че не е изгубена, а само залостена тук. Взират се в нея с умоляващи погледи. Някои от момичетата се опитват да задават въпроси, като жестикулират с ръце. Но това е почти невъзможно. Надзирателките все обикалят наоколо и тропат по вратите с малките си палки. А и момичетата изчезват, преди да се развие какъвто и да било език на жестовете.

Днес обаче се появява една от надзирателките, преди да е станало време за хранене. Тя отключва вратата и казва:

— Отиваш на трудова.

— Трудова какво? — пита Лайда.

— Терапия. Ще плетеш рогозка за сядане.

— Добре — съгласява се Лайда. — Тук трябва ли ми рогозка за сядане?

— На кого изобщо му трябва рогозка за сядане? — отвръща надзирателката, след което се усмихва. — Това е добър знак — прошепва тя. — Някой се е застъпил за теб.

Лайда се пита дали майка й не е задействала някои връзки. Дали това не е началото на истинската рехабилитация? Значи ли това, че според някого тя ще може отново да оздравее, въпреки че никога не се е разболявала?

Коридорът прилича на съвсем друг свят. Тя поглъща с поглед покрития с плочки под, чистите фуги, шумолящата униформа на надзирателката пред нея, поклащащия се на бедрото й „Тазер“[13], стаичката на разсилния, в която има една изключена от контакта подочистачка.

На едно от малките правоъгълни прозорчета се появява лицето на момиче с обезумели от страх очи, а после и друго, излъчващо кротост. Лайда веднага ги категоризира — първото още не е получило лекарствата си, за разлика от второто. Напоследък тя се преструва, че пие хапчетата. След като надзирателката си тръгне, Лайда ги изплюва и ги стрива на прах.

Надзирателката поглежда клипборда си, спира и отваря една врата, недалеч от стаята на Лайда. Момичето вътре е ново и Лайда не разпознава лицето му, тъй като още не го е виждала да се мярка на своето правоъгълно прозорче. Момичето има широк ханш и тънка талия. Главата й е току-що обръсната. Кожата й е покрита с пресни драскотини. По веждите на момичето си личи, че е червенокосо.

— Ставай! — нарежда надзирателката на червенокосата. — Хайде.

Момичето хвърля поглед първо към Лайда, а после и към надзирателката. След това взима лежащия в скута й шал и покрива с него главата си, завързвайки го на тила. Тогава тръгва подире им.

Надзирателката ги отвежда в едно помещение с три дълги маси и пейки. Там има и други момичета. Лайда вижда целите им тела, не само лицата, което я учудва. Сякаш е забравила, че имат и тела. Неколцина от тях разпознава от прозорчетата през последните няколко дни. Главите им, също като нейната, са покрити с шалове. Всичките са облечени с еднакви бели гащеризони. „Защо бели?“, пита се Преша. На бялото личи всяко петънце. Изведнъж й хрумва, че този начин на мислене е отживелица — страхът от петна е част от стария й живот. Тук няма място за него. Няма и смисъл. Не и при сковаващия страх от доживотен затвор.

Момичетата плетат рогозки, както бе казала надзирателката. Разполагат с пластмасови ленти в различни цветове, които сплитат под формата на шахматна дъска, сякаш се намират на лагер.

Надзирателката казва на Лайда и на червенокосата да седнат. Лайда заема мястото до най-крайното момиче, а червенокосата се настанява срещу нея. Червенокосата си избира няколко ленти — само червени и бели, след което начева да плете чевръсто, навела глава над работата си.

Момичето до Лайда вдига към нея тъмнокафявите си очи, сякаш я е разпознала, след което отново навежда глава и продължава да плете. Лайда не го е виждала. Насядалите в редица момичета се обръщат едно по едно и я поглеждат. След като я забелязва, всяко едно от тях смушква следващото. Получава се верижна реакция.

Тук Лайда е известна, но, изглежда, останалите момичета знаят доста по-добре от нея на какво се дължи тази известност.

Надзирателките са се оттеглили в другия край на стаята. Скупчени до стената, те разговарят нещо помежду си.

Лайда хвърля поглед към тях и грабва шепа пластмасови ленти. Пръстите й потрепват нервно. След известно време момичето до нея нарушава настъпилото мълчание и й прошепва:

— Още си тук, значи.

Дали говори за занаятчийското ателие или за болницата? Лайда не отговаря. И защо да го прави? Очевидно е още тук.

— Всички смятаха, че отдавна са те отвели от тук?

— Къде да ме отведат?

— Да те накарат да говориш.

— Но аз не знам нищо.

Момичето я поглежда с недоверие.

— Знаят ли къде е отишъл? Какво се е случило с него? — пита Лайда.

— Би трябвало ти да знаеш.

— Да, но не знам.

Момичето се засмива.

Лайда решава да не й обръща внимание. Докато работи, червенокосата започва да си тананика — една детска песничка, която майката на Лайда й пееше като малка: „Блести, блести, звездичке малка…“. Това е една от онези мелодийки, които е достатъчно да чуеш веднъж, за да се загнездят в съзнанието ти, особено когато си затворен в пълна изолация. В състояние са да те подлудят. Червенокосата е обсебена от песничката, мисли си Лайда. Надява се да не е заразно. Червенокосата спира да си тананика за миг, сякаш иска да й каже нещо, но не събира смелост. После пак продължава да си тананика.

Това започва да я дразни. Лайда се обръща към момичето с тъмнокафявите очи, което й се присмя:

— Кое е толкова смешно? — пита я тя.

— Наистина не знаеш, нали?

Лайда поклаща глава.

— Казват, че е избягал?

— От къде е избягал?

— От Купола.

Момичето продължава да плете. Избягал? Но защо му е да бяга? На кого би му хрумнало да бяга от Купола? Оцелелите навън са зли и побъркани. Те са злобни, деформирани и вече не са хора в истинския смисъл на думата. Чувала е стотици мрачни и ужасяващи разкази за момичета, оцелели и запазили частица от човешката си същност, само за да бъдат изнасилени или изядени живи. Но какво ще се случи с Партридж? Ще бъде изкормен, сварен и изяден.

Няма сили да си поеме въздух. Взира се в надвесените над рогозките лица. Едното от момичетата среща погледа й. Лицето му е бледо и усмихнато. Лайда се пита дали усмивката й не се дължи на лекарствата, които взима. Какво друго тук би могло да те накара да се усмихнеш?

Червенокосата тупва рогозката си върху масата, продължавайки да си тананика, и втренчва поглед в Лайда, сякаш да привлече вниманието й или да си изпроси одобрение. Рогозката е най-обикновена, бяла на цвят с една червена ивица по средата. Червенокосата я поглежда въпросително, като че ли иска да каже: „Ето, видя ли? Видя ли какво направих?“.

Момичето с тъмнокафявите очи прошепва на Лайда:

— Сигурно вече е мъртъв. Кой би могъл да оцелее навън? А той беше само един ученик. Приятелят ми каза, че даже не бил преминал през програмата за кодиране.

Партридж. Чувства се така, сякаш той е отишъл на друга планета. Но не и мъртъв. Продължава да вярва, че би усетила, ако беше умрял. Би се почувствала мъртва отвътре. Спомня си как я прегърна през кръста, докато танцуваха, спомни си последвалата целувка, и стомахът й се преобръща отново, както всеки път, когато се замисли за него. Ако беше мъртъв, нямаше да се чувства така. Щеше да изпитва ужас и тъга. Но единственото, което изпитва сега, е надежда.

— Той ще се справи — прошепва тя. — Ще оцелее.

Момичето се засмива отново.

— Млъкни! — прошепва й остро Лайда, след което се обръща към червенокосата и се сопва и на нея: — Млъкни!

Червенокосата замръзва.

Останалите момичета се обръщат към тях.

Надзирателките поглеждат към масата.

— Работете, дами! — отсича едната. — Това е полезно за вас! Продължавайте.

Лайда впива очи в цветните ленти. Но те се размазват и започват да подскачат пред погледа й. В очите й напират сълзи, но тя ги изтрива с опакото на ръката си. Не иска никой да вижда, че плаче. „Продължавай — казва си тя. — Продължавай.“

Преша

Белина

В действителност няма нищо общо с онова, което Преша си представяше. Въздухът мирише на препарати за дезинфекция, на нещо стерилно. Сякаш е пречистен с белина. В стаята има пет легла, а лежащите в тях деца не помръдват. Дори не шават. Но не са и заспали. Облечени са със зелени униформи и лежат сковани в очакване. Ръката на едното дете е обездвижена, покрита с червен алуминий. Главата на друго се е сраснала с един камък. А трето се крие под одеялото. Преша си дава сметка, че и тя не е голяма красавица — с белезите по лицето си и ръката, сляла се ведно с главата на куклата. Устата й още е залепена с тиксо, ръцете й са завързани на гърба и е облечена с цивилните си дрехи — така че за всички е ясно, че е нова. Стига да можеше, щеше да ги попита какво чакат, но и бездруго не е сигурна дали иска да научи отговора на този въпрос.

Старае се да стои неподвижно като тях. Пита се какво са предприели Брадуел и Партридж, когато са разбрали, че е изчезнала. Иска й се да вярва, че двамата ще се опитат с общи усилия да я открият и освободят. Но знае, че това е невъзможно. Та те почти не я познават. Срещата им с Партридж беше чиста случайност, а и той преследва своя собствена цел. Освен това сега, като се замисли, се пита дали Брадуел изобщо я е харесвал, или в нейно лице вижда само една категория. Но и бездруго това вече няма значение. А последното нещо, което Брадуел каза, беше, че е оцелял, защото е стоял настрана от живота на другите. И дали тя щеше да му помогне, ако ролите бяха разменени? Но сега е излишно да мисли за това. В компанията на Брадуел ужасният свят, в който живее, изглежда малко по-приемлив. Брадуел притежава вътрешен заряд и светлина и е винаги готов да се бори, но дори да се откаже от битка за нея, в себе си крие огромна енергия, от която всички тук, навън, имат нужда.

Преша се замисля за двойния му белег и за ожесточеното пърхане на птиците на гърба му. Той й липсва. Чувството я пронизва с внезапна остра болка в гърдите. Не може да го отрече. Ще й се той също да я харесва и да се бори за нея. Ненавижда това чувство в гърдите си, иска й се да изчезне, ала то не отслабва. Ще трябва да влачи тази болка навсякъде със себе си, осъзнава с ужас тя. Истината е, че той няма да тръгне подире й, защото двамата с Партридж се мразят прекалено силно, за да останат заедно. Без нея най-вероятно са си казали сбогом на бърза ръка и са поели в различни посоки. И сега тя е съвсем сама.

Твърдото легло е прилежно оправено, което навежда Преша на мисълта, че тук някъде сигурно има медицинска сестра. Преди си представяше болниците като онази, в която се е родила — място, където биха могли да й направят операция, за да освободят ръката й от главата на куклата, и където биха могли да отстранят вентилатора от гърлото на дядо й. Представя си как двамата с дядо й лежат в съседни болнични легла, облегнати удобно на пухени възглавници.

Както е легнала на една страна, не е в състояние да стори нищо друго, освен да придърпа леко одеялото с извитата зад гърба й ръка. От време на време се замисля за Бог и се опитва да се моли на света Уи, но от това няма полза. Молитвата просто се изпарява от ума й.

Светлините потрепват.

Отвън се разнася стрелба.

Надзирателката се приближава до вратата и надниква вътре. В ръцете си държи пушка, сякаш е гушнала бебе, което се кани да сложи да спи, като че ли някъде в болницата има родилно отделение. Носи задължителната зелена униформа на ОСР, допълнена от лента с нокът на ръкава.

Рано или късно Преша ще трябва да дава обяснения. Защото знае, че от ОСР никак не обичат хората, които не се предават доброволно и които се налага да преследват и залавят насила. Но съпротивата й трябва да е доказателство поне за едно — че има твърд характер. Би могла да каже, че не се е предала, защото е трябвало да се погрижи за дядо си. Това е гаранция за лоялност. А те държат на лоялността. Готова е да каже всичко, което се налага, за да запази живота си.

Но е виждала също как войниците от ОСР извличат хората от домовете им и ги вкарват насила в задната част на камиона пред собствените им деца, пред цялото им семейство. Виждала е как разстрелват хора на улицата. Пита се как е загинала Фандра, но се заставя да спре да мисли за това. Просто трябва да го забрави.

Надзирателката влиза в стаята. Всички лица се обръщат към нея, сковани от страх, пребледнели. Това ли чакат? Надзирателката вече не държи пушката в обятията си. Тя насочва показалец към Преша.

— Преша Белз? — казва тя.

Преша иска да се изправи и да отговори, но не може. Устата й е залепена с тиксо и тя кима, легнала на една страна, извита като скарида.

Надзирателката се приближава, сграбчва ръката й над лакътя и я издърпва силно да стане. След това Преша тръгва подире й, но на излизане хвърля поглед назад към останалите деца. Всички са свели очи, с изключение на едно. Едва сега Преша забелязва, че той е сакат — единият крачол на панталона му е празен. Там няма нищо и тя осъзнава, че момчето няма никакъв шанс, нито като войник, нито като жива мишена. Дори сградата някога да е била болница, вече не служи с такава цел, а белината вероятно използват, за да прикрият миризмата на смърт. Преша се опитва да се усмихне на сакатото момче, да му предложи поне някаква утеха, ала устата й е залепена с тиксо и той никога няма да научи за намерението й.

Надзирателката е широкоплещеста и набита. Кожата на лицето, шията и ръцете й е ощавена и обгорена до яркорозово. Преша се пита дали изгарянията не покриват цялото й тяло. Жената е запушила дупката в бузата си със стара монета. Тя се изравнява с Преша и без каквато и да е причина, доколкото й е известно, я смушква в ребрата с приклада на пушката. А когато се превива на две, надзирателката процежда с омраза, сякаш изрича проклятие:

— Преша Белз.

По коридора се виждат отворени врати, а във всяка от стаите — легла и чакащи деца. Не се чува нищо друго, освен тих шепот, проскърцване на пружини и тътрене на обувки.

Преша си дава сметка, че сградата е стара — със своите покрити с плочки подове, корнизи, разнебитени врати и високи просторни тавани. Минават покрай фоайе с богато украсен износен килим и редица високи прозорци. Тъй като стъклата отдавна ги няма, вятърът нахлува на пориви в стаята, оплитайки се във висящите на дрипи ефирни пердета, посивели от пепелта. Обикновено на такива места посетителите чакат при тях да бъде доведен някой от пациентите — роднина, изведен на инвалидна количка, или излязъл от строя, душевноболен близък. Приюти, санаториуми, рехабилитационни центрове — тези места са известни под най-различни имена. И затворите, разбира се.

Навън през прозореца Преша зърва заковани една за друга дървени дъски, образуващи навес, каменна стена, завършваща с бодлива тел, а малко по-нататък бели колони, които не поддържат абсолютно нищо. Всъщност това са комини.

Надзирателката спира пред една врата и почуква.

Отвътре отговаря ленив и дрезгав мъжки глас:

— Влез!

Надзирателката отваря вратата и смушква отново Преша с приклада на пушката.

— Преша Белз — казва тя и Преша започва да се чуди дали това не са единствените думи, които знае, тъй като не я чува да изрича нищо друго.

В стаята има бюро, зад което седи мъж, или по-точно двама мъже. Единият е висок и месест. Той изглежда доста по-голям от Преша, въпреки че при всички тези белези и изгаряния е трудно да се отгатне възрастта му. По-едрият мъж изглежда възрастен и млад едновременно, но вероятно е не много по-голям от Преша, само че видът му е по-изморен. По-ниският от двамата изглежда на нейните години, въпреки че възрастта му е някак странно неопределена заради една празнота в погледа. Едрият мъж носи сива униформа, офицер от някакъв ранг, и яде миниатюрно печено пиле от консервна кутия. Главата на пилето още стои на мястото си.

Мъжът на гърба му е дребен на ръст. На това място е сраснат за другия. Кльощавите му ръце висят увити около яката шия на едрия мъж, широкият гръб на единия опира в мършавите гърди на другия. Преша си спомня шофьора на камиона и главата, която й се бе сторило, че се люшка зад неговата. Може би това са същите двама мъже.

По-едрият се обръща към надзирателката:

— Махни тиксото. Ще й се наложи да говори.

Пръстите на мъжа лъщят от мазнината на пилето. А ноктите му са мръсни и лъскави едновременно.

Надзирателката дръпва тиксото с рязко движение. Преша облизва устни и усеща вкуса на кръв.

— Свободна си — казва едрият мъж на надзирателката.

Тя излиза, затваряйки вратата с доста повече нежност, отколкото Преша очаква от нея. Ключалката щраква приглушено.

— Така — подхваща по-едрият мъж. — Казвам се Ел Капитан. Това е щабквартирата ни. Тук командвам аз.

Дребният мъж на гърба му прошепва:

— Тук командвам аз.

Без да му обръща внимание, Ел Капитан откъсва парче тъмно месо и го пъха в месестата си уста. Изведнъж Преша осъзнава, че умира от глад.

— Къде те откриха? — пита Ел Капитан и поднася по-дребно парче месо над рамото си, пъхайки го право в устата на другия мъж, като че ли храни малко птиче.

— Навън — отвръща Преша.

— Това ли е всичко — поглежда я той.

Тя кима.

— Защо не се предаде доброволно? — пита Ел Капитан. — Обичаш да си играеш на гоненица?

— Дядо ми е болен.

— Знаеш ли колко хора се оправдават с това, че някой от семейството им е болен?

— Предполагам, че доста хора имат болни близки, ако изобщо имат някакви близки.

Мъжът накланя глава на една страна и Преша не е сигурна как да изтълкува изражението му. Той се заема отново с пилето.

— Революцията ще избухне скоро, така че въпросът ми е — можеш ли да убиваш? — изрича безизразно Ел Капитан. Като че ли чете думите от брошура за набиране на новобранци. Не влага никакви чувства в това.

Всъщност по някакъв начин гладът кара Преша да си мисли, че иска да убива хора. Противният копнеж лумва в нея неочаквано.

— Мога да се науча — радва се, че ръцете й още са завързани на гърба. И той не може да види главата на куклата.

— Някой ден ще ги разбием — гласът му омеква. — Това е всичко, за което мечтая. Искам да убия поне един Чист, преди да умра. Поне един — той въздъхва и потрива кокалчета в бюрото. — Ами дядо ти? — пита той.

— Няма какво повече да направя за него — отвръща Преша. Изведнъж осъзнава, че това е самата истина, и я обзема странно облекчение. Веднага след това я залива чувство на вина. Сега дядо й разполага с месната консерва и странния червен портокал, дадени му от жената, която заши, както и с последните няколко ръчно изработени фигурки, които може да използва като средство за разменна търговия.

— Мога да разбера дълга към семейството — казва Ел Капитан. — Това е Хелмут — посочва мъжа на гърба си. — Той е мой брат. Иначе бих го убил.

— Иначе бих го убил — повтаря Хелмут, сключвайки ръце пред него като насекомо. Ел Капитан откъсва едното бутче на пилето и го поднася към Хелмут, за да си гризне, но съвсем мъничко, след което го дърпа обратно.

— И все пак — продължава той, — много си дребна, сякаш никога не си хапвала истинско месо. Не знам дали ще се справиш. Ако трябва обаче да се доверя на инстинкта си, мисля, че може да се окажеш полезна, но само за твоя сметка.

Стомахът на Преша се свива на топка. Сеща се за сакатото момче, изгубило крака си. Може би между тях двамата няма кой знае каква разлика.

Мъжът се навежда напред, плъзвайки ръце по бюрото.

— Да навестявам хората, когато се налага — това ми е работата. Да не мислиш, че ми харесва?

Тя не може да прецени дали му харесва, или не.

Тогава той се обръща и кресва в лицето на Хелмут:

— Престани най-сетне!

Хелмут ококорва сепнато очи.

— Все нещо човърка. Има неспокойни ръце. Все човърка, човърка, човърка. Някой ден ще ме побъркаш, Хелмут, с всички тия невротични глупости. Чуваш ли?

— Чуваш ли? — повтаря Хелмут.

Ел Капитан изважда една папка от купа на бюрото си.

— И все пак това е странно. В досието ти пише, че има заповед да те намерим. След което да те направим офицер. Тук пише, че знанията ти трябва да бъдат съхранени и че трябва да те подложа на подготовка.

— Наистина ли? — струва й се, че това е лош знак. Научили ли са за връзката й с Чистия? Защо иначе ще изберат точно нея? — Офицерска подготовка.

— Повечето хора щяха да бъдат малко по-щастливи — казва Ел Капитан и избърсва мазните си устни, след което отваря кутията с цигари на бюрото. — Всъщност бих казал, че имаш дяволски късмет.

Запалва една цигара и оставя пушека да се събере на облак около главата му.

— Късметлийка! — завършва той.

Въпреки че лицето на Хелмут е скрито зад главата на брат му, тя го чува да прошепва:

— Късметлийка, късметлийка.

Партридж

История на сенките

Отново са в хладилната камера на Брадуел. Вътре се носи миризма на опушено месо. Докато Партридж се преоблича с дрехите на Брадуел, той изпържва наново остатъците от един тлъст хибрид, който в момента стои оставен на печката. Брадуел подканва Партридж да се храни:

— Налага се да презаредим с гориво.

Ала Партридж няма никакъв апетит. Облечен в дрехите на Брадуел, се чувства като някой непознат. Ризата е прекалено свободна, а панталоните — прекалено къси. Обувките са му широки — вътре в тях краката му се пързалят насам-натам. Въпреки уверенията на Партридж, че по себе си няма никакъв чип, Брадуел, убеден в противното, му каза, че ще трябва да изгори всичките си дрехи, както и вещите на майка си, което му се струва непосилна задача. И сега, облечен в дрехите на Брадуел, Партридж се чувства чужд на самия себе си.

На пода пред тях Брадуел е наредил всички документи, които смята, че могат да му бъдат от полза, за да сглоби цялостната картина — това са разпечатани имейли от родителите му, оригинална японска документация, записки, водени на ръка, дебела купчина листа, представляващи ръкописа на родителите му, и в допълнение към всичко това вещите на майката на Партридж. Странно е да гледаш всички тези неща, пръснати на пода като части от различни пъзели. Нима биха могли да паснат помежду си, образувайки една обща картина? Изключено. Брадуел обаче изглежда развълнуван от разкриващите се възможности. Погълнал храната си надве-натри, сега той крачи насам-натам сред разпилените на пода доказателства. Дори птиците на гърба му, изглежда, не са в състояние да мируват.

Партридж насочва вниманието си към няколко изрезки от вестници — снимки на баща му пред микрофона, на някои от които той стои леко приведен напред, притиснал ръка към вратовръзката си, като жест на фалшиво смирение — нещо, което Партридж ненавижда. Баща му се вижда на заден план и на много други снимки, илюстриращи най-различни репортажи. Тогава Партридж казва:

— Та аз изобщо не го познавам. Що за човек е той в действителност?

— Баща ти ли? — отвръща Брадуел. — Човек на кратките изречения, позитивните модерни фрази и на обещанията. Освен всичко останало е майстор на двусмислените изказвания.

Партридж взима от пода една прашна изрезка. Взира се в бледото лице на баща си, в стиснатите устни и в очите му, които никога не гледат право в обектива.

— Той е лъжец. Знае много повече, отколкото казва.

— Мога да се обзаложа, че е знаел всичко.

— Кое е това всичко?

— Чак до Втората световна война.

— Втората световна война ли?

— Родителите ми изучаваха този период — отвръща Брадуел. — Отън Брадуел и Силва Бернт. Били са вербувани като много млади, също като баща ти, млади попълнения в редиците на „Най-добрите от най-добрите“. През последната година от следването им, в два различни следобеда, са били взети всеки от своя университет, на разстояние няколко щата един от друг, и заведени на обяд в „Червените омари“.

— „Червените омари“ ли?

— Верига ресторанти, вероятно част от протокола. Някой е направил необходимите проучвания, откривайки идеалния ресторант, където да примамват свежи попълнения със скромно потекло. Вероятно баща ти също е бил в „Червените омари“ по време на следването си.

Партридж изобщо не може да си представи, че някога баща му е бил на неговата възраст. Изключено. През целия си живот е бил възрастен. Родил се е възрастен.

— Но за разлика от баща ти, родителите ми отказали. Обичаха да се шегуват, че Червеният омар не е оказал въздействие върху никого от тях. Казваха, че са имунизирани срещу червени омари.

На Партридж не му се нрави начина, по който Брадуел представя баща му като слаб характер. Не му харесва също и как звучи името на баща му, произнесено от Брадуел.

— Откъде си взел всички тези материали? — пита Партридж.

— Родителите ми знаеха какво се готви. Те разполагаха с тайно помещение с двойно подсилени стени, облицовани със стомана. След смъртта на леля и чичо се върнах обратно у дома, всичко беше изгоряло. Без много, много да се замислям, тъй като знаех четирицифрената комбинация — осем–едно–нула–пет, номера на първата къща, в която са живели и в която всъщност съм се родил, във Фили. Не беше лесно, но започнах да мъкна сандъка със себе си при всичките си местения и ето го сега тук.

— Нещата на майка ми може да не означават нищо — подхваща Партридж, — но когато ги взех в ръцете си за първи път, ми се сториха важни — като следа, която може да ме отведе при нея. Сигурно звучи глупаво.

Брадуел докосва малката грубовата метална музикална кутийка, след което прокарва пръст по картичката, на която има нарисувани балони, сякаш това са свещени предмети. Но Партридж никога няма да признае пред него, че тези неща му изглеждат точно такива. Защото Брадуел ще се отнесе с презрение към идеята, че някой може да почита нещо, което е дошло от Купола.

— От Детонациите насам не съм виждал нищо, което да не е овъглено, нащърбено, частично унищожено или изпепелено. Сигурно са били в Купола още преди Детонациите.

Той докосва златния медальон, лебеда с неговото синьо око, и гладките ръбове на картичката.

— Господи! — възкликва той, обзет от внезапен пристъп на гняв. — Какво ли е да живееш, заобиколен от пълно съвършенство, а, Партридж? Без никакви белези, изгаряния и птици. Да бъдеш чист като бебе?

— Това, че съм живял в Купола, не означава, че никога не съм страдал — отвръща Партридж, ядосан на въпроса му. — Разбира се, моите страдания нямат нищо общо с твоите. Но кое изобщо може да се сравни с тях? Да не искаш да получиш награда? Медал, на който да пише „Първа награда за понесени страдания“? Е, ти печелиш, Брадуел. Разбра ли? Ти печелиш.

— Не става дума за нас.

— Тогава престани да свеждаш всичко до нас.

— Трябва да прочистим главите си от най-очевидните и подвеждащи догадки. Нали не искаме да виждаме истината, каквато ни я представят. Искаме да я виждаме такава, каквато е — заедно със сенките, които я скриват. История на сенките.

— Точно така — отвръща Партридж, въпреки че гневът му още не е преминал, а и няма никаква представа как да прочисти главата си.

— Но колко години беше, когато избухнаха Детонациите?

— На осем и половина.

— Но тази картичка е за деветия ти рожден ден.

— Да, знам. Но баща ми така и не ми я даде.

— Знаела е, че тогава няма да бъде до теб, понеже ще е мъртва или…

— Все още жива някъде навън.

— Но защо само една картичка? Защо не е подготвила честитки и за останалите ти рождени дни?

— Може би това доказва, че е жива. Понеже е смятала, че на десетия ми рожден ден ще бъдем заедно.

— А може би това е единствената картичка, която баща ти е запазил — продължава Брадуел. — Щом вещите на майка ти са били в Купола още преди Детонациите, означава ли това, че сте стегнали багажа си и сте се преместили вътре преди взрива?

— Имахме право да вземем със себе си само няколко лични вещи — но не защото знаехме нещо за Детонациите, а просто така, за всеки случай.

— И това колко време преди Детонациите?

— Когато Детонациите избухнаха, бяхме на обиколка из Купола. Разглеждахме предвидения за нас малък апартамент. А аз оставих кутията с моите вещи — разни глупости, като например една видеоигра и плюшената играчка, която спечелих на една машина и смятах, че ми носи късмет — под двуетажното легло.

— Значи, когато всички сте внесли вътре малките си кутии с лични вещи, майка ти сигурно е знаела, че има вероятност да се разделите.

— Предполагам.

— Уилъкс може да е откраднал някои неща, преди да напусне жена си? Съвсем преднамерено. Ако това е вярно, значи, вещите са ценни. Дали не ги е скрил, защото е знаел, че са важни? И дали не е искал ти да ги намериш с надеждата, че ще събудят нещо в теб?

Брадуел навива музикалната кутийка и я отваря.

— Ами тази мелодийка?

— Какво за нея?

— Напомня ли ти за нещо?

— Както казах, това е детска песничка, която, струва ми се, е измислена от нея. Не означава нищо.

Брадуел повдига огърлицата за златната верижка и наблюдава как лебедът се върти с широко разперени крила.

Партридж усеща енергията, която струи от Брадуел.

— Хрумна ли ти нещо? — пита Партридж. — Някакъв план?

Навън е задухал вятър и до тях достига трополенето на търкалящи се по земята строителни отпадъци. Брадуел поглежда нагоре, а после обратно към увитата около пръстите му огърлица.

— Знаеш ли какво ни трябва? — подхвърля Брадуел. — Информация за майка ти.

— Едва ли ще мога да отговоря на въпросите ти. Почти не я помня.

— Какво знаеш за нея?

— Тя беше много умна и красива. Била е млада, когато е срещнала баща ми.

Партридж взима картичката и започва да си играе с релефното изображение на разноцветните балони.

— Бракът им щастлив ли беше?

— Това не е ли малко лично?

— Всичко може да се окаже важно — отвръща Брадуел.

— Мисля, че в известен смисъл бяха щастливи. Но не помня да съм ги виждал да се смеят заедно или да се целуват. Атмосферата вкъщи беше винаги, знам ли, някак скована. Отношенията им бяха формални. Прекалено учтиви. Струва ми се, че накрая тя го мразеше.

— Защо мислиш така?

Той се поколебава.

— Не знам. Понякога се случва на всички родители да изпитват омраза един към друг, нали?

— С какво се занимаваше майка ти?

— Беше лингвист — отвръща Партридж. — Говореше купища езици. Баща ми казваше, че владее свободно и езика на жестовете. На какъвто и език да говореше, просто не спираше да ръкомаха с ръце — той размахва ръце във въздуха. — Доколкото знам, когато съм бил малък, ме е взела със себе си в Азия за една година. Била е там на работа, изскочила някаква възможност. Искала е да си върне обратно кариерата. Тогава съм бил бебе, на годинка, годинка и нещо.

— Това е странно. Не мислиш ли? Да оставиш съпруга си и едното си дете и да заминеш с бебето за Азия, където да работиш цяла година?

— Брат ми вече е ходел на детска градина.

— И все пак…

— Предполагам, че наистина е странно.

Партридж сяда в едното кресло и се обляга назад. Дали Брадуел не се опитва да го ядоса?

— Всъщност вече не знам кое е странно и кое нормално.

— Къде е сега брат ти?

— Мъртъв е — изрича бързо Партридж, сякаш това ще намали болката в гърдите му.

След кратка пауза Брадуел отвръща:

— Съжалявам за това — думите му прозвучават като извинение за много неща, като например че е смятал живота на Партридж за лесен и безгрижен.

Вместо да си придаде важност, въпреки че знае, че може да го направи, Партридж отвръща само:

— Няма нищо.

— Как умря?

Партридж се оглежда наоколо, без да извръща глава. Погледът му започва да блуждае из стаята, обхождайки металните стени, куките, закачени на тавана, и висящите на тях животни, сандъка.

— Самоуби се.

— В Купола? — смайва се Брадуел. — Но как е възможно да се самоубиеш, когато имаш късмета да живееш в Купола?

— Не е чак толкова необичайно. Самоубийството вече не носи такова позорно петно като преди. С намаляването на смъртните случаи, причинени от заболявания, и предвид теорията за ограничените ресурси, все още се смята за нещо ужасно, но не и егоистично. Понякога дори се приема като жест на великодушие.

— Теорията за ограничените ресурси, значи? — заявява Брадуел. — Апокалипсисът е бил предварително планиран, за да може Земята да оцелее, да се възстанови сама, така че щом ограничените ресурси се изчерпат, оцелелите ще могат отново да използват ресурсите на планината. Хубав план.

— Наистина ли вярваш в това? — пита Партридж.

— Фактите го доказват.

— Единственият факт, който знам със сигурност, е, че брат ми беше добър човек и хората му се възхищаваха. Той притежаваше наистина ценни качества и беше много по-добър от мен самия. По-достоен като човек. Така че има много по-лоши неща от едно самоубийство. Това е, което исках да кажа.

— И кое е по-лошо от самоубийството?

— Защо са всички тези въпроси? Имаме ли някакъв план?

Брадуел изважда малкото ножче, затъкнато в колана му. След това поставя медальона върху сандъка и застава на колене пред него.

— Какво правиш? — обажда се Партридж.

Брадуел вдига ножа във въздуха и с едно бързо движение на ръката забива дръжката му в медальона. Коремът на лебеда се разпуква на две.

Неспособен да разсъждава, Партридж се хвърля напред и поваля Брадуел на земята. После приковава към земята ръката на Брадуел, тази, с която държи ножа, след което улавя и другата му ръка, извивайки я така, че я притиска към гърлото му.

— Какво направи? — кресва му той. — Това беше на майка ми! Имаш ли представа колко много държа на него?

Брадуел напряга мускулите на врата си и полага усилие да отговори:

— Изобщо не ми пука на какво държиш.

Партридж го блъска силно, след което го пуска. Брадуел се изправя и разтрива врата си. Партридж взима двете парченца от счупения лебед. Шията, окото със скъпоценния камък и дупчицата, в която се нанизва синджирът, са останали непокътнати. Само коремчето е разполовено, разкривайки кухата вътрешност на медальона. Партридж се вглежда внимателно в двете половини.

— Не е само медальон, нали? — обажда се Брадуел, опрял гръб в металната стена. — Вътрешността е куха. Прав ли съм?

— Защо го направи, по дяволите?

— Просто трябваше да проверя има ли нещо вътре.

Партридж повдига медальона и вижда непознати символи, които не може да разчете.

— Не знам — отвръща той. — Някакъв надпис. Но не мога да го разчета. На чужд език е.

— Може ли да погледна? — протяга ръка Брадуел.

Партридж неохотно поставя двете парченца в ръката на Брадуел. А той започва да ги изучава внимателно, повдигайки ги към единствената крушка, висяща в средата на стаята.

— Знаеш ли какво пише? — пита нетърпеливо Партридж.

— Няколко години учих японски сам. Баща ми говореше свободно езика, а записките с проучванията му съдържат и доста преводи. Не мога да говоря. Но мога да чета по малко.

Партридж застава плътно до него под светлината на крушката.

— Ето това — казва Брадуел, посочвайки първите два символа: — Това означава „мой“ — после плъзва показалец към следващата група символи: — Тази дума също ми е позната. Това е първата японска дума, която научих. Означава „феникс“.

— Моят феникс? — изрича Партридж. — Но в това няма никакъв смисъл. Баща ми не говори японски. И никога не съм го чувал да се обръща към майка ми с галени имена. Не е от този тип хора.

— Може да не е от него — подхвърля Брадуел.

— Но какво ще рече „моят феникс“? — пита Партридж.

— Не знам от кого е, но медальонът носи скрит смисъл. А това ще рече, че майка ти и този, който й го е дал, са знаели много — казва Брадуел. — Може би тя също е знаела всичко.

— Всичко ли? Какво искаш да кажеш? — пита Партридж.

— Операция „Феникс“ — отвръща Брадуел. — Така се нарича цялата тази мисия.

— Детонациите.

— Армагедон. Новият рай. Творението на твоя баща. От пепелта, също като феникс, ще се издигне нова цивилизация. Доста находчиво, не мислиш ли?

Брадуел се изправя. Започва да кашля. Вратът му е червен. Партридж се чувства виновен, задето му се нахвърли. Тогава Брадуел му подава една метална кофа, в която преди вероятно са държали вътрешностите на животните.

— Сложи тук дрехите си и вещите на майка ти. Трябва да ги изгорим. За да унищожим всички чипове.

Партридж се чувства като замаян. Той подава на Брадуел малкия вързоп с дрехите и раницата си, от която е извадил предварително вещите на майка си.

— Ами ако ги прегледам внимателно? — казва той. — И бездруго мисля, че са чисти. — Започва да изследва с пръсти релефното изображение на картичката, проверявайки за чипове. Напипва малка твърда подутина. Навлажнява пръсти с език и изтрива най-горния слой на картичката. Хартиеното покритие се разкъсва и разпада. А под него се появява един съвсем мъничък чип — тънък като лист хартия, но от твърда, бяла пластмаса, миниатюрен сензор.

— По дяволите — възкликва Партридж. — Истинска ли е изобщо тази картичка? И дали въобще е написана от майка ми?

С бързи крачки описва кръг в средата на помещението.

— Гласингс получи разрешение за това посещение в архива — продължава той. — Учителят ми по световна история. Може би са искали да открадна тези неща. Може би са знаели, че ще го направя, и затова са ги сложили там.

— Картичката може да е истинска. А чипът да е поставен по-късно — Брадуел протяга ръка и Партридж пуска чипа в шепата му. — Ще им устроим хубава гоненица.

Брадуел прикрепя чипа към една телена жица с помощта на малко домашно приготвена епоксидна смола с остра миризма, която държи в бурканче. После освобождава резето на клетката с двете плъхоподобни животинчета. Изважда отвътре едноокия плъх и го притиска към гърдите си. Плъхът не спира да цвърчи, докато Брадуел увива жицата през средата на тялото му и я закрепва, усуквайки заедно двете крайчета. После отнася плъха до една тръба на пода, отвива капачката и пъха зверчето вътре. Партридж чува как плъхът тупва на дъното и се отдалечава, драскайки с нокти по тръбата.

Брадуел излива някаква силно миризлива течност върху дрехите в металната кофа. А Партридж навива музикалната кутийка за последен път.

Брадуел запалва дрехите в кофата. Лумват огнени езици.

Щом песента завършва, Партридж подава музикалната кутийка на Брадуел. Той я пуска вътре. Застанали един до друг, двамата наблюдават пламъците.

— Къде е снимката? — пита Брадуел.

— Какво? И нея ли?

Брадуел кима.

Партридж не я изважда от найлоновия плик. Няма сили дори да я погледне. За утеха му служи фактът, че образът от снимката е запечатан в съзнанието му. Вдига я над кофата и я пуска, отмествайки поглед настрани. Не иска да гледа как пламъците ще заличат лицето на майка му.

Тогава Партридж взима онази част от колието, където се намира синият скъпоценен камък, с непокътнатата халкичка и минаващата през нея верижка.

— Ами ако Преша се върне? — подхвърля Партридж. — Ще ми се да знае, че я търсим, че не сме я зарязали. Може да оставим тук едната половина от колието. Ние ще вземем половинката с надписа. А тя — тази със синия камък.

Брадуел се приближава до мястото, където е скрито оръжието. Той коленичи на пода, отстранява тухлите и изважда от дупката ножове, месарски сатъри, куки и един електрошоков пистолет.

— Не съм сигурен дали това е добра идея.

— Не мога да го изгоря — отвръща Партридж. — Просто не мога.

Брадуел преглежда оръжията.

— Добре. Запази едната част, а другата остави тук. Най-важното сега е да се придвижваме бързо. Колкото повече се бавим, толкова повече намаляват шансовете да я намерим — той пристяга месарския нож и куката с каишките — едната от вътрешната страна на якето му, а другата на колана.

— Къде отиваме? — пита Партридж.

— Има един-единствен човек, за когото съм сигурен, че не е под влиянието на Купола — казва Брадуел. — Тя живее в Разтопените земи, които се простират на голяма територия. Тя е единственият човек с власт, на когото можем да се доверим.

— Щом като Разтопените земи са толкова обширни — възразява Партридж, — тогава как ще я намерим?

— Не става по този начин — отвръща Брадуел, подавайки му месарска кука и нож. — Ние няма да я намерим. Тя ще намери нас.

Преша

Игра

Преша седи на ръба на леглото си и чака. Какво? Няма никаква представа. Сега има своя собствена зелена униформа. Точно по мярка. Панталонът е с басти и маншети на крачолите. А когато се движи, маншетите докосват леко обувките й. Обувките са тежки и твърди. Тя размърдва пръстите на краката си вътре в тях. Чорапите са вълнени и топли. Сабото изобщо не й липсва. Никога не би споделила с дядо си, но тя обича тези обувки, които са здрави и не се изхлузват от краката.

Срамува се да признае колко добре се чувства в тези дрехи — топли и по мярка. Дядо й веднъж й разказа за снимката, която родителите й направили на първия ден в детската градина — пременена в униформа и застанала до едно дърво на двора. А с тази униформа сега се чувства сигурна и защитена. Тя е част от цяла една армия. Има на кого да разчита. Ненавижда се за това неопровержимо чувство за принадлежност. Та тя мрази ОСР. Наистина ги мрази. Но тъмната й тайна, която не би споделила с никого, особено с Брадуел, е, че обича униформата.

Нещо по-лошо, лентата, която носи завързана над лакътя, упражнява магическо въздействие върху другите деца в стаята й. Върху нея е пришита емблема с черен нокът — знакът на ОСР, който може да се забележи изрисуван на камионите, съобщенията и изобщо на всички официални документи. Нокътят означава власт. Децата се взират в него, почти колкото и в главата на куклата, сякаш тези две неща се изключват взаимно. Съжалява само, че униформата не й позволява да прикрива главата на куклата. Ръкавите стигат точно до китките й. Но това не я тревожи особено, тъй като лентата с черния нокът я прави силна. Всъщност дори изпитва необяснимото желание да им подшушне, че стига и те да имаха една такава ръка, завършваща с куклена глава, неминуемо щяха да получат лента с черен нокът. Чувството, което изпитва в крайна сметка, е една смесица от гордост и срам.

А другата причина за това чувство на срам е, че се храни толкова добре. Беше получила вечерята си снощи и ранната закуска тази сутрин поднесени на табли. И в двата случая беше супа с някакъв вид тъмен, мазен бульон, в който плуваха няколко парчета месо и нарязан лук. И всичко това подправено с мазнина. Освен това два краешника хляб, дебел резен сирене и чаша мляко. Млякото беше прясно. Някъде наоколо има крава, която дава мляко. Изобилното хранене й се струва като някакъв вид предателство, отричане от всичко, в което е вярвала. Но ако иска да избяга, ще има нужда от сили. Ето как се оправдава — поне пред себе си.

Останалите деца получават само хляб, тънки резени сирене и чаши, пълни с мътна вода. Когато я наблюдават, в погледите им се чете подозрение и завист.

Ала нито един от новобранците не казва нищо. Сигурно защото са били наказвани за това, предполага Преша. Пита се обаче дали за нея не важат други правила. За първи път през живота си има чувството, че е извадила късмет. „Късметлийка!“ Така я беше нарекъл Ел Капитан. „Късметлийка!“ Но знае също, че не бива да си прави прибързани заключения. Не бива да се радва предварително. Специалното обучение сигурно има нещо общо с Чистия. Няма друго обяснение, нали така? Иначе щяха да я направят жива мишена и досега щеше да е мъртва. Но все още не й е ясно какво точно искат от нея.

След като надзирателката надниква в стаята и после отминава нататък, Преша събира смелост и нарушава тишината:

— Какво чакаме?

— Заповеди — прошепва сакатото момче.

Преша няма представа откъде се е сдобил с тази информация, но поне звучи официално. Самата тя чака да започне обучение. Офицерско обучение.

Надзирателката се появява на вратата и казва едно име — Дрезлин Мартус, след което едно от децата се изправя и тръгва подире й.

Момчето не се връща повече.

Денят се проточва безкраен. От време на време Преша се замисля за дядо си. Чуди се дали е изял странния плод, с който жената му плати за шевовете. Замисля се и за Фридъл. Дядо й дали е смазал частите му? Замисля се също и за пеперудите на перваза. Успял ли е да ги размени на пазара? Колко от тях са останали?

Опитва се да си представи Брадуел на следващото събрание. Дали изобщо ще се сети за нея? Не се ли пита поне какво се е случило с нея? Ами, ако някой ден тъкмо тя се окаже офицерът, нахлул на едно от неговите събрания? След изчезването й не дойде да я потърси. Това ще да бъде шансът й да го залови. Ще го пусне, разбира се. А той ще дължи свободата си на нея. Но след това вероятно няма да се видят никога повече.

Заслушва се в далечната стрелба и се опитва да установи някаква закономерност, която следват изстрелите, но не открива такава.

Разбира се, мисли също и за храната. Надява се, че има още. С тревога осъзнава колко силно копнее някой да се грижи за нея. Ако нещата тук потръгнат добре, би могла да стане офицер и да осигури защита за дядо си. Още не е късно да го спаси. Но първо трябва да спаси себе си.

— Преша Белз — надзирателката се появява отново в рамката на вратата.

Преша се изправя и тръгва след нея.

Този път всички я сподирят с погледи.

Щом излизат в коридора, надзирателката казва:

— Поканена си да вземеш участие в Играта.

— Каква игра? — пита Преша.

Надзирателката я поглежда така, сякаш се бори с желанието да я смушка с приклада на пушката, но все пак Преша ще става офицер. На ръката си носи лентата с черния нокът.

— Не съм сигурна — отвръща надзирателката и Преша осъзнава, че тя казва истината. Няма как да знае, защото никога не е получавала покана за Играта.

Надзирателката я придружава по един коридор, след което я извежда навън през една задна врата и Преша се озовава на студа. Преди обед е. Преша се учудва, че е изгубила представа за времето.

Отсреща се вижда склон, обрасъл с гора, опожарена и оголена от Детонациите. Представя си каква е била гората преди — високи дървета, прехвърчащи птички, шумолящи листа.

— Преди сигурно е било красиво тук — казва тя.

— Моля? — отвръща надзирателката.

Преша се чувства неловко. Вече съжалява за изречените на глас думи.

— Нищо.

— Ето там. Виждаш ли го? — казва й надзирателката.

Сред сенките Преша зърва Ел Капитан. Заради брат си, Хелмут, от това разстояние изглежда, сякаш е гърбав. Крайчето на запалената му цигара проблясва. На гърдите му лежи пушка, чийто ремък ги опасва и двамата.

Преша се обръща към надзирателката.

— Играта навън ли се играе? — нима бе очаквала игра на карти? Дядо й веднъж й обясни как се играе билярд — разказа й за цветните топки, за ударите по борда, ъгловите джобове и щеките.

— Аха, навън — отвръща надзирателката.

Преша не си пада по горите и шубраците.

— Как се нарича играта? — пита тя.

— Играта — отвръща надзирателката.

Въпреки че не й харесва начина, по който жената изрича думата, Преша се опитва да запази спокойствие.

— Много оригинално. Все едно да кръстиш котката си Котка.

Жената се втренчва в нея за миг с празен поглед, след което й подава якето, което до този момент е носила преметнато през ръката си.

— За мен ли е?

— Облечи го.

— Благодаря.

Надзирателката не отговаря. Вместо това влиза вътре и затваря вратата.

Преша веднага харесва якето — начина, по който се издува около нея, сякаш е обвита от топъл бухнал хляб. През него не прониква нищо, нито студът, нито вятърът, който ту се усилва, ту замира. Хората трябва да се научат да оценяват дребните неща, простите удоволствия. Това е единственото, което я интересува в този момент. Облечена е с топло яке, а понякога трябва да бъдеш благодарен за онова, което имаш. Кога за последен път й е било така приятно топло? Дава си сметка, че би могла да умре тук. Цялата тази история с офицерския чин е прах в очите. Не е изключено тъкмо тя да се окаже мишената в Играта. И Преша го знае. Но поне, казва си тя, ще умре облечена с топло яке.

Поема надолу по склона, чудейки се как трябва да се обръща към Ел Капитан. Така ли трябва да го нарича, Ел Капитан? Доста странно име. Дали не го е измислил сам? Ако го нарича Ел Капитан, няма ли да звучи леко изкуствено, или, още по-лошо, неискрено? Не би искала той да си мисли, че му се подиграва. Освен това е въпрос на време да осъзнае, че нищо съществено не я свързва с Чистия. Тя просто го срещна на улицата. А след това го заведе до предишния му дом, тънещ сега в разруха. А докато Ел Капитан проумее каква е истината, Преша ще се постарае някак да му влезе под кожата. В крайна сметка решава изобщо да не се обръща към него по име.

Щом стига до подножието на хълма, тя застава пред него, колебаейки се как да започне. Ел Капитан продължава да пуши, а брат му се втренчва в нея с широко разположените си очи.

На лицето на Ел Капитан е изписано отвращение и умора. Измерва я косо с поглед и поклаща глава, сякаш има нещо, което не му е по вкуса, но все пак отстъпва. След това подава една пушка на Преша с думите:

— Предполагам, че не можеш да стреляш.

Преша държи пушката така, сякаш е музикален инструмент или лопата. Никога досега не е виждала оръжие толкова отблизо, а още по-малко е държала.

— Досега не съм имала това удоволствие — отвръща тя.

— Ето така — казва Ел Капитан и грубо измъква пушката от ръката й. После й показва как да държи оръжието и да гледа през мерника, след което й я връща обратно.

Със здравата си ръка Преша придържа спусъка, използвайки главата на куклата като опора за дългата част на пушката.

Забелязва, че Ел Капитан е леко смутен заради куклената глава. Но той е свикнал с деформациите. Освен това със сигурност е чул достатъчно коментари по свой адрес. Все пак става дума за мъж, който носи брат си на гръб?

— Можеш ли поне да я свиеш в китка, за по-сигурен захват?

Разбира се, че може. През всички тези години бе поработила доста върху захвата си.

Но после побутва единия й лакът, коригирайки стойката й. За момент й се струва, че той се държи почти като по-голям брат, и тогава Преша си спомня как дядо й я учеше да замахва с въображаем стик за голф, обвил я с ръце и преплел пръсти около нейните. Едно време имало безкрайни полегати зелени морави, разказваше й той, а голф играчите понякога носели малки шапчици с пухкави топчета отгоре. Ала внимателното отношение не продължава дълго. Ел Капитан я поглежда и казва:

— Нищо не разбирам — той хвърля угарката от цигарата и я стъпква с тока на обувката си.

— Моля?

— Защо теб?

Тя свива рамене и той я измерва с подозрителен поглед, след което се изкашля и изплюва на земята.

— Засега няма да стреляш. Нали не искаме да издаваме местоположението си. Само се упражнявай — казва й Ел Капитан. — Преди да дръпнеш спусъка, поеми дълбоко въздух, после го изпусни наполовина и стреляй.

— Стреляй — прошепва брат му, стряскайки Преша. Почти е забравила за присъствието му.

Преша се прицелва, съсредоточена върху дишането си. Поема въздух, задържа го, представя си пукота на оръжието и тогава издиша докрай.

— Не забравяй какво ти казах — наставлява я той, след което избутва надолу цевта на пушката и допълва: — И не я насочвай към мен, докато се движим.

Преша се замисля за Хелмут. Не трябва ли Ел Капитан да говори за себе си в множествено число? Тоест, не я насочвай към нас.

Ел Капитан я тупва по гърба и казва:

— Последвай ме.

— Последвай ме — прошепва брат му.

— Но каква е тази Игра? — пита Преша.

— Няма правила, просто игра на гоненица. Преследваш противника. Но накрая вместо да го пипнеш, трябва да го застреляш.

— И какво преследваме?

— Не какво, а кого — поправя я Ел Капитан.

Преша се опитва отново да си представи, че якето я обвива като топъл хляб.

— И кого преследваме?

— Един новобранец. Също като теб. Само че той не е извадил късмета на Преша Белз.

Не й харесва начина, по който продължава да говори за късмета й. Сякаш й се подиграва.

Преша хвърля поглед към Хелмут.

— Този новобранец въоръжен ли е? — пита Преша.

— Не. Такива са заповедите. Обучението ти започва от ниво първо — казва Ел Капитан. — Приеми го като част от офицерската подготовка.

Излизат на отъпкана пътека, която навлиза в гората, спускайки се надолу по хълма.

— Кой издава тези заповеди? — пита тя, обзета от тревога дали с въпроса не е проявила прекалена дързост. Но нали офицерите трябва да бъдат дръзки, казва си тя.

— Ингършип — отвръща Ел Капитан. — Надявах се да забрави за Играта. Отдавна не се е сещал. Но заповедта си е заповед.

Но какво ще стане, ако Ел Капитан пусне новобранеца, вместо да го застреля? Трябва ли винаги да се подчинява на заповедите? Може би в това е смисълът на офицерското обучение. Да се научи да не задава такива въпроси.

Преша чува някакъв звук зад себе си. Дали не е новобранецът, когото трябва да застреля? Но тъй като Ел Капитан не се обръща, тя също продължава напред. Не иска да убива никакъв новобранец — човек като нея, само че без нейния късмет. Преша е сигурна, че късметът й няма да трае вечно. Най-вероятно е станала някаква грешка. В определен момент ще се получи обаждане от някое друго ниво — може би от същия този Ингършип, който ще каже, че са хванали погрешното момиче. „Не ни трябва Белз — ще каже той. — Търсим друго момиче.“ И тогава ще се озове отново в гората, преследвана от Ел Капитан и от другия кандидат-офицер, който досега едва ли ще е имал удоволствието да стреля с пушка. Преша никога не е обичала игрите. Никога не я е бивало в тях. Ще й се Брадуел да беше с нея сега. А той би ли застрелял новобранеца? Не. Той щеше да измисли начин да защити позицията си, да постъпи правилно, да заяви твърдо мнението си. А нейната единствена цел е да остане жива. Но в това няма нищо лошо. Мечтае дори да можеше в този момент да я види отнякъде, но само като на снимка — едно момиче в гората, въоръжено с пушка. Поне създава впечатлението, че може сама да се грижи за себе си?

След малко Ел Капитан спира.

— Чу ли това?

Преша наистина долавя нещо, едно съвсем слабо шумолене, но това е само звукът на вятъра в листата. Тогава тя поглежда надясно и зърва някаква фигура. Тя накуцва, придвижвайки се от едно дърво на друго, след което изчезва от погледа й. От детството на Преша в главата й изплуват едни думи: „Покажи се! Покажи се, където и да си!“. Изпълва я чувство на панически ужас. Опитва се мислено да внуши на сянката да остане, където е. „Не се показвай. Не се показвай.“

Ел Капитан навлиза в храстите в противоположната посока и спира. Насочва пушката си към нещо на земята.

— Ела да погледнеш — казва той.

Преша се приближава и вижда настръхнала червеникава козина, а после и блестящи очички, изящна свинска муцунка с остри мустачки и лисиче тяло. Животното е заклещено в стоманен капан.

— Какво е това?

— Някакъв вид хибрид. Претърпял е генетична мутация, но с положителен знак. При тях поколенията се сменят по-бързо, отколкото при нас. Погледни насам — той побутва ноктите на животинчето, които просветват с металически блясък. — Оцеляват само най-подготвените.

— Само най-подготвените — повтаря Хелмут.

— Също като нас, нали така? — Ел Капитан я поглежда. Очаква от нея да се съгласи и не остава излъган.

— Точно така.

— С течение на времето същото ще се случи и с нашата ДНК — казва Ел Капитан. — Някои от нас ще създадат поколения с мутации, които ни правят по-силни, но гените на други ще изчезнат. Но това тук става за ядене.

— Ще го застреляш ли? — пита Преша.

— Така се разваля месото. Стига да е възможно, по-добре избягвай да ги гърмиш — Ел Капитан се оглежда и взима един камък. За миг вдига камъка над главата на животинчето, прицелва се и накрая разбива черепа му, който хлътва навътре. Животното потръпва. Металните му нокти се свиват и тогава погледът му става празен и стъклен.

На Преша й прилошава от тази проява на жестокост, но въпреки това не го показва. Ел Капитан не я изпуска от поглед, преценявайки издръжливостта й. Или поне така й се струва.

— Преди две-три седмици хванах плъх с размерите на куче и верига вместо опашка. Направо тръпки да те побият. Пълно е с всякакви извращения.

— Извращения — повтаря брат му.

Преша е потресена. Ръката й трепери. За да скрие слабостта си, тя стиска оръжието още по-здраво.

— Защо ме повика тук? — пита го тя. — Само заради Играта ли?

— Сега всичко е една игра — отвръща Ел Капитан и освобождава капана. — Загубиш ли, умираш. А ако победиш, просто продължаваш да играеш. Понякога ми се иска да загубя. Уморих се. Вече се уморих, това е всичко. Разбираш ли за какво говоря?

Преша разбира, но е изненадана от признанието на Ел Капитан, което го прави толкова открит и уязвим. Спомня си онзи случай, когато сряза китката си. Наистина ли се опитваше да се освободи от главата на куклата, или беше просто изморена? За момент Преша се запитва дали това не е някакъв тест. Трябва ли да каже, че изобщо не знае за какво говори, че е жилава, замесена от офицерско тесто? Но тогава забелязва нещо в погледа му, което не й позволява да излъже.

— Знам за какво говориш — кима тя.

Ел Капитан се навежда към животното, вдига го, изважда една платнена торба от вътрешния джоб на якето си и пуска зверчето вътре. Торбата веднага се покрива с яркочервено петно, от което започват да се процеждат капки кръв.

— За първи път от седмица насам откривам цяло животно.

— Какво имаш предвид?

— Нещо се навърта около капаните и изяжда, хваналите се животни, преди да съм ги прибрал.

— Какво мислиш, че е?

Ел Капитан наглася отново капана с крак. После се обръща към брат си и казва:

— Можем да й се доверим, нали? Можем ли да се доверим на тази Преша Белз?

— Белз, Белз! — повтаря развълнувано брат му, но на Преша й прозвучава повече като: „bells, bells“[14], като че ли Хелмут очаква да чуе звънтене.

— Слушай — подхваща Ел Капитан. — Ще бъда щедър с теб. Бихме могли да си набавяме наше собствено месо, ти и аз. Тогава няма да се налага да разчитаме на онези боклуци, които ни сервират тук всеки ден — той втренчва поглед в Преша. — Пилето онзи ден ти се стори доста апетитно, нали?

Преша кима.

— Но храната ми не е лоша. Във всеки случай е по-добра от тази на останалите.

— Останалите нищо не разбират — отвръща Ел Капитан. — И никога няма да разберат. Ти обаче… — погледът му обхожда гората.

— Какво за мен?

— Стой плътно до мен — казва той. — Чувам ги. Понякога се движат толкова бързо, като мънички колибри. Чуваш ли ги?

Преша напряга слуха си да долови нещо, каквото и да е то. „Не се показвай. Не се показвай, където и да си.“

— Какво трябва да чуя?

— Когато са наоколо, въздухът се изпълва с електричество — Ек Капитан се привежда напред и тръгва с бавни, тихи стъпки.

Преша поема подире му. Харесва й да усеща тежестта на оръжието в ръцете си. И се радва, че е като един стик за голф. Дядо й по-добре да й беше обяснил за оръжията, отколкото за несъществуващи уеджове, айръни и патъри[15].

Ел Капитан прикляка в един храсталак и кимва на Преша да се присъедини към него.

— Погледни.

Пред тях се открива поле, насред което е имало къща. Но сега тя е само купчина отломки. До нея се вижда пластмасова могила, която навремето вероятно е била детска площадка. Там има също и огромен метален юмрук, набразден по такъв начин, сякаш в него е свита метална стълба. Преша няма представа какво е това.

— Ето ги — Ел Капитан изглежда странно спокоен, съсредоточен.

Тя вижда бързи силуети, придвижващи се сред сенките на дърветата в другия край на полето. За разлика от накуцващата фигура, която се криеше зад дърветата, тези тук са едри, бързи и се придвижват координирано. Първо забелязва двама, а после и трети. Появяват се от гората и Преша вижда, че това са млади мъже с широки лица. Носят плътно прилепнало пепелявосиво камуфлажно облекло, оставящо ръцете им открити. Гладката, неокосмена кожа изглежда толкова съвършена и излъчва леко сияние. Ръцете им са наляти с мускули и оръжие — плътен черен метал, прикрепен, а може би дори имплантиран в плътта. Те накланят глави на една страна, като че ли заслушани в някакъв далечен звук, и подушват въздуха. Телата им са мускулести. Двамина от тях са широкоплещести. А другият има огромни бедра. И тримата са късо подстригани. Тогава, когато не се придвижват с невъобразима скорост, а дъхът им се извива в студения въздух над тях, мъжете препускат почти елегантно. Ръцете им, покрити с хищни нокти, са прекалени големи, но все още човешки. При други обстоятелства Преша би била ужасена, но не и сега — заради странната елегантност на тези същества и неустрашимия унес на Ел Капитан.

— Тези тримата съм ги виждал и преди. Може би са в състояние да определят местоположението на жертвата си.

— Кои са те? — прошепва Преша.

— Няма нужда да шепнеш — отвръща Ел Капитан. — Те знаят, че сме тук. Ако искаха да ни убият, досега да са го направили.

Преша забелязва, че единият от младите мъже се озовава с един скок върху пластмасовата могила. Той отправя поглед в далечината, сякаш вижда на разстояние от няколко мили.

— Откъде са дошли?

Трите същества не спират на едно място нито за миг, а Ел Капитан изглежда развълнуван почти по детски. За първи път й се струва толкова близо до нейната възраст.

— Надявах се да се появят, но не бях сигурен — казва той. — А сега и ти ги видя. Вече не съм само аз.

Преша си помисля за брата на Ел Капитан, който е винаги на гърба му, и си казва наум: „Ти никога не си сам“.

— Мисля, че търсят нещо или някого. — Ел Капитан се обръща към Преша. — Но ти не знаеш нищо за това, нали?

Преша поклаща глава.

— За кое?

— Интересното е, че се появиха по същото време, по което и ти.

— Не знам за какво говориш. Никога през живота си не съм виждала такива като тях — Преша се замисля за Чистия, застанал насред улицата, точно както го бяха описали. Дали тези същества не търсят него? — Дори не знам какво представляват.

— Явно някой е разбрал как може да вземе определени качества от някое животно или предмет и да ги добави към индивидуалните способности на даден човек — казва Ел Капитан. — Хипермозък и хипертяло.

— Куполът ли? — смайва се Преша.

— Да, Куполът. Кой друг? Но те знаят, че сме тук — продължава Ел Капитан, — защо тогава не ни убиват? Ние сме врагът, нали така? Или поне ставаме за ядене.

— За ядене — повтаря брат му.

Преша не изпуска от поглед съществата, внезапно набиращи скорост и издаващи някакво странно бучене. Ел Капитан беше прав за това. Във въздуха се носи ясно доловимо жужене.

— Виждаш ли го онзи? — посочва единия от мъжете, който очевидно гледа право в тях. — Последния път погледна към мен по същия начин. Човешкото в него се е запазило много повече, отколкото при другите. Не мислиш ли?

Преша не е толкова сигурна в това. И тримата й изглеждат толкова чужди, че й е трудно да открие нещо човешко, в когото и да е от тях.

— Да, струва ми се — отвръща тя.

— Монтирали са им доста хубави играчки, а? — казва Ел Капитан. — Оръжието им е последна дума на техниката и не бих се учудил, ако се окаже, че имат имплантирани компютърни чипове, нещо като интелигентно оръжие. Но тук са намесени и животни. Не знам с какво са ги омешали, но в тях има нещо животинско на едно доста дълбоко ниво. Може да са използвали диви котки и мечки. И ястреби заради зрението. Може да са добавили биосонар за ехолокация, както при прилепите. Виждаш ли как си въртят главите? Но най-важното е, че са станали кръвожадни.

— Кръвожадни — прошепва брат му.

При изричането на тази дума трите същества завъртат едновременно глави и втренчват погледи в Преша, Ел Капитан и брат му Хелмут, скрити в храсталака.

— Не мърдай — предупреждава я Ел Капитан.

Преша не смее дори да диша. Тя затваря очи и се сеща за палтото — увита на топло в него. „Ако умра, поне ще…“

Но тогава някакъв друг звук привлича вниманието на трите същества и те хукват към него. Целият въздух се изпълва с жужене. И тримата се стрелват между дърветата.

Настъпва тишина.

Преша се обръща към Ел Капитан:

— Защо ми ги показа?

Ел Капитан се изправя и забива поглед в обувките си.

— Ингършип изпрати извънредни заповеди за теб.

— Кой е Ингършип?

Ел Капитан издава пренебрежителен смях и отвръща:

— Той е човек на плановете — Ел Капитан присвива очи към нея. — Никога досега не съм получавал такива заповеди — да взема един новак и да го превърна в офицер, просто ей така. На всичкото отгоре, момиче, Ингършип иска да се срещне с теб — лично. А и тези същества, които все се навъртат наоколо. Определено има нещо общо с теб — изрича обвинително той.

— Изобщо не знам какво общо с мен може да има. Аз съм никоя. Една нещастница, като всички останали.

— Може би знаеш нещо. Или у теб има нещо. По някаква причина имат нужда от теб. Всичко е свързано — казва той, завъртайки пръсти във въздуха. — Но още не мога да разбера точно как. Съвпадения не съществуват, нали?

— Не знам — отвръща Преша. — Мисля, че може и да съществуват.

— Все пак ще е най-добре да се държа мило с теб — казва той. — Заради собствената ми сигурност.

— Заради собствената ми сигурност — повтаря Хелмут. Ел Капитан поглежда през рамо брат си, който седи с клюмнала настрани глава.

В този миг наблизо отеква силно щракване, последвано от вик и припряно шумолене.

— Май хванахме нещо — заявява Ел Капитан.

Преша затваря очи за секунда, след което се изправя и поема към капана заедно с Ел Капитан.

А там, на земята, лежи сакатото момче от стаята на Преша, единственото от децата, което я погледна при пристигането й. Най-вероятно е пълзял, защото приклещена в капана е горната част на тялото му. Металните зъбци са се врязали в ребрата му. През тънкото му яке се процежда кръв. Той се обръща и се втренчва в Преша. А когато се закашля, от устата му руква кръв.

— Е, няма да е много спортсменско — казва Ел Капитан, — но можеш да го застреляш заради опита.

Момчето поглежда към Преша. Лицето му е изкривено от болка, а жилите на врата му са изопнати и посинели.

Преша не казва нищо. Само повдига пушката с треперещи ръце.

— Дръпни се поне няколко крачки назад — казва й Ел Капитан. — За да можеш да се прицелиш.

Преша отстъпва назад. Ел Капитан прави същото. Тя вдига пушката и поглежда през мерника. После поема дълбоко въздух и издиша до половината. Притаява дъх. Но преди да натисне спусъка, осъзнава, че би могла да завърти пушката надясно и да убие Ел Капитан и брат му. Щом има право на един изстрел, това е начинът, по който трябва да го използва. Убедена е в това така, както винаги е била убедена за най-важните неща в живота си. Стреля и бяга.

Преша примижава с лявото си око и се прицелва. Държи на мушка главата на момчето. А после, съвсем спокойно, както й показа Ел Капитан, тя поема въздух, изпуска го до половината, но не стреля.

— Не мога да го убия — казва тя.

— Защо? Той е тук пред теб.

— Не съм убийца — отвръща тя. — Може да го внесем вътре и да повикаме помощ. Сигурно имате лекари тук, нали?

— Но това противоречи на Играта — възразява той.

— Ако трябва да убиеш някого заради Играта, тогава убий мен. Но аз не мога да го убия. Просто не мога. Никога нищо не ми е сторил.

Ел Капитан издърпва пушката си напред. Затъква я под мишница. За един миг Преша решава, че е взел предложението й насериозно. И сега ще я убие. Сърцето й започва да бие силно, заглушавайки всички околни шумове. Тя затваря очи.

Тогава обаче сакатото момче на земята измърморва нещо с уста, пълна с кръв:

— Направи го!

Преша отваря очи. Ел Капитан е взел на мушка момчето. Тогава й хрумва да го блъсне встрани и да се опита да го надвие, сякаш има някакъв шанс. Но момчето иска да умре. Очите му са умоляващи. Току-що помоли Ел Капитан да го направи. Затова тя проследява с поглед как гърдите на Ел Капитан първо се издигат, а после започват да се спускат и на половината дъх той натиска спусъка.

Главата на момчето се отмята назад. Лицето му вече го няма. А тялото се сковава.

Тогава Преша си поема дъх отново.

Партридж

Клетка

За да стигнат до Разтопените земи, трябва да минат през целия потънал в руини град, така че няма да се отклонят много, ако се отбият до дома на Преша.

— Искам да говоря с дядо й — казва Брадуел. — Знам къде живеят.

Партридж е покрит от главата до петите, не се вижда нито сантиметър от кожата му. Брадуел дори го беше посъветвал да превие рамене, сякаш е прегърбен, и да тътри единия си крак. При други обстоятелства щяха да се придържат към страничните улички и тунелите на метрото, но сега нямат време за това.

Двамата си пробиват път сред отрупаните с хора сергии на пазара — колкото по-голяма и оживена е тълпата, толкова по-добре ще се впишат, обяснил беше Партридж. Накъдето и да погледнеш, е пълно с хора, които изглеждат отчасти роботизирани. Партридж вижда всевъзможни чаркове и жици, участъци от кожа, сраснали се с късове стъкло и пластмаса. Вижда и една ръка, чиято опака страна отразява светлината с металическия блясък на стара кутия от газирана вода, както и гръден кош, обвит в белия метал на някакъв домакински уред — може би перална машина. А на главата на един забелязва подобен на луковица израстък — телефонна слушалка, сляла се ведно със самото ухо. После вижда една ръка да се разтваря, разкривайки редица вдълбани клавиши. Има и един човек, използващ бастун заради безжизнения крак, който бута пред себе си. Зърва също и една длан, покрита с козина, и друга, която е толкова деформирана и малка, че прилича на лапа.

Но онова, което го учудва най-силно, са децата. В Купола не се срещат много невръстни деца. Хората там не се насърчават да имат големи семейства, а на онези от тях, при които се забелязват видими дефекти в генетичния материал, дори е забранено да имат поколение.

— Престани да зяпаш — изсъсква Брадуел.

— Просто не съм свикнал да виждам деца — отвръща Партридж. — Поне не толкова много.

— Защото само хабят ресурсите?

— Казано по този начин, звучи наистина зле.

— Просто се старай да гледаш напред.

— Да не мислиш, че е толкова лесно?

След известно време Партридж се обажда отново:

— Откъде знаеш къде живее Преша? Често ли се отбиваш у тях? — пита той, за да отвлече вниманието си.

— Запознах се с нея около седмица преди рождения й ден и после й занесох подарък.

Партридж се пита какво представлява един подарък тук. Освен това е любопитен да види къде живее Преша. Чувства се виновен за това, че иска да придобие впечатление за ежедневието на тези хора, сякаш е най-обикновен турист, но не може да се стърпи. Просто иска да разбере какъв е животът тук.

— Какво й подари?

— Нещо, което не би имало никакво значение за теб — отвръща Брадуел. — Къщата е малко по-нататък. Вече сме близо.

Партридж започва да го опознава. Последният коментар на Брадуел означава: „Затвори си устата и спри да задаваш въпроси“.

Уличката е тясна. Мирише на животни и на разложение. Къщите са изградени насред рухналите сгради. А някои се състоят само от подпрян на камъните шперплат.

— Тук е — обажда се Брадуел, след което надниква през един, както му се струва, наскоро строшен прозорец. От рамката още стърчат малки парченца стъкло. Двамата поглеждат вътре и виждат тясно помещение, в което има маса, един преобърнат стол и купчина парцали на пода, вероятно служещи за легло. По протежение на задната страна има наредени шкафове, чиито врати зеят широко разтворени. На една вътрешна врата вижда табелата с надпис „САМО ЗА СЛУЖИТЕЛИ“.

— Какъв точно е бил магазинът?

— Бръснарница, но почти цялата е срутена. Останала е само канцеларията отзад.

На пода Партридж забелязва един кафез с изкривени настрани пръчки. От покрива виси празна халка.

— Изглежда изоставена — подхвърля Партридж.

— Това не е добре — отвръща Брадуел, след което пристъпва към вратата и почуква лекичко. Вратата е само притворена. А след почукването на Брадуел пролуката се разширява.

— Ехо? — извисява глас Партридж. — Има ли някого?

— Отвели са го — казва Брадуел, обикаляйки стаята. Той отваря и затваря шкафа, след което се приближава до масата. Тогава забелязва нещо, закачено на стената, пристъпва още по-близо.

— Може да е излязъл — подхвърля Партридж и застава до Брадуел.

Брадуел не казва нищо. Само стои и се взира в картината, поставена в грубо изкована рамка и закачена на стената.

— Хора, които носят слънчеви очила в киносалона? — учудва се Партридж и смъква картината от кукичката, за да я разгледа по-добре.

— 3D очила — поправя го Брадуел. — Тя обичаше тази картина. Макар че не знам защо.

— Това ли е подаръкът, който й даде?

Брадуел кима утвърдително. Изглежда разтърсен.

Партридж обръща картината и там, на обратната страна, вижда още една хартийка. Личи къде е била сгъната, защото е цялата намачкана и посивяла от пепелта. Едва успява да разчете думите: „Братя и сестри, знаем, че сте тук. Един ден ще излезем от Купола и ще дойдем при вас с мир. Засега ще бдим отдалече, с чувство на милосърдие“. После поглежда към Брадуел.

— Посланието — обяснява Брадуел, хвърляйки поглед към малкото листче хартия. — Оригинално е.

Партридж усеща, че по ръцете му плъзват студени тръпки. Баща му одобри Посланието. Това беше част от плана от самото начало. „Братя и сестри.“ Закачва картината обратно на кукичката. Стомахът му се преобръща.

— Отвели са го — повтаря Брадуел и се приближава до прозореца. Подът отдолу е осеян с късове стъкло и малки изпочупени части от метал и тел, както и парче бяло сукно. Брадуел вдига нещо от земята, свил ръцете си в шепи.

— Какво е това? — пита Партридж.

— Една от фигурките на Преша — отвръща Брадуел. — Сама ги изработва. Дядо й ми показа част от тях. Гордееше се с нея.

Партридж забелязва, че пеперудата има сиви крилца и малка навиваща се халкичка върху теленото телце.

— Разменяше ги срещу храна на пазара. Дядо й сигурно се е опитал да ги запази. Имало е бой.

„Той има право — мисли си Партридж. — Това е напълно възможно, като се има предвид строшеният прозорец, събореният на земята кафез и прекатуреният стол.“

— Останала е само тази — пояснява Брадуел.

Партридж пристъпва към изкривения кафез на пода. Повдига го за малката халкичка, прикрепена на покрива, и го закачва на куката.

— Каквото и да е имало в този кафез, вече го няма — казва Брадуел.

— Може би така е по-добре — отвръща Партридж. — Пуснато на свобода.

— Така ли мислиш?

Партридж не е убеден кое е по-добре — да живееш в клетка, или пуснат на свобода в този свят? Би трябвало да е в състояние да отговори на този въпрос. Дали част от него не мечтае да е отново в Купола?

Лайда

Пръсти

Лайда гледа навън през малкия провоъгълен прозорец. Какво друго да прави? Да седи на плетената рогозка? Тя представлява смесица от всевъзможни цветове, един ужасен миш-маш. Скрила я е под завивките, за да не се налага да я гледа.

През изкуствения прозорец на стената потрепва светлината на следобедното слънце. Светлината примигва така, сякаш прониква през завеса от листа. Дали във всяка килия прожектират една и съща картина? Нещо в този прозорец я кара да се чувства дълбоко манипулирана. Изолирана от всички естествени ориентири, Лайда има чувството, че болницата контролира дори самото слънце. Дори в Купола разчитат на слънцето като средство за измерване на деня и нощта. Без него тя се чувства още по-изгубена и самотна.

Стаята на Лайда се намира в края на коридора. Така че през правоъгълното прозорче се открива изглед към всяка врата от двете страни на коридора. В момента всички прозорци са празни. Вероятно част от момичетата са на терапия. В отделението има и обща столова, която някои от тях посещават под охрана. Останалите сигурно лежат на леглата си, крачат напред-назад или пък размишляват за своите изкуствени прозорци.

Но тогава на един от прозорците малко по-нататък се появява една глава. Червенокосата. Лицето й е нежно и бледо. Веждите й са толкова светли, че почти не се забелязват. От това лицето й изглежда безизразно. Тя втренчва в Лайда пълните си с тревога очи, взира се в нея със същия странно очакващ поглед, както в занаятчийското ателие.

В този момент Лайда се чувства виновна за това, че й се скара да мълчи. Момичето само си тананикаше, опитвайки се да запълни времето си. Какво лошо имаше в това? Решава да направи постъпки за сдобряване и затова вдига ръка и помахва.

Червенокосата също вдига ръка, но за разлика от Лайда, притиска пръсти към стъклото. Започвайки от кутрето, тя повдига и притиска пръстите на ръката си, един по един, в строга последователност и ритъм. „Тя е луда“, помисля си Лайда, но тъй като няма какво друго да прави, продължава да наблюдава. Кутре, безименен, пауза. Среден, показалец. Пауза. А после в бърза последователност — палец, кутре, безименен. Среден, показалец, пауза. Палец, кутре, пауза.

И отново бързо, безименен, среден, показалец, палец, кутре. А после на интервали по три, безименен, среден, показалец, пауза, палец, кутре, безименен, пауза, среден, показалец, палец, пауза, кутре, безименен, среден. В този момент Лайда осъзнава, че това е песен. Само че червенокосата не възпроизвежда нотите за пиано, а ритъма на песента.

А Лайда знае коя е тази песен. Това е онази отвратителна, ужасна, способна да се загнезди в съзнанието и бавно да те подлуди „Блести, блести“. Отегчена, Лайда се оттегля от прозореца и сяда на пода, опряла гръб на стената.

Ами ако това е животът, който я очаква оттук насетне? Ако заповедта за преместване не дойде никога? Тя поглежда към изкуствения прозорец. Да не е превключен на здрачаване? Дали след време ще познава всяка промяна на изкуственото слънце, от сутринта чак до вечерта?

Тя пропълзява до матрака и издърпва рогозката изпод завивките. Започва да разплита пластмасовите ленти. Ще го направи отново. Ще изработи нещо хубаво. Точно така. Това ще успокои разклатените й нерви. Тя разпределя лентичките по цветове и започва да обмисля кои шарки ще й доставят удоволствие. Хубаво би било, ако успее да вплете някакво послание в рогозката. „Помощ“ — това ще напише. „Не съм луда. Измъкнете ме оттук!“

Но кой би могъл да го види? Ще трябва да държи рогозката вдигната на прозореца с надеждата, че някое от момичетата ще го прочете. В този миг се сеща за червенокосата. Ами, ако тя не е луда? Ако песента съдържа послание?

Тя си припомня наум текста на песента.

Високо горе над земята.

Като диамант във небесата.

Тя започва да сплита пластмасовите ленти — синя, лилава, червена, зелена, създавайки шахматен десен. Песента продължава да звучи в главата й, но лишена от всякакъв смисъл. Просто се е загнездила там. Чува мелодията, но без текста, и тогава, докато пръстите й се движат ритмично напред-назад, думите изплуват в съзнанието й. Но това не е „Блести, блести“. А азбуката. Никога досега не е забелязвала, че двете песни имат една и съща мелодия.

А, Б, В, Г, Д, Е, Ж… Букви, език.

Тя се изправя, оставяйки останалите пластмасови ленти да се разпилеят на пода. Лайда притичва до прозореца и ето че бледото лице на червенокосата е още там, момичето я чака да се появи.

Лайда притиска пръсти към прозореца. Тя подхваща азбуката в ритъма на песента, докато пръстът й не замира на буквата „М“, след което започва отначало, спирайки на „Н“.

Червенокосата се усмихва и този път й помахва.

Стъмва се. Светлината става прекалено оскъдна. Лайда описва с пръст въпросителен знак на прозореца. Какво иска да сподели с нея така отчаяно? Какво?

Момичето започва да диктува посланието си буква по буква. Това е бавен процес и Лайда кима всеки път, щом разбере коя е буквата. Повтаря си тихичко буквите, за да не забрави на кое място в думата се намира. А в края на всяка дума червенокосата описва черта на прозореца.

Дотук посланието гласи: М-н-о-г-о / о-т / н-а-с. / Н-и-е / щ-е…

В коридора се появява една от надзирателките. Момичетата се отдръпват от прозорците си. Лайда се мушва под завивките, преструвайки се на заспала. Ние ще… какво? Мисли си тя? Какво?

Ала щом чува, че стъпките на надзирателката заглъхват надолу по коридора, тя се връща обратно на прозореца. Червенокосата я няма, но след няколко секунди тя също се появява.

Момичето изписва: П-р-е-в-… „Превъзмогнем?“ — опитва се да отгатне Лайда. Дали ще превъзмогне това заточение? Дали това не е послание за надежда до всички, които са затворени тук и се чувстват отчаяни?

Не. Червенокосата продължава да диктува посланието си. Изписва втората част от думата: з-е-м-е-м. Ще „превземем“ ли? Какво ще превземат?

Лайда предава буквите възможно най-бързо: б-о-л-н-и-ц-а. Отново описва въпросителен знак на прозореца.

Червенокосата я поглежда с безизразното си лице и поклаща енергично глава. Не, не, не.

Лайда описва нов въпросителен знак на прозореца. Какво тогава? Трябва да разбере.

В стаята е почти тъмно. Лайда едва успява да различи показалеца на червенокосата върху стъклото. Червенокосата изписва пет букви: К-у-п-о-л.

Лайда втренчва поглед в нея. Нищо не разбира. Тя вдига пръст на прозореца и описва нов въпросителен знак.

Червенокосата й отговаря: К-а-ж-и / м-у.

Партридж

Стрелички

Затворите, приютите и санаториумите са сринати, колос след колос, като овъглени скелети от ковано желязо, а къщите в опасаните с ограда жилищни комплекси са опожарени или напълно заличени. А пластмасовите детски площадки, пиратски кораби и мини замъци се оказват доста по-устойчиви. Почернелият, почти напълно изравнен и прашен терен е осеян с големи безформени цветни буци, приличащи на разкривени скулптури — снимки на тези обекти Партридж е виждал в часовете по история на изкуството.

Арт инсталации — така ги наричаше господин Уелч. По някакъв странен начин в момента Партридж изпитва удоволствие при вида им. Представя си господин Уелч, който до известна степен прилича на умалена версия на Гласингс. Понякога Уелч има навика да обяснява нещо, застанал пред проектора, докато цветните петна играят по издължената му фигура, хлътнали гърди и лъскаво плешиво теме. Той беше в журито, избрало птицата на Лайда. Вероятно никога повече няма да види нито Уелч, нито Гласингс или пък Лайда. Няма да види и птицата. Ами Преша?

Брадуел върви отпред, обвил с ръка дръжката на ножа вътре в якето си. А Партридж е въоръжен с куката и месарския нож, дадени му от Брадуел, но въпреки това тук, на открито, се чувства уязвим и леко неуравновесен. Кодирането постепенно взима контрол над тялото му. Понякога усеща въздействието на програмирането, което се опитва да овладее мускулите му, да проникне в костите и да прогори нервните окончания на клетките. Това е едно чувство, което не може да опише — сякаш кръвта потича гъста във вените му и усеща присъствието на нещо чуждо в тялото си. И въпреки че е имунизиран срещу поведенческото кодиране благодарение на сините хапчета, които майка му го накара да изпие на плажа, останалите аспекти на кодирането са проникнали в химическия състав на мозъка му. Може ли да вярва на собствения си мозък? В момента има чувството, че много подробности му се губят.

— И какво представлява тази заслужаваща доверие жена?

— Не знам точно — отвръща Брадуел.

— Не си ли я срещал досега?

— Не — отвръща Брадуел. — Но съм чувал слуховете.

— Слухове ли?

— Да. Тя е единственият ни шанс — отсича Брадуел. — Стига пазителите й да не ни убият.

— Пазителите й могат да ни убият?

— Ако не я пазят, няма да бъдат никакви пазители.

— По дяволите — ядосва се Партридж. — Докара ме тук само заради някакви слухове?

Брадуел спира и се обръща към него.

— Да изясним този въпрос веднъж завинаги. Докарах те тук, за да намерим Преша, за чието изчезване ти също имаш вина.

— Съжалявам — отвръща Партридж.

Брадуел отново поема напред. Партридж тръгва след него.

— Точната дума не е слухове. А по-скоро мит. Но, ако имаш по-добра идея, заповядай?

Партридж, разбира се, няма никакви идеи. Тук, на това място, той е само един чужденец. И няма какво да предложи.

Понякога Партридж си представя, че това не е истина, а добре режисирано пресъздаване на страховито бедствие, но не и самото бедствие. Спомня си, че веднъж посетиха един музей заедно с целия клас. В различните крила на музея имаше миниатюрни възстановки с истински актьори, които разказваха за живота преди „Завръщането на добрите обноски“. Всяка от тези възстановки беше посветена на определена тема: преди изграждането на серията внушителни затвори; преди трудните деца да получат правилно лечение; когато феминизмът не е поощрявал женствеността; когато медиите били на нож с управляващите, вместо да обединят усилия в името на едно общо благо; преди обществото да се научи да разпознава хората с опасни идеи; когато правителството е трябвало да иска разрешение, за да защити добрите граждани от злото по света и злото сред нас; преди да изчезнат оградите около жилищните квартали с алармени инсталации и приветливи портиери, които познават всекиго по име.

В най-горещата част на деня на широката морава пред музея се провеждаше военна възстановка на избухналите в някои градове въстания срещу „Завръщането на добрите обноски“ и техните закони. С подкрепата на военните правителството успя да потуши с лекота тези бунтове — в повечето случаи политически демонстрации, прераснали до прояви на насилие. На помощ се притече и вътрешната милиция на правителството, наречена „Праведна червена вълна“. Шумотевицата беше оглушителна, от високоговорителите се лееше звукът на сирените, предизвестяващи атака. Децата от неговия клас си купиха от магазинчето за сувенири мегафони, доста реалистични наглед ръчни гранати и емблеми на движението „Завръщане на добрите обноски“. Той искаше да си купи стикер с надпис: „ЗАВРЪЩАНЕ НА ДОБРИТЕ ОБНОСКИ — НАЙ-ДОБРИЯТ ВИД СВОБОДА“ — написани върху развяващо се американско знаме, под което се четяха думите: „БЪДИ НАЩРЕК“. Но майка му не му даде пари за магазина за сувенири, в което нямаше нищо чудно.

Сега, разбира се, е наясно, че музеят е бил пропаганда. И все пак за един кратък миг би могъл да си представи, че Разтопените земи са един автентичен музей на открито.

— Помниш ли какво е било тук преди Детонациите? — обръща се той към Брадуел.

— Живях тук известно време с леля ми и чичо ми.

Майката на Партридж, която е отказала да напусне града, е идвала тук в домовете на приятелите му. Спомня си звука на затварящия се портал — тихото бучене на електрическия ток, скърцащите механизми, високия звън на метал. Къщите в затворените жилищни комплекси му изглеждаха самотни, въпреки че бяха натъпкани плътно една до друга, като всяка от тях разполагаше с тясна ивица трева, покрита с кадифен химически блясък.

— Имаш ли спомени как е изглеждало това място? — пита го Партридж.

— Само такива, които искам да забравя.

— Тук ли беше, когато се случи?

— Разхождах се далече от квартала. Бях от този тип деца, които никога не стоят там, където трябва да бъдат.

— Повечето деца стояха затворени вкъщи, изолирани от обществото — отвръща Партридж. — С мен също беше така.

Децата обичат да дърдорят. На тях не може да им се вярва, защото повтарят като папагали думите на родителите си. Майката на Партридж му беше казала: „Ако някой те попита какво мисля по даден въпрос, кажи, че не знаеш“. Никога не му позволяваше да остава дълго време в дома на някой приятел. Да не говорим за постоянния страх от вируси, от нещо заразно. Околната среда беше изложена на риск. Питейната вода будеше постоянно подозрение, тъй като често пъти биваше замърсявана, а магазините за хранителни стоки — заразявани. Имаше много бракувани продукти. Така че дори да не бяха Детонациите, в академията им втълпяваха, че пак щяха да имат нужда от Купола. А той се беше оказал един доста прозорлив проект. Детонациите — възможно ли е баща му да е бил замесен в това от самото начало? В редките случаи, в които говореше за Детонациите, ставаше ясно, че ги приема почти като природен катаклизъм. Неведнъж го беше чувал да казва: „Това е Божие дело. Но с нас Господ бе милостив“. Или пък: „Благодаря ти, Господи, затова че ни благослови“.

Партридж си спомня един път, когато с майка му се отбиха в дома на негов приятел, но се оказа, че майка му е изчезнала. И сега се пита дали останките на къщата не са се запазили някъде тук — сред този обширен опустошен пейзаж.

— Госпожа Феърлинг — изрича на глас, припомняйки си името на жената.

— Моля?

— Госпожа Феърлинг беше майката на моя приятел. Понякога пътувахме заедно с колата. Майка ми я харесваше. Тя имаше син на моята възраст, Тиндал. Един ден щяхме да си играем в дома им, намиращ се в един от тези затворени комплекси, но когато пристигнахме, се оказа, че е изчезнала. Някаква непозната отвори вратата. Каза, че била социална служителка и че щяла временно да се грижи за детето, докато господин Феърлинг не намери кой да замести жена му у дома.

— А майка ти как реагира? — пита Брадуел.

— Попита какво се е случило и жената обясни, че госпожа Феърлинг престанала да посещава сбирките на ЖФ, а след това и църковните служби.

— „Женствените Феминистки“.

— Майка ти беше ли една от тях?

— Разбира се, че не. Тя не искаше да има нищо общо с подобни консервативни идеали. Намираше ги за пълни глупости, все едно да кажеш: „Много сме си добре такива, каквито сме! Хубави, женствени и безопасни“.

— Майка ми също ненавиждаше това движение. С баща ми все се караха за това.

Майките на приятелите му членуваха в ЖФ. И винаги носеха червило, което изглеждаше хубаво, въпреки че понякога се отпечатваше на зъбите им.

— А какво стана с госпожа Феърлинг? — пита Брадуел.

— Не знам.

Тогава жената им каза, че рехабилитацията невинаги траела до живот. После им предложи услугите си: „Можем да бъдем много полезни, когато някой преживее внезапна загуба“. Но майка му й отказа. Спомня си как беше стиснала ръката му над лакътя, отвеждайки го бързо до колата, сякаш именно той беше сторил нещо лошо.

— Докато пътувахме към къщи, ми каза, че неслучайно са построили толкова високи затворите, рехабилитационните центрове и санаториумите. Причината за това е да напомнят на хората, че има само две възможности: да живееш под техния покрив или в тяхната сянка.

Вече се мръква и сенките стават все по-плътни. Зверовете може да са навсякъде. Двамата заобикалят няколко разтопени детски площадки и прескачат една смачкана телена ограда.

— Ами твоите родители — започва Партридж, — как изобщо са успели да се доберат до истината, след като в „Червените омари“ са отказали на „Най-добрите от най–добрите“? Нали не са имали достъп.

— Късмет — отвръща Брадуел, — но от сегашната ми гледна точка не съм сигурен дали е бил добър, или лош. Баща ми спечели стипендия, с която отиде да изучава ритуалите в едно затънтено японско рибарско селце, и там едно семейство му дало видеозапис на жена, оцеляла след Хирошима, но на висока цена. Ръката й била срасната с един джобен часовник. Имало много други като нея — хора, слели се ведно с животни, със земята и дори помежду си. И те били отведени някъде от правителството, след което никой повече не ги видял.

— В Купола ни карат да изучаваме древните култури. Пещерни рисунки, останки от керамични съдове, а понякога и мумиите. И други подобни неща. Но така е по-лесно.

— Предполагам — Брадуел поглежда към Партридж, сякаш иска да му каже, че оценява неговата откровеност. — Всъщност подобно на много историци баща ми не вярва, че атомната бомба е единствената причина за капитулацията на Япония. До самата капитулация японците жертват живота си, без да показват никакъв страх. Родителите ми се питаха, дали причината не е страхът на императора от ужасните последици от избухването на бомбата. Като островна култура, японците са изключително хомогенна нация. И може би тъкмо тази мисъл не е могъл да понесе императорът — не толкова, че ще бъдат унищожени, а възможните деформации и мутации. Генералите били принудени да се предадат, а хората, с различна форма и степен на срастване заради бомбата, били отведени на тайно място за извършване на проучвания. Така че цензурата, която Макартър налага относно последствията от избухването на атомната бомба, потулването на свидетелските показания и разказите на очевидци, и дори на научните доклади, което е чисто и просто заповед за мълчание, наложена на японците, плюс тяхното чувство на национален срам… Всички тези неща, взети заедно, довеждат до потулване на ужасната истина, както и на мутациите.

Стигат до един участък от оградата, който все още стои на мястото си. Брадуел се покатерва пръв. А Партридж поема след него. После и двамата скачат от другата страна. Пред тях се простира още едно открито пространство, покрито с овъглени останки и големи петна разтопена пластмаса.

— Ами Съединените щати? — пита Партридж.

— Наистина ли искаш да знаеш? Казвали са ми, че съм прекалено педантичен.

— Да, искам.

— Щатите знаели за обърканите и нежелани последици от бомбата и тихомълком започнали да разработват нови научни технологии — бебчетата на баща ти. Технологии, с чиято помощ в структурата на сградите ще бъде вградена защита срещу радиоактивност и която ще създаде възможност за контролиране на въздействията от радиацията. И вместо обърканите и нежелани кръстоски, правителството на Съединените щати съвсем целенасочено се опитвало да постигне кръстоски за създаване на нови супервидове.

— Кодирането. Вече съм преминал през част от програмата. Въпреки че не съм завършен екземпляр — личи си, че се гордее с това, не че се е налагало да изпробва уменията си срещу някого. Но това е чисто и просто факт.

— Наистина ли?

— Седж беше завършен екземпляр, но не и аз — отвръща Партридж. — Но родителите ти как са успели да се доберат до тази информация?

— Един от генетиците, Артър Уолронд, беше приятел на майка ми, Силва Бернт. Уолронд водел бурен социален живот, карал кабрио и имал „голяма уста“ и нечиста съвест. Един уикенд той посетил родителите ми, напил се и решил да се разтовари от някои тайни, свързани с новите научни технологии. Те, разбира се, паснали напълно на теориите на родителите ми. А след това започнал редовно да ги снабдява с информация — Брадуел спира и обхваща с поглед изгорелите останки на сринатия до основи жилищен район. После разтрива слепоочията си. Изглежда уморен.

— Какво има? — пита го Партридж.

— Нищо. Просто си спомних как убеди родителите ми да ми вземат куче. „Той е единствено дете в семейство на работохолици. Вземете на горкото дете едно помиярче!“ Уолронд беше отпуснат, нисък, с патешка походка, но затова пък много сладкодумен, с готина кола и, най-странното, любимец на жените. Просто не разполагаше с нужното телосложение за такъв начин на живот. Той знаеше за какво могат да бъдат използвани нещата, върху които работи. Правителството използваше термина „неограничени възможности“, а той винаги добавяше „за унищожение“.

Беше немарлив човек. Когато правителството откри, че от него изтича информация, дадоха му предупреждение, както и достатъчно време да се самоубие, преди да се появят в дома му и да го арестуват. И той им направи услуга. Свръхдоза — Брадуел въздиша. — Кръстих кучето Арт в памет на Артър Уолронд. Но се наложи да го махна след смъртта на родителите ми. Леля ми беше алергична. Аз обаче обичах онова глупаво куче.

Брадуел спира и поглежда към Партридж.

— Баща ти е замесен в смъртта на родителите ми. Вероятно той лично е издал заповедта. Застреляли са ги в съня им още преди Детонациите, от упор, със заглушител. В това време съм спал в леглото си. А когато се събудих, ги намерих.

— Брадуел — Партридж посяга към него, ала Брадуел отстъпва назад.

— Знаеш ли какво си мисля понякога, Партридж? — наблизо се чуват животински звуци, вой и птичи грак. — Мисля, че тогава вече умирахме от всевъзможни суперболести. Санаториумите бяха препълнени. Затворите също бяха приспособени така, че да могат да поберат останалите инфектирани. Водата беше замърсена с нефт. Освен това големите градове бяха обхванати от бунтове. Задушавахме се от всевъзможни замърсители и радиация. Умирахме с пламнали бели дробове. Оставиха ни да се оправяме сами и ние бяхме разяждани от болести, изгаряхме живи. Без Детонациите щяхме да се стопим постепенно и накрая да се изпотрепем взаимно до смърт. Така че — те само ускориха този процес. Това е всичко.

— Не го мислиш наистина.

— Не — отвръща Брадуел, — когато съм малко по-оптимистично настроен, си мисля, че сме имали шанс да преобърнем нещата. Имаше много хора, които също като родителите ми се бореха на правилната страна. Само че не им стигна времето.

— Е, предполагам, че това наистина минава за оптимизъм.

— Не е толкова лошо да бъдеш отгледан от врагове на държавата. Растях преситен с информация. След Детонациите знаех, че трябва да избягвам супермаркетите. Освен това знаех, че не бива да се надяваме на помощ. А останалите очакваха тъкмо това — вода и одеяла, раздавани от армията, и медицинска помощ. Бях научил достатъчно от родителите си и нямах доверие на никого. По-добре да те смятат за умрял. Така че сега съм мъртъв. Да знаеш, че не е чак толкова зле.

— Трудно е да умреш, ако вече си мъртъв.

— Но знаеш ли какво не ми дава мира?

— Какво?

— Сред вещите на родителите ми открих една бележка от Уолронд — пиянски драсканици. „Лошото е, че могат да спасят всички, но няма да го направят.“ Не спирам да мисля за това. А после в една статия прочетох, че задават въпрос на Уилъкс за радиационната защита на Купола. Отговорът му беше: „Радиационната защита предлага неограничени възможности за всички ни“.

— Но на практика не е така. Поне не за всички.

— Баща ти е искал да постигне почти пълно унищожение, за да може да започне отначало. Дали не се е състезавал с някого, който е бил по-близо до тази цел? Или пък с някого, който е бил на път да предложи радиационна защита за всички? Дали не е бил като изобретателя на бронята, след който всички се въоръжили с брони, така че се наложило да изобрети арбалета — омагьосаният кръг оръжие, защита, по-добро оръжие, по-добра защита?

— Не знам. За мен той е един напълно непознат — за миг Партридж пожелава баща му да е мъртъв. „Зъл човек“, мисли си той. Баща му е не просто способен на злини. Той е вършил злини. „Но защо?“ — пита се Партридж. — Съжалявам за родителите ти.

Накъдето и да се обърне, погледът му среща безкрайни опустошени пространства. Олюлява се лекичко, опитвайки се да преглътне истината. В този момент обаче се препъва в нещо.

Възвръщайки равновесието си, той се навежда и вдига от земята някакъв метален предмет с три спици, прикрепени ветрилообразно около остро връхче, покрит със спечена мръсотия и пепел. Брадуел се връща обратно, поглеждайки предмета в ръцете му.

— Това стрела ли е? — пита Партридж. — Имаше едни стрелички, които се хвърлят по мишена, но те бяха по-малки.

— Тази се играе на открито.

Партридж чува шума, преди да зърне онова, което го издава — свистящ звук, наподобяващ бръмчене. Той блъска Брадуел встрани. Двамата се стоварват тежко на земята, като ударът изкарва въздуха от гърдите им, а в прахоляка зад тях се забива още една стрела. Брадуел се изправя несигурно на крака.

— Насам! — казва той, след което двамата се втурват към една червено-синя пластмасова буца и се скриват зад нея.

Стрелите изсвистяват веднага подире им и се забиват с глух удар в другия край на пластмасовото им прикритие. После настъпва тишина.

Партридж се оглежда и вижда постройка, укрепена с тухли, и стени, подпрени с подобни буци, довлечени от околните дворове.

— Къща — казва той. — Отпред има ниска ограда.

Партридж си спомня скованите от колчета огради с люлеещи се врати на панти и онези подстригани кученца, подскачащи из двора. Тази ограда обаче се състои от забити в земята пръчки, на всяка от които е закачено по нещо. Отначало не успява да отгатне какви са странните предмети, но тогава забелязва един почернял заоблен гръден кош — редица широки ребра, някои от които натрошени или липсващи. През две пръчки съзира широк скелет. Човешки. Част от черепа липсва. Пред останките на къщата са оставени още два черепа, осветени отвътре със свещи, също като тикви-фенери. Хелоуин. Партридж си спомня кашона, който е надянал, за да изглежда като робот. Разтопените земи бяха популярно място по празниците, с висящите по дърветата призраци и олюляващи се на покривите фигурки на Дядо Коледа. Забелязва също и градината, мръсотия с пръснати сред нея колчета, които отново се оказват кости. Това са кости на ръце с разперени пръсти, подредени така, че да изглеждат като разцъфнали цветове. В един друг свят всички тези неща — ограда от колчета, тикви-фенери, градинка — означават дом. Но не и тук.

— Какво има? — пита Брадуел.

— Това не е на добре. Изглежда, се гордеят с убитите от тях хора. — Още една стрела се забива в пластмасата. — Освен това имат точен мерник. Това ли са пазителите?

— Предполагам — отвръща Брадуел. — Ако е така, трябва да се предадем. Целта е да бъдем заловени и да проникнем вътре. Но ще разбера дали са те чак когато ги видя. Трябва ми по-добра видимост. Отивам зад онази буца ей там — посочва пред себе си Брадуел.

— Гледай да не те улучат.

— С колко стрели могат да разполагат?

— Аз лично не бих искал да разбера какво използват, щом свършат стрелите — поклаща глава Партридж.

Брадуел хуква в спринт. Стрелите политат след него. Той надава вик. Залита настрани, хващайки се за лявата си ръка. Улучен е в рамото. Въпреки това продължава да тича, като накрая се хвърля зад следващата пластмасова буца.

Партридж се втурва след него, преди Брадуел да успее да го спре. Той спринтира до мястото и се хвърля до Брадуел, забелязвайки, че ръкавът на якето му е просмукан от кръв. Партридж посяга към стрелата, заседнала в рамото на Брадуел.

— Недей! — спира го Брадуел и се претъркулва далече от него.

— Трябва да я извадим — убеждава го Партридж. — Да не те е страх от малко болка? — той хваща ръката му над лакътя. — Ще го направя бързо.

— Чакай, чакай — спира го отново Брадуел. — Направи го на три.

— Добре — Партридж притиска ръката на Брадуел, приковавайки я към земята, след което увива пръсти около стрелата. Заседнала е надълбоко. — Едно, две… — И Партридж издърпва стрелата, като разпаря ръкава на якето.

— По дяволите! — надава вик Брадуел. От раната бликва кръв. — Защо не преброи до три?

„Стари сметки“, казва си наум Партридж, изпитал внезапен импулс да се разплати с Брадуел заради презрението и задето го бе фраснал в корема след изчезването на Преша. В известен смисъл дори го мрази, но само защото Брадуел го беше намразил пръв.

— Трябва да превържем раната — казва Партридж.

— По дяволите! — изохква отново Брадуел, притискайки ръката към гърдите си.

— Свали якето — Партридж му помага да го съблече. После откъсва ръкава точно на съдраното място и го увива около рамото, опитвайки се да го пристегне. — Ще ми се да бях успял да ги разгледам по-добре — продължава той.

— Знаеш ли какво? Току-що желанието ти се изпълни — Брадуел посочва точно пред тях.

А там, ниско над земята, просветват чифт очи. Някакво дете надзърта иззад крака на друго по-високо същество, облечено в бойно снаряжение — метален нагръдник, изработен от острите зъбци на косачка и каска. Над едното рамо на жената е преметната дълга плитка. Въоръжението й се състои от доста необичайни предмети — верига от колело, бормашина и трион.

— Имаме късмет — обажда се Партридж. — Тя е сама с едно дете. А ние сме двама.

— Не бързай толкова — предупреждава го Брадуел.

Зад нея тихо изплуват и други. Те също са жени, повечето от които с деца — някои са гушнати на ръце, а други стоят прави до тях. Носят още оръжия — кухненски ножове, вилици за скара с два остри зъба, шишове, градинарски ножици. Лицата им са осеяни с парченца стъкло и фаянс, частици от огледала, късове метал и пластмаса. Много от жените носят бижута, сраснали се на китките, на шиите или на ушите им. Налага се да изчовъркват кожата, за да й попречат да зарасне върху бижутата, които са очертани с тънък тъмночервен контур.

— Е, намериха ли ни? Това ли е компанията, на която се надяваше? — обажда се Партридж.

— Да — отвръща Брадуел. — Така ми се струва.

— Мисля, че са домакини — прошепва Партридж.

— С децата си — додава Брадуел.

— Те защо не са пораснали?

— Не могат. Приковани са към телата на майките си.

На Партридж му е трудно да повярва, че хората, живели навремето в този район, са способни да оцелеят. Та те винаги са били само едни последователи, на които им е липсвал кураж да отстояват убежденията си. А онези, които бяха наистина смели, като госпожа Феърлинг например, изчезнаха. Дали това са майките и децата от затворените жилищни комплекси, които навремето ликуваха в своя пластмасов свят?

— Нима ще бъдем пребити до смърт от масата?

Щом множеството се приближава към тях, Партридж забелязва, че децата не просто стоят до майките си. Те са приковани към тях. Жената, появила се първа, пристъпва с неравна походка. А детето, което на пръв поглед е обгърнало крака й, всъщност се е сраснало с него. Момченцето няма крака, разполага с една-единствена ръка, а торсът и главата му излизат от бедрото на жената. Друга от жените надзърта иззад валчеста бебешка глава, която изглежда като увиснала на врата й гуша.

Лицата им са ъгловати и мрачни. А телата — леко прегърбени, сякаш готови да нападнат.

Партридж вдига шала нагоре, за да прикрие небелязаното си лице.

— Късно е за това — казва му Брадуел. — Най-добре си вдигни ръцете и се усмихни.

Все още на колене, двамата вдигат ръце над главите си.

— Предаваме се — казва Брадуел. — Дойдохме да се срещнем с Вашата добра майка. Нуждаем се от помощта й.

Едната със сраснало се на крака й дете пристъпва напред и тиква в лицето на Партридж един закрепен на дълга тояга нож. Друга жена, въоръжена с чифт дълги и остри градинарски ножици, се приближава към Брадуел и го изритва с невъобразима сила в гърдите. Тя поднася инструмента към лицето му и започва да щрака с ножицата, чиито остриета се разтварят и събират — проблясващи и смъртоносни. Ножицата се е сляла с едната й ръка, затова борави с инструмента с помощта на другата. Тогава тя стъпва с босия си крак на гърдите на Брадуел, разтваря широко ножицата и я насочва към гърлото му.

Партридж усеща как ръката му се плъзва назад. Той изважда месарската кука и се завърта, олюлявайки се над главата на едно стъписано дете. Майката на малкото момиченце е свързана с него посредством ръката, сраснала се на гърба му. Жената светкавично забива коляно в корема му, стоварва юмрук в брадата му, и доближава един кухненски нож до сърцето му.

Момиченцето се разсмива.

Партридж си дава сметка, че тези жени, споделящи едно общо тяло с децата си, са съобразителни и жестоки. Те са войници. Със силата от кодирането би могъл да се справи с половин дузина от тях, но в този момент забелязва, че те са повече от сто. Сенките им се раздвижват. Към тях бързо се приближават други жени, които ги претърсват и прибират ножовете, месарската кука и новопридобитите стрели.

Жената с кухненския нож сграбчва Партридж за ръката с такава сила, сякаш в плътта му се забиват остри като бръснач зъби. Принуждава го да се изправи на крака. Той свежда очи към побелялата си ръка, оцапана с кръв, след което поглежда към дланта й, на която проблясват парченца огледало. Тя изважда от колана си стара калъфка за възглавница. Зад него друга жена извива ръцете му и ги завързва толкова стегнато на гърба му, че лактите му почти се докосват. Поглежда към Брадуел, когото също са изправили на крака и в момента завързват.

Последното нещо, което Партридж вижда, преди да нахлузят калъфката на главата му, е един златен кръст и тънка верижка, вдълбани на нечии обгорели гърди.

След това всичко потъва в мрак под тъмното покривало, заглушаващо дори собствения му влажен дъх.

Замисля се за океана. Един път на плажа майка му не беше ли го увила с одеялото? Не беше ли доловил с ушите си плющящия на вятъра плат, заглушаващ вечното бучене на океана? Какъв ли е океанът сега? Виждал беше негови снимки, черно-бели. Той е бурен и неукротим. Но черно-бялата снимка не е в състояние да улови същността на океана. Нито пък статичното изображение. Партридж затваря очи и си представя, че е увит в одеялото, океанът бучи наблизо и майка му е до него. Надява се, че няма да умре.

Едно дете проплаква с пронизителния писък на чайка.

Преша

Араби

Долната част от лицето на Ингършип е заета от метална челюст и подвижна изкуствена става, заемаща мястото на истинската. Поставена е от човек, който си разбира от занаята, от професионалист. А не от някой шивач на плът като дядо й. Не. Операцията е била извършена от човек с истински умения и инструменти. Изкуствената става позволява на Ингършип да говори, дъвчи и преглъща. Въпреки това изговаря думите малко сковано и затруднено. Металът, подпъхнат под кожата на брадичката, продължава толкова нагоре, че е невъзможно да се установи къде свършва металът и къде започва кожата, покриваща черепа, защото Ингършип носи на главата си войнишка шапка. Останалата част от главата му е гладко избръсната, с розов тен. Видът на главата му изпълва Преша с ужас, защото й напомня за изстрела, при който главата на сакатото момче се отметна назад и издрънча на земята. Тя не е убиец, но позволи момчето да бъде застреляно. Вярно е, че то и бездруго щеше да умре. Нали само̀ беше помолило Ел Капитан да го застреля. Но от това не й става по-леко. Чувства се отговорна.

Преша седи срещу Ингършип на задната седалка на един фантастично лъскав черен седан. Слънцето е точно над главите им. Според заповедите Ел Капитан трябваше да придружи Преша Белз до намиращата се на три мили път от щабквартирата срутена водна кула с разцепен и почернял куполовиден връх, където вече ги очакваше неестествено лъскавият и непокътнат автомобил. Тогава задният прозорец се спусна надолу с леко бръмчене, разкривайки лицето на Ингършип.

— Влизайте вътре — каза им той.

Преша последва Ек Капитан, който заобиколи от другата страна. Той отвори вратата. Преша се вмъкна първа, а Ел Капитан влезе подире й и затръшна вратата. Наложи се да седне прегърбен напред заради пушката, преметната на рамото му, и Хелмут на гърба му. Брат му заемаше доста място и с него колата изглеждаше претъпкана. Ингършип го изгледа студено, сякаш всеки миг щеше да нареди на Ел Капитан да го разкара от колата. Представяше си как Ингършип казва: „Нещо против да оставим товара ти в багажника?“.

Но вместо това Ингършип отсече:

— Излез.

— Кой? Аз ли? — попита Ел Капитан.

— Аз ли? — обади се Хелмут.

— Ти ще чакаш тук — кимна Ингършип. — Шофьорът ще я докара обратно.

Преша не искаше Ел Капитан да си тръгва. Тя не искаше да остава сама с Ингършип. Имаше нещо в механизираната му реч и неестественото спокойствие, което я караше да потръпва. Ел Капитан отвори вратата, излезе навън и я затръшна, след което почука на прозореца.

— Натисни бутона — каза й Ингършип.

Преша натисна бутона върху дръжката на вратата и с върха на пръста си усети електрическата вибрация. Прозорецът се спусна надолу.

— Колко време ще се забавите? — попита Ел Капитан. Преша забеляза, че показалецът му се плъзва към спусъка.

— Изчакай я да се върне — нареди Ингършип и каза на шофьора да тръгва.

Колата потегли рязко, бълвайки облаци прахоляк, и те политнаха напред. В съзнателния си живот Преша никога не се беше возила на автомобил, като изключим камиона на ОСР, където я натовариха с вързани ръце и залепена с тиксо уста. Дали изобщо помнеше усещането, заровено дълбоко в паметта й? Боеше се да не се плъзне от седалката. През прозореца нахлуваше вятър, а заедно с него и пепел.

— Затвори прозореца! — изрече високо Ингършип.

Преша натисна другия край на бутона и стъклото се издигна нагоре.

Навън започва да ръми, но седанът е толкова излъскан, че дъждът се събира на капчици по ламарината, които веднага се плъзват надолу. Преша иска да разбере откъде се е взела тази кола. Тя е толкова лъскава и без нито една драскотина. Дали не е била държана в някой свръхукрепен гараж?

Шофьорът ги държи под око в огледалото за обратно виждане. Той има месесто туловище и дебели ръце, които стискат волана. Кожата му е смугла, с изключение на обгорените участъци, които са яркорозови на цвят. Носят се по безлюдните останки на една разнебитена магистрала. По-голямата част от пътя е разчистена от останките, но въпреки това се придвижват бавно. Пейзажът наоколо е безлюден. Разтопените земи с изгорелите затвори, рехабилитационни центрове и санаториуми, отдавна са останали зад гърба им. Пътят е преминал в редица обрасли с буренак коловози. Ориентирайки се по слънцето, Преша разбира, че се движат на североизток. От време на време се мяркат оголените стълбове на билбордове, разтопените останки на крайпътни ресторантчета, бензиностанции и мотели, изкормените търбуси на огромни тежкотоварни автомобили и изгорели камиони, лежащи край пътя като почернелите ребра на издъхнали китове. Тук-там се виждат довлечени от руините останки, подредени така, че да изпишат някакво послание: „АДЪТ Е ТАМ, КЪДЕТО Е СЪРЦЕТО“. Или доста по-недвусмисленото: „ПРОКЪЛНАТИ“.

След това пейзажът става запустял. Мъртвите полета. Видът им напомня на Преша, че е късметлийка. Тук не е останало нищо друго, освен опожарената земя, която се простира, докъдето поглед стига. Път няма. Малкото недорасли изсъхнали храсти са единствената растителност тук.

Но Мъртвите полета не са напълно мъртви. От време на време повърхността на земята се накъдря от неочаквано движение — скитащи се Пясъчни създания, същества, станали част от самата земя.

Атмосферата на Мъртвите полета изопва нервите им. Бръмченето на колата заглъхва, сякаш налягането на въздуха пада. От земята се надига Пясъчно създание — огромно същество подобно на мечка, но с тяло от пръст и пепел. Шофьорът успява да го избегне, свивайки встрани.

Ингършип изправя сковано гръб. До този момент дава достатъчно ясно да се разбере, че няма намерение да навлиза в сериозни разговори, поне не засега.

— Не си излизала извън града, нали? — въпросът стъписва Преша, която не е свикнала да води разговор на общи теми.

— Не.

— Най-добре беше Ел Капитан да не идва с нас. Още не е готов за това. Недей да му казваш какво си видяла тук. В противен случай ще има да се цупи — казва Ингършип. — Ще ти хареса, Белз. Мисля, че ще оцениш по достойнство резултатите, които сме постигнали. Обичаш ли стриди?

— Стриди ли? — учудва се Преша. — От морето?

— Надявам се, че обичаш. Защото са в менюто за вечеря.

— Как ги уловихте? — интересува се Преша.

— Имам връзки — отвръща Ингършип. — Стриди с половин черупка. Става дума за придобит вкус.

„Придобит вкус?“ Преша няма никаква представа какво означава този термин, но й харесва как звучи. Нима вкусът е нещо, което се придобива? Би била щастлива да можеше да се храни достатъчно редовно, за да придобие какъвто и да е вкус. Би била щастлива да можеше да придобие първо един, а после и втори, и трети вкус, докато не събере цяла колекция от вкусове. Но това няма да стане. Напомня си, че не бива да се доверява на тези хора. Може би там, където отиват сега, ще се опитат да изтръгнат със сила информация от нея.

Повече от час пътуват в пълно мълчание. Пред колата изникват Пясъчни създания, които се плъзгат като змии. Шофьорът минава направо през тях, а под гумите на колата се чува хрущене. Преша няма представа още колко ще карат така. Цяла нощ? Няколко дни? На колко голяма територия се простират Мъртвите полета? Имат ли край изобщо? Ако тръгнеш в произволна посока, накрая неизменно се озоваваш там. Нито един от хората, отишли там, не се е завърнал. Или поне тя не познава такъв човек. Чувала е, че Пясъчните създания там са много по-страшни от тези, които се срещат в Руините. Те са много по-бързи и по-гладни. Преживяват с оскъдна храна, а там няма камъни, които да ги правят тромави. Ако Ингършип реши да изтръгне със сила информация от нея, после дали няма да я остави да умре в Мъртвите полета?

Най-сетне далече пред тях изниква нещо високо — може би хълм? Когато се приближават, Преша установява, че там има зеленина, някакъв вид растителност. Щом стигат до хълма, колата завива надясно, поемайки по виещ се в дъга път. Земята все още пази вдълбан в нея спомена за някогашно шосе. Щом преодоляват извивка на пътя, пред тях се открива изглед към долина — обработваеми площи в сърцето на Мъртвите полета. Долу в ниското се виждат тучни ливади, не точно брулени от вятъра житни поля, а нещо по-тъмно, по-тежко, изпъстрено, както изглежда, с дребни жълти цветчета, редици голи стебла, завързани за колове, и някакъв друг вид овошки, натежали от непознати за нея лилавеещи плодове. Сред лехите се забелязват наемни работници в зелени униформи. Някои от тях бутат пред себе си малки пластмасови контейнери, с които пръскат растенията. Останалите, изглежда, събират проби. Те сноват насам-натам с накуцваща ленива походка и изложена на задименото слънце обезобразена кожа.

Сред пасищата долу се виждат някакви тромави едри животни, които приличат на крави, само че с по-дълга козина, източени муцуни и без рога. Олюляват се бавно на своите копита недалеч от редицата парници. Пътят се извива наблизо, извеждайки до жълта къща със спуснат до земята двускатен покрив. Тя е малко встрани от шосето, до една плевня, боядисана в яркочервен цвят, като че нищо лошо не се е случило. Изглежда толкова неестествено, че Преша не може да повярва на очите си.

Тези неща са й познати от изрезките от вестници на Брадуел, както и от полузабравени спомени.

Като малък дядо й познавал доста фермери.

— Селското стопанство е нещо относително ново от гледна точка на цялата история на хомо сапиенс — каза й той веднъж. — Ако успеем да го възстановим, като произвеждаме повече храна, отколкото имаме нужда, ще успеем да възстановим и предишния си начин на живот.

Само че земята е опустошена и враждебна, семената са мутирали, а слънцето е обвито в облаци от прах и сажди. Хората предпочитат да гледат на прозорците си малки градинки в сандъчета, използвайки семена от зеленчуците, които са консумирали и не са ги убили. По този начин могат да ги държат под око, а нощем да ги прибират вътре, за да не бъдат откраднати. Освен това предпочитат да допълват хранителните си запаси с хибридите, които успяват да уловят. Изхранването на едно животно и опазването на живота му е непосилен товар за повечето хора, чиято единствена цел е да опазят собствения си живот. Всяко поколение животни проявява различни генетични отклонения. Възможно е също да се разболееш от дадено животно, но не и от неговото братче, което е от същото котило. Най-добре е първо да видиш хибрида жив, да се убедиш с очите си, че е здрав, преди да го изядеш.

— Толкова много храна — смайва се Преша. — Но нали няма достатъчно слънце?

— Причината е промяна на генетичния код. От колко слънце се нуждае всъщност едно растение? И можем ли да променим тази потребност? Парниците използват механични отразяващи повърхности за привличане, съхраняване и насочване на светлината към листата на растенията.

— Ами прясна вода?

— Осигуряваме я на същия принцип.

— Какви са тези култури?

— Хибридни.

— Имате ли представа колко хора можете да нахраните с всичката тази храна? — Преша изрича това в израз на страхопочитание, но Ингършип го приема като най-обикновен въпрос.

— Ако всичко това ставаше за ядене, бихме могли да задоволим нуждите на една осма от населението.

— Не става ли за ядене?

— Постигнахме известни успехи. Но по-скоро незначителни. Това са мутации, които възникнаха случайно. А не защото сме ги търсили преднамерено.

— Тази една осма от населението би изяла храната без значение дали става за ядене, или не — отвръща Преша.

— А, не, нямам предвид една осма от нещастниците. А една осма от живеещите в Купола, за да можем да обезпечим нуждите им от храна, и накрая, когато се върнат сред нас, да има с какво да преживяват.

За Купола ли? Но нали Ингършип е от ОСР? И началник на Ел Капитан. А ОСР планира един ден да превземе Купола. Затова в момента създават армия.

— Ами ОСР? — изрича Преша.

Ингършип поглежда към нея и се усмихва накриво.

— Скоро всичко ще стане ясно.

— Ел Капитан знае ли за това?

— Знае, но без да си дава сметка за това. Защо не му кажеш, че всъщност живея в шатра… както едно време арабите в пустинята? — Преша не може да прецени дали той не се шегува.

— Арабите — повтаря Преша, сякаш възприела ролята на Хелмут. Тя се сеща за сватбеното тържество на родителите си и как дядо й бе описал белите шатри, белите покривки по масите и бялата торта.

— Шатра. Разбра ли? Това е заповед — внезапно гласът на Ингършип става суров, сякаш не само лицето, но и част от говорния му апарат е направен от метал.

— Разбрах — отвръща веднага Преша.

След няколко минути Ингършип нарушава отново мълчанието и казва:

— В свободното си време се занимавам с изгубените съкровища на миналото. Опитвам се да рекултивирам някои изчезнали хранителни продукти. Още не са усъвършенствани обаче. Но съм толкова близо — тогава той въздиша дълбоко. — Частица от добрите стари обноски насред мъртвата пустош.

Добрите стари обноски ли? Преша няма никаква представа какво означава това.

— Откъде взимате стридите? — пита тя.

— О — намига й Ингършип, — това е тайна. Трябва да запазя в ръкава си поне един скрит коз. — Преша не разбира защо му е да държи каквото и да е в ръкава си.

Шофьорът паркира автомобила пред веранда с редица широки стъпала и Преша си спомня текста на онази песен, която майка й обичаше толкова много — приспивната песен за момичето, което танцува само на верандата.

В този момент от къщата излиза една жена да ги посрещне. Облечена е в яркожълта рокля, сякаш за да е в тон с къщата, а кожата й е толкова бяла, че изглежда сияеща. Дали не е от Чистите? Но тогава Преша осъзнава, че това изобщо не е кожата й. А някакъв вид найлонова материя — много фина, еластична и лъскава. Тя покрива всеки сантиметър от тялото й, оформена като ръкавица на пръстите й, с изящно поръбени малки дупки за устата и очите, а щом жената пристъпва достатъчно близо, Преша установява, че има оставени дупчици дори за ноздрите. Жената е тънка като вейка, също като Ингършип. Ръбестите й рамене представляват две изпъкнали кости.

Ингършип слиза от колата и Преша изскача след него.

— Чудесно! Чудесно е, че успяхте! — възкликва тя, а найлоновата материя дори не помръдва. Следва идеално очертанията на лицето й, без да се бръчка около устните или да сплесква носа й. На главата си жената носи леко бухнала руса перука, която скрива ушите й и е прибрана назад със закопчана на тила шнола. Не се осмелява да слезе надолу по стълбите. Вместо това се обляга на парапета.

Преша се изкачва по стълбите след Ингършип и застава на верандата. Ингършип целува жена си по бузата, само дето това изобщо не е бузата й. А нейната втора найлонова кожа.

— Това е моята чудесна женичка!

Жената на Ингършип изглежда леко смутена при вида на Преша, сякаш не е свикнала с присъствието на други оцелели. Тя изкълчва глезена си в обувките с остри върхове.

Преша скрива главата на куклата зад гърба си.

— Приятно ми е — казва тя плахо.

— Да — отвръща жената на Ингършип.

— Стриди с половин черупка? — изрича въпросително Ингършип.

— Готови и охладени! — отвръща с усмивка тя, а найлоновата материя на лицето й остава гладка и опъната.

Преша

Стриди

Щом влизат вътре, жената на Ингършип затваря вратата и натиска един бутон, при което очертанията на вратата биват автоматично запечатани с гумени уплътнения. „За да не влиза прах ли?“, пита се Преша. Ако е така, значи, върши работа. Стените лъщят и са кремави на цвят. Дървените подове светят. Има и една картина на същата тази фермерска къща, заобиколена от заснежени хълмове — толкова бели и искрящи, сякаш не съществува никаква пепел.

— Добре дошла в скромния ни дом — казва Ингършип и прокарва пръст по дървения бял перваз, който минава почти на височината на кръста по цялата дължина на стените. Той вдига пръста си. Оказва се покрит с тънък слой прах. Без да си прави труда да разтваря металната става на челюстта си, той се обръща към жена си и процежда през стиснати зъби:

— Гадост!

Тя изглежда смаяна. Поклаща лекичко глава и изрича със звънлив глас:

— Гадост!

Преша никога не е виждала толкова много елегантност, събрана на едно място — тъкан килим на яркосини цветя, парапет, завършващ с извивка в подножието на стълбището, и златен таван. После влизат в трапезария с дълга маса, застлана с червена покривка. Чиниите са наредени, сребърните прибори са лъснати до блясък, а тапетите са с шарки на цветя. От тавана виси огромна лампа, изработена от искрящо стъкло, но не просто някакви най-обикновени стъкълца, а прецизно изрязани форми. Преша не може да си спомни как се наричаха тези лампи. Дядо й я използва един път, когато си играеше с Фридъл и реши да постави в кафеза му свещ. Лампата приятно хвърляше светлина върху цялата стая.

Замисля се за Брадуел. Просто не може да се стърпи. Какво ли би казал той за цялата тази демонстрация на богатство? Ще каже, че е откачено. „Господ ви обича, защото сте богати!“ Представя си как говори с насмешка за тази къща. Дава си сметка, че тя също трябва да изпитва отвращение. Нима можеш с чиста съвест да живееш на място като това, когато знаеш как живеят всички останали? Само че къщата прилича на дом — един прекрасен дом. Мечтае си да можеше да живее тук. Заоблените полирани облегалки на столовете, кадифените завеси, гравираните дръжки на сребърните прибори — всичко това й харесва. А на горния етаж сигурно има вана и пухкаво, меко легло. Тук би могла да се чувства топло, удобно и уютно. Толкова ли е лошо да иска да живее по този начин? Представя си изражението на Брадуел, който ще каже: „Да, толкова е лошо“. Но тогава си напомня, че мнението му за нея вече е без значение. Защото най-вероятно няма да го види никога повече. При тази мисъл болката отново пронизва гърдите й. Ще й се да не е така. Ще й се да не я е грижа.

На масата лежи голям плик от амбалажна хартия, на който с плътно тъмно мастило е изписано: „Преша Белз“. Струва й се зловещ, без сама да знае защо. Но вместо да се тревожи за него, тя насочва вниманието си към храната — купа с блестящи от мазнина неща, които вероятно са стридите с половин черупка… и яйца. Цели, необелени и нарязани на половинки с твърдо сварен, но още сочен жълтък. Това ли са изгубените неща, върху които работи Ингършип и които „още не са усъвършенствани“? И до чието усъвършенстване е „толкова близо“? На Преша й се струват напълно съвършени.

Масата е наредена за шестима. Преша се пита дали не очакват още някого. Ингършип заема мястото на чело на масата, а жена му, чието име Преша още не знае, издърпва стола от лявата страна на мъжа си.

— Заповядай — казва й тя, при което Преша сяда и жената избутва стола напред, сякаш е неспособна сама да го направи. После скрива главата на куклата под масата.

— Лимонада? — предлага жената на Ингършип.

Лимони — Преша знае какво представляват те, но никога не е опитвала лимонада. Откъде би могла да намери лимони?

Ингършип кима утвърдително, без да поглежда към нея.

— Да, моля. Благодаря — отвръща Преша. От толкова отдавна не й се е налагало да демонстрира добри обноски, че не е сигурна дали е отговорила както трябва. Когато беше малка, дядо й се постара да я научи на добри обноски, защото казваше, че така бил възпитан и самият той. Обяснението на майка му било: „В случай че един ден се наложи да се храниш с президента“. Сякаш в отсъствието на президента добрите обноски ставаха излишни.

Жената на Ингършип се приближава към масата с лъскава метална кана, толкова изстудена, че по стените й се е образувала влага на капчици, и налива по една чаша на всеки. Лимонадата е яркожълта. Преша няма търпение да отпие, но предпочита да изчака. Решава, че е най-добре да прави каквото и Ингършип, в абсолютно същата последователност. Така може да му се хареса повече, ако Ингършип реши, че в някои отношения двамата с нея си приличат. В ярко осветената стая металът на лицето на Ингършип блести като хром. Преша се пита дали не го лъска всяка вечер.

Ингършип взима памучната бяла салфетка, тръсва я, за да се разтвори, и я затъква под брадичката си. Преша прави същото, с една ръка. Ингършип смъква козирката на военната си шапка. А Преша, която няма шапка, само приглажда косата си. Когато жена му поднася чинията със стридите, той вдига два пръста и тя слага в чинията му точно две черупки. Преша прави каквото и той. Отсипва си една лъжица царевица с масло. И си взима три яйца. Накрая жена му ги пита:

— Надявам се храната да ви хареса?

— Благодаря, кукличке — отвръща Ингършип, след което поглежда към жена си и се усмихва, горд от нея. В отговор жена му също се усмихва.

— Знаеш ли, Преша, преди жена ми членуваше в организацията на „Женствените Феминистки“.

— О — възкликва Преша, въпреки че не знае нищо за „Женствените феминистки“.

— Всъщност тя беше в управителния комитет. Майка й е една от учредителките.

— Много хубаво — отвръща тихо Преша.

— Сигурен съм, че Преша осъзнава тежестта на положението — казва Ингършип. — Защото ще трябва да намери баланса между офицерската служба и женствеността.

— Ние вярваме в истинското образование за жените — казва жената на Ингършип. — Вярваме в успеха и правата на жените, но нима това трябва да противоречи на простичките женски добродетели — красота и грация, отдаденост на дома и на семейството? Нима трябва да носим бизнес куфарче и да се правим на мъже?

Преша поглежда към Ингършип, защото не е сигурна какво се очаква да каже. Дали жена му не рецитира думите от някоя реклама? Вече не съществува истинско образование за когото и да било. Нито пък неща като дом и семейство. И какво е това бизнес куфарче?

— Скъпа, скъпа — обажда се Ингършип. — Да оставим политиката настрана.

Жена му поглежда прилепналата найлонова материя на пръстите си, подръпва я лекичко тук-там и казва:

— Добре, добре. Съжалявам. — После се усмихва, поклаща глава и бързо се отдалечава към едно помещение, което навярно е кухнята.

— Почакай — спира я Ингършип. — Все пак Преша е момиче. Може би иска да види как изглежда една истинска кухня в реновирано великолепие. Преша?

Преша се поколебава. Истината е, че не иска да се отдалечава от Ингършип. В момента разчита на него за жокери, подсказващи правилата на доброто поведение, но въпреки това се налага да приеме поканата. Иначе би било грубо от нейна страна. Момичета и кухни. В нея се надига отвращение, но въпреки това казва:

— Да, разбира се! С удоволствие!

Жената на Ингършип изглежда силно притеснена. Лицето й, разбира се, скрито под найлоновата материя, е трудно за разгадаване, но тя подръпва нервно изкуствената материя на пръстите на едната си ръка.

— Да, да — отвръща тя. — Би било чудесно.

Преша се изправя, оставя салфетката на стола и го прибира под масата. След това тръгва след жената на Ингършип, минавайки през люлеещата се врата, водеща към кухнята.

Кухнята е просторна. Над една дълга и тясна маса в средата на помещението от тавана виси огромна лампа. Плотовете са чисти, разтребени и наскоро избърсани.

— Умивалникът. Съдомиялната — започва да изрежда жената на Ингършип, посочвайки към една голяма и лъскава черна кутия под кухненския плот. — Хладилникът — показва й друга голяма кутия с две врати, голямата отдолу, а малката отгоре.

Преша пристъпва към всяко едно от изброените неща и казва:

— Много хубаво.

Жената на Ингършип се приближава към умивалника. Щом Преша застава до нея, тя повдига нагоре една метална дръжка, завършваща с топчица, и от там потича вода. Тогава жената прошепва:

— Няма да допусна да пострадаш. Не се безпокой. Имам план. Ще направя всичко, което зависи от мен.

— Да пострадам ли?

— Той не ти ли каза защо си тук?

Преша поклаща глава.

— Ето вземи — казва жената и й подава бяла картичка с минаваща през средата червена линия, яркочервена като прясна кръв. — Мога да ти помогна, но после ти трябва да ме спасиш.

— Не разбирам — прошепва Преша и поглежда към картичката.

— Задръж я — жената на Ингършип я мушва в ръката й. — И я пази.

Преша взима картичката и пъха дълбоко в джоба на панталоните си.

Тогава жената на Ингършип спира крана на чешмата и казва:

— Ето как работи! Чешмата и целият водопровод.

Преша я поглежда объркано.

— Няма защо! — казва жената на Ингършип.

— Благодаря — изрича със закъснение Преша, но думата прозвучава повече като въпрос.

Тогава жената я отвежда обратно в трапезарията. Преша сяда на мястото си.

— Имате прекрасна кухня — казва тя, все още объркана.

— Нали? — отвръща Ингършип.

А жена му се покланя леко и се оттегля обратно в кухнята. От там долита дрънчене на тенджери.

— Трябва да я извиниш — казва през смях Ингършип. — Невинаги говори за политика, като сега.

Някакъв шум при входната врата привлича вниманието на Преша. В стаята влиза млада жена, чиято кожа е покрита със същата найлонова материя, каквато носи и съпругата на Ингършип, само че не толкова чиста и спретната. Младата жена носи тъмносива рокля и най-обикновени обувки. В ръцете си държи кофа и гъба, с която започва кротко да бърше стените и най-вече онази част от тях, която Ингършип намери за гадна.

Ингършип взима половин яйце и го пъха в устата си. Преша прави същото. Задържа го за миг в устата си, прокарвайки език по гладката повърхност на яйцето, след което го сдъвква. Мекият жълтък е посолен. А вкусът — превъзходен.

— Сигурно се питаш — подхваща Ингършип, — и то напълно основателно — как. Как е възможно това? Къщата, плевнята, храната — той завърта ръка във въздуха, посочвайки всичко наоколо. Пръстите му изглеждат учудващо изящни.

Преша изяжда набързо останалите яйца. Тя се усмихва със стиснати устни и пълни бузи.

— Е, Преша Белз, ще ти издам една малка тайна. Ето каква е истината: двамата със съпругата ми сме свръзката между нашия град и Купола. Знаеш ли какво е това? Свръзка? — но без да докача отговора й, продължава: — Ние сме посредници. Помирители. Знаеш, че преди Детонациите светът беше обречен. „Праведната червена вълна“ направи всичко възможно и освен това изпитва дълбока благодарност към „Завръщането на добрите обноски“. Но нещо трябваше да се пожертва. Другите удариха първи. Дори Юда е бил част от божествения план. Нали разбираш какво имам предвид? Някои хора приеха с отворени обятия идеята за добрите обноски, но други не успяха. В известен смисъл, трябва да вярваме в това, Детонациите бяха в името на общото благо. Но едни бяха подготвени, а други просто не заслужаваха да получат достъп. Куполът е символ на доброто. Той бди над нас с чувство на милосърдие и сега иска нещо от мен и от теб. А ние трябва да се подчиним — той поглежда строго към Преша. — Знам какво си мислиш. Според великия Божи замисъл, изглежда, аз съм човек, който не заслужава достъп до Купола. Преди бях грешник. Ти също си била грешница. Но това не означава, че ще продължаваме да грешим.

Преша се колебае върху кое от всички тези неща да съсредоточи вниманието си най-напред. Значи, Ингършип е посредник, който вярва, че Детонациите са наказание за извършени грехове. Куполът иска оцелелите да вярват именно в това, че случилото се е напълно заслужено. Тя ненавижда Ингършип най-вече заради властта, която притежава. Той търгува с опасни идеи, служи си безразборно с понятия като „Бог“ и „грях“ в полза на силните на деня, защото и самият той иска да бъде силен. Брадуел сигурно щеше да го сграбчи за гърлото, да разкриви металната му физиономия, като забие главата му в стената, и накрая да му изнесе една лекция по история. Но Преша няма неговото право на избор. Тя седи на масата, втренчила поглед в амбалажния плик. Затова ли й наговори Ингършип всички тези неща? За да й даде плика? Мечтае това да приключи възможно най-скоро. Да не би Куполът да иска нещо от нея? Ами какво ще стане, ако откаже? Тя преглъща и последната хапка яйце. После кима, сякаш се съгласява с казаното от Ингършип, но всъщност си мисли за яйцата. Вкусила е всяко едно от тях, „придобила“ ги е в стомаха си.

Ингършип взима една стрида, накланя я като миниатюрна чаша за чай и я поглъща наведнъж. После поглежда към Преша, сякаш я подканя, или може би това е тест.

— Истински деликатес — казва той.

Преша взима една стрида от чинията си. Усеща грубия ръб на черупката с пръстите си, а после и с долната си устна. Накланя я и стридата се плъзва направо в гърлото й, а после надолу. Изчезва толкова бързо, че Преша изобщо не успява да усети вкуса й. В устата й остава вкус на солена вода.

— Не беше ли вкусно? — пита Ингършип.

Преша се усмихва и кима.

Ингършип удря ликуващо по масата.

— Да, да — възкликва той. — За миг усещаш вкуса на стария свят в устата си — най-прекрасното удоволствие, което ни е останало — после той пъха ръка под сакото си и изважда от вътрешния джоб една снимка. Поставя я на масата и я плъзва към Преша. — Знаеш ли къде се намираме?

Това е снимка на Ингършип и на съпругата му. Двамата стоят в ъгъла на една бяла стая. До тях има още един мъж на възраст приблизително колкото Ингършип, облечен от главата до петите със защитна екипировка. Личи си, че мъжът се усмихва зад малкото прозорче пред лицето му. Ингършип е стиснал ръката на мъжа, плътно облечена с ръкавица. Вижда се, че държи почетна значка. Изпитата му физиономия, покрита до половината с лъскав метал, и лицето на жена му, скрито зад найлоновата материя, са разкривени в гротескни усмивки. И двамата са облечени в бяло. Нима Ингършип и жена му са били в Купола? Това ли представлява животът там? Защитни костюми и лица, скрити зад малки прозорчета? Преша усеща, че стомахът й се обръща. Заради снимката ли? Или просто се е натъпкала прекалено бързо?

Тя плъзва снимката обратно към Ингършип. Струйка пот се стича по гърба й. Преша отпива глътка лимонада. Това е най-невероятното нещо, което някога е опитвала — тръпчиво и сладко едновременно. Млясва с език. Прекрасен вкус.

— В Купола имаше церемония за награждаване — обяснява Ингършип, след което взима снимката и я поглежда. — Всъщност това е нещо като преддверие. Преминахме през цяла серия плътно запечатани врати.

— През цялото време ли носят такива костюми?

— О, не! Средата, в която живеят, е пълно копие на стария свят, само че по-безопасна, контролирана и… и чиста — той прибира снимката във вътрешния джоб на сакото си и го потупва нежно. — Хората в Купола могат да имат деца, въпреки че за това има стриктни правила. Намерението им е един ден отново да заселят Земята. За тази цел имат нужда от хора, които да се заемат с експериментите, подготовката, проверките и — най-важното, Преша Белз, което е от фундаментално значение — с охраната.

— Охрана ли?

— Охрана — отвръща Ингършип. — Точно затова си тук.

Той хвърля поглед през рамо, за да провери дали момичето е още там, заето да лъска стените. Не, не си е тръгнала. Тогава Ингършип щрака с пръсти, при което тя взима бързо кофата и изчезва надолу по коридора.

— Работата е там, че от Купола е избягал Чист. Всъщност те очакваха това да се случи и се подготвяха да го пуснат. Куполът не иска да задържа никого против волята му. Но щом така или иначе ще излиза навън, държаха да го поставят под пълно наблюдение — да имплантират подслушвателни чипове в ушите му, така че да разберат, ако се нуждае от помощ, а също и специални лещи, които щяха да им позволят да виждат всичко, каквото вижда и той, и при евентуална опасност да го върнат у дома.

Преша си спомня първото й впечатление за Партридж — бледото му лице, неговото върлинесто и леко непохватно тяло, късо подстриганата коса, досущ както го бяха описали слуховете. Дава си сметка, че обяснението на Ингършип е далече от истината, но не може да прецени колко точно.

— Кой е този Чист? — пита Преша, която иска да разбере с каква информация разполага Ингършип или поне каква част от нея е склонен да й разкрие. — И защо да си създават толкова много главоболия?

— Сега вече, Преша, разсъждаваш като истински офицер. Радвам се да го чуя. Проблемът е, че той е син на един много важен човек. Освен това е избягал малко по-рано от предвиденото, преди да успеят да го поставят под наблюдение за негова сигурност.

— Но защо? — недоумява Преша. — Защо му е да бяга от Купола?

— Досега никой не е правил подобно нещо. Този Чист обаче — Рипкард Крик Уилъкс, известен още като Партридж — има сериозна причина за това. Избягал е да търси майка си.

— Майка му е една от оцелелите?

— Да, за съжаление тя е една от нещастниците. Грешница като всички нас — Ингършип изсмуква още една стрида. — Но има нещо много странно. Куполът разполага с нови сведения за нейното оцеляване и смята, че в този момент жената се намира в някаква пещера, доста добре оборудвана, но все пак пещера. Куполът смята, че я държат там насила, в плен. Военен отряд на Купола се опитва да засече местоположението на тази пещера посредством наземно наблюдение. Куполът иска да я изведе на безопасно място, преди пещерата да бъде разрушена. Но също така не искаме междувременно Чистия да пострада. И тъй като той не е оборудван с необходимите импланти, имаме нужда от някой, който да е неотлъчно до него, да го насочва, пази и охранява.

— Аз ли?

— Да, ти. Куполът иска от теб да откриеш Чистия и да не се отделяш от него.

— Но защо аз?

— Това вече не знам. Разполагам с доста високо ниво на достъп до информация. Но не знам всичко. Е, чувала ли нещо за това момче? Срещала ли си го?

Стомахът на Преша се преобръща отново. Не е сигурна дали си струва да излъже. Осъзнава, че изразът на лицето й може вече да я е издал. Изобщо не умее да лъже.

— Не, мисля, че не.

— Колко жалко — отвръща Ингършип. Жалко, че не го е срещала, или че премълчава истината? Не може да прецени какво се крие зад тази реакция.

— Наистина ли смятате, че майка му е още жива? — Преша усеща прилива на надежда. Би могла да помогне на Партридж да намери майка си. В крайна сметка, той се оказва прав.

— Според нас тя е жива.

— „Нас“ ли? — учудва се Преша. — Постоянно говорите в множествено число.

— Имам предвид Купола, разбира се — той потропва с пръсти по масата. — Но, разбира се, ще трябва да те подготвим. Разполагаме с всички необходими материали. Ще го направим по възможно най-цивилизования начин. Жена ми приготвя етъра — той се привежда към Преша. — Усещаш ли миризмата?

Тя подушва въздуха и долавя някакъв ужасно сладникав мирис. Преша кимва едва-едва, почувствала се внезапно прекалено замаяна. Усеща, че стомахът и гърдите й горят. Огънят плъзва по ръцете и краката й. Етър ли?

— Нещо не е наред — казва тя. Вие й се свят. Мислите й несъзнателно се насочват към момчето в гората. Противно на всякаква логика започва да се пита дали това не е възмездие, задето беше позволила то да умре. Това ли е наказанието, което очаква хората, станали безучастни свидетели на убийство?

— Усещаш ли го? — пита я Ингършип. — Усещаш ли как се разлива по тялото ти?

Преша вдига поглед към Ингършип. Лицето му изглежда размазано.

— Исках да направя нещо хубаво за теб, преди да започне истинската ти мисия. Едно малко подаръче. Но много ценно.

Да не би жената на Ингършип да приготвя този етър, за да я упои? Странната картичка още е в джоба й — бяла с една-единствена ивица по средата, може би прясна кръв?

— Храната? — измърморва отпаднало Преша, която няма никаква представа какъв е бил подаръкът.

— Тогава не разполагаме с много време. Аз също го усещам — той разтрива ръцете си с грубо отривисто движение. — Още една снимка.

Този път той бърка във външния джоб на сакото си, на нивото на кръста. След това плъзва снимката към Преша.

Преша присвива очи, за да фокусира погледа си. Това е дядо й. Намира се в някакво легло и е завит с бяло одеяло. На носа му е поставен дихателен апарат, а вентилаторът на гърлото му прилича на неясно петно заради движещите се перки, скрити в сянката на брадичката му. Той се усмихва на обектива. Лицето му изглежда спокойно и много по-младо, отколкото го е виждала някога.

— За него се грижат добре.

— Къде е той?

— В Купола, разбира се!

— В Купола ли? — Нима е възможно! На снимката се вижда и ваза с букет цветя, поставени на масичка до леглото му. Истински ли са? С истински аромат? Обзема я облекчение. Дядо й диша. А вентилаторът на гърлото му вкарва чист въздух в дробовете му.

— Но, разбира се, той е тяхната застрахователна полица, която трябва да те мотивира да си свършиш работата. Разбра ли ме добре?

— Дядо ми — изрича Преша. Не стори ли, каквото й кажат, тогава някой ще го убие. Тя прокарва ръка по главата на куклата, скрита под масата. Усеща нов пристъп на замайване. Сеща се за дома им. За Фридъл. След като дядо й го няма, тогава къде е Фридъл?

— По време на мисията ще имаш осигурена защита. Специалните сили ще бъдат винаги на една ръка разстояние. Няма да ги виждаш, но те ще бъдат там.

— Специални сили ли?

— Да, вече си ги виждала. Нали? Докладвали са в Купола, че двамата с Ел Капитан сте ги забелязали. Невероятни екземпляри. По-скоро животни, отколкото човешки същества, но в състояние на пълно подчинение.

— В гората тези свръхчовешки същества… от Купола? Специалните сили…

Храната, която е погълнала, са всъщност изгубените съкровища на миналото, върху които работи Ингършип, и сега вече й е напълно ясно какво имаше предвид мъжът, като каза, че не били усъвършенствани. Но затова пък бил толкова близо, както бе казал самият той. Толкова близо. Значи, бяха я отровили.

Преша плъзва ръка под ръба на чинията и сграбчва ножа за хранене. Трябва да се махне оттук. След това се изправя, прилепила ножа до бедрото си. Всичко се завърта около нея, след което стаята започва да се люшка насам-натам. Опитва се да различи буквите на собственото си име, изписано върху амбалажния плик. Вътре сигурно са предназначените за нея заповеди.

— Скъпа! — провиква се Ингършип. — Вече усещаме страничните ефекти. Нашата гостенка…

Стомахът на Преша се преобръща. Тя се оглежда наоколо, а после впива очи в лицето на Ингършип. Страните му изглеждат хлътнали. Появява се жена му, сияеща леко във втората си кожа, само че този път устата й е покрита със зелена маска. На ръцете си, покрити с найлоновата материя, носи бледозелени латексови ръкавици. И тогава сякаш подът под краката на Преша се измества.

Ингършип посяга да я хване. Тя обаче вдига ножа и го насочва към стомаха му.

— Пуснете ме да си вървя — казва тя. Може би ще успее да го намушка, колкото да се добере до вратата.

— Преша, това не е поведение на възпитано момиче — казва Ингършип. — Всъщност е крайно невъзпитано!

Тя се хвърля към него, но изгубва равновесие и го порязва по ръката, когато той се опитва да я хване. Веднага потича кръв, оставяйки червена следа върху ризата му.

Тя се спуска към външната врата и пуска ножа на земята, за да може да хване топката на бравата със здравата си ръка, но се чува само едно щракване. Топката отказва да се завърти. Преша се чувства отпаднала и замаяна. Отпуска се на колене и повръща. После се обръща на една страна и притиска куклата към гърдите си. Ингършип изниква точно над нея и тя втренчва поглед в лицето му, осветено от закачената на тавана лампа, хвърляща ярка светлина. Как се наричаха тези лампи? Как им беше името?

— Поканих те да опиташ всичката тази храна — обажда се Ингършип. — Но не съм казал, че можеш да я задържиш. Кажи ми обаче, че не си струваше! Хайде, кажи го!

Военната шапка я няма и сега Преша успява да зърне странно набръчканата кожа на мястото, където се среща с метала. Той се олюлява, от ръцете му потича кръв и когато залита, Преша е обзета от страх, че ще се стовари отгоре й. Но тогава Ингършип се пресяга към жена си и сграбчва ръцете й над лакътя, кльощави и покрити с фината найлонова материя.

— Помогни ми да стигна до кофата! Изгарям, скъпа. Вече усещам огъня в крайниците си. Целият изгарям! Изгарям!

В този миг Преша си спомня думата.

— Полилей — изрича тя. Каква хубава дума. Как е могла да я забрави? Щом види дядо си отново, ще прошепне думата в ухото му.

„Полилей, полилей, полилей.“

Ел Капитан

Фуражка

Ел Капитан стои облегнат на един от масивните заоблени отломъци от рухналата водна кула и се оглежда за Пясъчни създания от толкова отдавна, че вече се е мръкнало. От време на време от пясъка се разнася шумолене. Опитва се да ги застреля, но светлината е прекалено оскъдна, а зверовете — прекалено бързи, за да бъдат улучени. Изглежда, гърмежите са ги подплашили надалеч.

Гладен е и му е студено. Краката му са подути след постоянното крачене напред-назад с Хелмут на гръб. В момента брат му е заспал и тежи като мъртвец. Но когато започва да хърка с все сили, Ел Капитан се навежда напред, след което се изправя и го халосва в грубата стена на водната кула. Хелмут изпуска силна струя въздух, проплаква и започва да хленчи, но Ел Капитан му нарежда да млъкне.

От колко време я няма вече? Не може да прецени. Часовникът му е спрял. Би могъл да се обади, но уоки-токито не работи.

А когато най-сетне вижда черния автомобил с извиващата се подире му прашна диря, гневът взима връх над облекчението. Колата криволичи едва-едва сред Мъртвите полета. Трябва да има причина да се движат по този начин. Дали шофьорът не кара на зигзаг, защото се страхува да не налети на някое Пясъчно създание? Трудно е да се каже.

Най-накрая колата спира. Покрита е с пласт тъмен пясък. По гумите има засъхнала кал. Дали не са били на някое място с хубава почва? Ел Капитан се изправя и по някаква причина Хелмут започва да хленчи отново.

— Млъквай, Хелмут — сопва се Ел Капитан и разтърсва Хелмут на гърба си. Вратът на брат му изхрущява, но това не означава, че е мъртъв. Понякога вратът му издава такива звуци.

Шофьорът не спуска надолу прозореца си. Така че Ел Капитан заобикаля и отваря задната врата. Ингършип го няма никакъв, в което няма нищо странно. Ингършип винаги се появява за кратко. Преша седи опряна на отсрещния прозорец, с кръстосани крака и закрила очите си с ръка. На смътната светлина в купето на автомобила момичето изглежда изпито и натъртено. Ел Капитан влиза в колата и затръшва вратата подире си. На седалката помежду им лежи амбалажен плик, носещ името на Преша, с разкъсан печат. Изглежда така, като че ли е бил мачкан с особена ярост.

— В базата ли се връщаме? — обръща се Ел Капитан към шофьора.

— Зависи — отвръща другият мъж. — Вече се подчинявам на заповедите на Белз.

— Моля? Подчиняваш се на Белз?

— Така нареди Ингършип.

След като е служил през всички тези години, изведнъж Преша Белз поема командването. След една-единствена вечеря?

— Ингършип ти е казал, че заповедите на Преша Белз са с предимство пред моите? Господи!

— Господи — повтаря Хелмут.

— Точно така, сър.

Ел Капитан се навежда напред и снишава глас:

— Изглежда така, сякаш бере душа.

— Да, но е жива — отвръща шофьорът.

Ел Капитан се обляга назад и прошепва:

— Преша.

Момичето се обръща и примижава към него. Червени кръгове ограждат очите й, които изглеждат замъглени.

— Добре ли си?

Преша кима утвърдително.

— Ингършип живее в шатра също като някогашните араби.

— Наистина ли? — учудва се Ел Капитан.

— Наистина ли? — повтаря Хелмут.

Преша поглежда през прозореца, повдига лекичко главата на куклата и я разклаща напред-назад вместо отговор. Да не използва куклата като посредник? После тя се обръща към него, сякаш го пита с поглед дали е разбрал жеста й. Явно няма доверие на шофьора, мисли си Ел Капитан, не иска той да подслуша разговора им.

Ел Капитан отвръща с кимане на главата, след което решава да провери дали догадката му е вярна:

— Е, прекара ли добре, заобиколена от разкош и изобилие?

— Прекарах чудесно — отвръща Преша и отново разклаща главата на куклата. Ел Капитан схваща намека. Нещо се е случило. Нещо лошо.

— Това заповеди за теб ли са? — той докосва плика.

— Да.

— Има ли нещо и за мен?

— Искат да ми помагаш.

В този момент се обажда шофьорът:

— Имам нужда от инструкции, Белз. Накъде да карам?

— Не ми харесва тона ти — отвръща Ел Капитан. Хрумва му да прасне шофьора по главата, но се отказва. Не му се иска да разстройва Преша.

— Не е задължително да харесваш тона ми — отвръща шофьорът.

Преша повдига крайчеца на плика, изтърсвайки съдържанието му: един-единствен лист хартия със списък от заповеди, снимка на възрастен мъж, отдаден на спокойна почивка в болничното си легло, както и портативно устройство. От цяла вечност не е виждал работещ компютър, а само за нищо непотребни боклуци. Черни екрани, разтопена пластмаса, няколко клавиатури и отделни части, сраснали се с телата на хората.

— Светещата точка — казва тя на Ел Капитан. — Трябва да намерим обекта. Мъж, осемнайсетгодишен.

Ел Капитан взима портативното устройство. Дотолкова е свикнал с уоки-токито, че новият апарат му се струва някак чужд. Екранът изглежда лъскав, все едно е полиран. На него се вижда част от земната повърхност, сякаш заснета от въздуха. И там наистина проблясва малка синя точица. Светещата точка примигва, движейки се по екрана. Ел Капитан я докосва и пред него изведнъж изниква близък план на района, в който се намира светещата точка. На екрана са изписани следните думи: „24-А УЛИЦА, ЧЕЙНИ АВЕНЮ, ТЪРГОВСКА БАНКА“. Майка му не говореше ли за тази банка със съкращението ТБ? Не беше ли това банката на майка му? Спомня си буркана с близалки, затворен с капачка с гумено уплътнение, и виещата се опашка от хора, оградена от двете страни с въжета от кадифена материя. Но улиците отдавна не изглеждат както преди. Екранът разкрива истината — един опустошен град, върху който е наложена старата карта на района.

— Знам къде е това място — казва той. — Синята точка ето тук.

— Да — отвръща Преша.

Той претърсва с поглед екрана за един наскоро появил се пазар. Но не го намира.

— Тази карта не е актуална.

— Не съвсем.

— Каква е тази синя точка? — пита Ел Капитан.

— Това е Чист. Избягал е от Купола през вентилационната система.

Ел Капитан мечтае да убие Чист. Това е едно най-обикновено желание — простичко и неумолимо като глада.

— А после какво ще правим с него? Ще го използваме като мишена?

— Ще го използваме да ни заведе при майка си — Преша присвива очи към хоризонта. — А накрая ще ги предадем и двамата на Ингършип.

— И той ще ги изпрати на публичен разстрел?

— Не, ще ги върне обратно.

— Ще ги върне обратно ли?

— Да.

Ще ги върне на Купола. Ел Капитан осъзнава, че Ингършип през цялото време е бил в комбина с Купола. Има чувството, че отдавна е знаел каква е истината, но е отказвал да я признае пред самия себе си. „Разбира се“, казва си той. Това означава, че ОСР изобщо не съществува. Тогава Ел Капитан си спомня какви усилия му струваше да намери заровеното оръжие, превит под тежестта на брат си, как кръвта пулсираше отчаяно във вените му, докато се оглеждаше за някакъв ориентир. Защото светът наоколо беше сринат, опустошен. По онова време майка му вече беше мъртва, погребана в гробището на приюта. А пейзажът наоколо беше напълно неузнаваем. И все пак оцеля, напомня си той.

— Радвам се, че Ингършип е спечелил твоята лоялност и доверие — казва той.

— Със сигурност — казва Преша, без да извръща поглед от прозореца. Ел Капитан не сваля очи от главата на куклата, която се повдига само на инч от седалката и се поклаща напред-назад. Тогава Преша се обръща и поглежда Ел Капитан в очите. — Надявам се, че е спечелил също и твоята лоялност и доверие.

Дали шофьорът не подслушва и докладва? Всъщност няма значение. Ел Капитан и бездруго не би могъл да отговори. Не би могъл дори да кимне. Просто не е по силите му да падне толкова ниско. В гърдите му гори огън. Хелмут също е неспокоен, сякаш гневът на Ел Капитан се е предал и на него по общото им кръвообращение. Хелмут не спира да шава нервно с пръсти, подобно на възрастна дама, която плете бебешки терлици.

— Накъде да карам? — обажда се шофьорът.

— Ще разбереш, когато ти кажем! — кресва му Преша.

Ел Капитан се гордее с нея и с облекчение открива, че цветът на страните й започва да се връща. Той хвърля поглед към портативния компютър и казва:

— Имаш ли план?

Тя кима с главата на куклата, след което отвръща:

— Ще следваме светещата точка.

Ел Капитан поставя пръст на снимката и я плъзва по седалката.

— Твой близък ли е?

— Дядо ми.

— Хубава машинка си има.

— Да.

Значи, държат дядото на Преша като заложник. Напълно в техен стил. Ел Капитан взима листа със заповедите. Преглежда го набързо. Трябва да локализират Чистия, да спечелят доверието му, да го придружат до обекта — майка му, и да предадат обекта на Специалните сили, които ще пристигнат веднага щом ги повикат по уоки-токито.

— Специални сили?

— Онези същества, които обират капаните ти.

Ел Капитан се опитва да осмисли информацията. Продължава да чете. Трябва също да защитят местообиталището, както и всичко, което е вътре в него. На всяка цена. И най-вече таблетки, капсули, разтвори. „Всичко, което изглежда от медицинско естество.“ Белз е командващият офицер. А задачата на Ел Капитан е да я подпомага. Чувства се, сякаш е хванат натясно, като онези новобранци в оборите. Юмруците му са свити. Усеща и гърдите си свити.

— Знаеш ли къде отиваме?

Тя кима.

— Тогава не ми остава нищо друго, освен да следвам заповедите ти, ако наистина знаеш каква мисия преследваш.

— Както казва Ингършип: „Куполът е символ на доброто. Той бди над нас с чувство на милосърдие и сега иска нещо от мен и от теб. А ние трябва да се подчиним“.

Ел Капитан не успява да се сдържи и се засмива.

— Грешал съм през всички тези години, а? Какъв глупак съм бил! Да не забележа, че Куполът е на наша страна. А ние смятахме, че онези хора са наши врагове и че един ден ще трябва да се бием с тях. Нали, Хелмут?

Хелмут не обелва нито дума.

— Не. Няма да се бием с тях — заявява Преша, вперила поглед право напред, но Ел Капитан не откъсва очи от главата на куклата. А тя се повдига нагоре, след което кима. Да. Ще се бият. Главата на куклата се отпуска тежко върху кожената седалка.

— Добре — казва Ел Капитан. Едно нещо е ясно — трябва да се отърве от шофьора. — Защо не излезеш малко на въздух?

Спокойният и нежен тон, с който изрича тези думи, смайва дори самия него.

— Не е лошо да се поразтъпчеш, за да си сигурна, че краката те държат.

Преша го поглежда за миг, след което кимва. Тя излиза от колата, като се обляга на вратата за опора и се опитва да се изправи на крака. Повдига здравата си ръка на главата, сякаш й се вие свят. След това затваря вратата. Ел Капитан я проследява с поглед, докато накрая Преша не се скрива зад срутената водна кула.

— Какво става, по дяволите? — обажда се шофьорът и се завърта на мястото си.

Хелмут е неспокоен. Той започва да се клати напред-назад на гърба на Ел Капитан.

— По дяволите, по дяволите — повтаря шепнешком. Това е предупреждение. И Ел Капитан го знае. Хелмут се опитва да подскаже на шофьора, че трябва да успокои топката. Но шофьорът не схваща намека.

— Белз има определена мисия. Ти да не се опитваш да я отклониш от тази мисия? Ще трябва да докладвам за теб. Ингършип направо ще…

Ел Капитан се пресяга и нанася удар в гърлото на шофьора. Главата на мъжа отскача в стъклото на вратата. Тогава Ел Капитан слиза от колата заедно с Хелмут на гърба си и след няколко кратки опита успява да отвори предната врата, измъквайки шофьора навън за реверите на костюма. Мъжете се олюляват, приклещени в схватка. Тогава обаче Ел Капитан му нанася удар с глава, запращайки го на земята в светлината на фаровете. Челото на Хелмут рикошира в тила му. След това Ел Капитан изритва шофьора в ребрата, после заобикаля сгърченото тяло на мъжа и го изритва в бъбреците. Накрая плъзва ръка към оръжието на колана му с намерението да го застреля, но решава да му даде възможност да се бори за живота насред Мъртвите полета.

Шофьорът продължава да се гърчи на земята, изкашляйки струйка кръв, която оставя следи в пясъка. Ел Капитан потупва с ръка покрива на колата. Спомня си мотоциклета, с който имаше чувството, че лети. След това сяда на шофьорското място, поглежда таблото на колата и улавя волана с две ръце. Навремето знаеше всичко за самолетите, с които никога няма да полети. Но може би това щеше да е нещо подобно, или поне отчасти.

Той смъква прозореца надолу и изсвирва през зъби.

— Преша!

Тогава момичето се появява, като изглежда малко по-укрепнала.

— Качвай се отпред. Шофьорът се чувства леко неразположен, така че ще карам аз.

Преша влиза в колата и затваря вратата. Не задава никакви въпроси. Въздухът в автомобила е сякаш наелектризиран. Ел Капитан подава газ, включва на задна предавка и колата потегля. След това бързо завърта волана, за да не прегази шофьора. Отначало гумите започват да буксуват на едно място, но после зацепват и колата потегля на тласъци, издавайки гърлено ръмжене, което усеща с ребрата си, и оставяйки след себе си облак прах — там, където се появява едно Пясъчно създание. Ел Капитан го забелязва в огледалото за обратно виждане, попаднало в светлината на задните фарове. Сякаш привлечено от кръвта на шофьора, съществото се спуска към тялото, погълнато веднага от пясъчна вихрушка, която запраща фуражката му надалеч.

Партридж

Майки

Единият шев на тъмната калъфка за възглавница, нахлузена на главата на Партридж, е леко разпран. Той успява да зърне малки късчета от околността, но недостатъчно, за да се ориентира. Двамата с Брадуел се придвижват напред, обкръжени от всички страни от тежковъоръжените жени и техните деца — плетеница от сраснати сухожилия, деформирани хълбоци и силно превити гърбове. Една от жените върви начело. В ръката си носи стар фенер за къмпинг, прикрепен с тиксо за дълъг прът. Фенерът се клатушка насам-натам, хвърляйки сенки върху цялата група. Партридж наблюдава движението на жените, сраснали се със своите деца. Онези от тях, чиито деца са прикрепени към краката им, вървят с олюляваща се и затруднена походка, изискваща огромни физически усилия. Някои от жените нямат деца и редом до другите изглеждат някак оголени и окастрени, сякаш част от тях липсва.

Птиците на гърба на Брадуел мируват. Вероятно реагират на страха му — или той просто не се бои от нищо в момента. Може би това е едно от преимуществата, когато те смятат за мъртъв. Или птиците просто усещат кога трябва да кротуват.

От време на време Брадуел пита жените накъде ги водят, но отговор не получава.

Жените вървят мълчаливо. А щом някое от децата се разбъбри или захленчи, майката го успокоява или изважда нещичко от джоба си и го пъха в устата на детето. През пролуката в плата Партридж успява да зърне децата само за миг, надничащи иззад нечие бедро, обвили крака около кръста на майка си или увиснали на ръката й. Очите им греят със странен блясък, усмивките им са неуловими. От време на време се случва да се закашлят, но не с онези хъхрещи пристъпи, които получават децата на пазара.

Партридж установява, че жените ги извеждат извън очертанията на затворените жилищни комплекси и стопената пластмаса. Настилката тук, състояла се някога от цимент и смола, сега е напукана и натрошена, което го навежда на мисълта, че отиват към стария търговски център. Партридж извива глава, за да премести пролуката точно отпред. Освен големия фенер една от жените носи джобно фенерче, с помощта на което изучава набързо останките на рухналия търговски център. Вижда се и част от киносалон. От надписа са останали само две букви E и една L[16], което напомня на Брадуел за змиорките — и по-точно за електрическите. Какви бяха обаче — риби или змии? Другите магазини са напълно неразпознаваеми — плячкосани от всичко, което си струва да бъде заграбено. Отмъкнати са дори всички стъклени и метални отломки. Останали са само няколко тавански плочки, а лъчът на фенерчето се отразява в една скрита в плътните сенки флуоресцентна лампа, запазена като по чудо невредима.

От стъпките им вече не се разнася ехо. Отправят се към нещо високо, почти масивно. Партридж успява да различи една от огромните рухнали индустриални сгради, използвана навремето за въдворяване на затворници или на такива като госпожа Феърлинг, отвлечени от домовете им, или на хора, умиращи от вирусни заболявания. Преминават в стегната група покрай развалините на сградата.

Тогава една от жените казва:

— В продължение на три години тук беше домът ми. Женското крило. Стая номер хиляда двеста осемдесет и четири. С храна, която пъхаха под вратата. И осветление, което изгасваше веднага след вечерната молитва.

Партридж извива глава под калъфката, опитвайки се да види кой говори. Оказва се една от бездетните жени.

— Имах само една молитва — прошепва друга от жените. — Спаси ни, спаси ни, спаси ни.

После настъпва дълга тишина. Групата продължава напред, докато една от жените не казва:

— Спускаме се надолу.

В същия миг земята под краката на Партридж изчезва и той се приземява тежко малко по-надолу, след което започва да слиза по серия стъпала.

— Брадуел тук ли си още? — обажда се той.

— Тук съм.

— Тишина! — чува се детски глас.

Един по един всички слизат в нещо като голямо мазе, съдейки по акустиката. Температурата пада бързо. Въздухът е влажен. Всички стоят притихнали и умълчани. Някой избутва Партридж, принуждавайки го да коленичи на пода. Ръцете му остават завързани на гърба. А щом свалят калъфката от главата му, той изпитва облекчение, че може отново да диша и да вижда свободно. Оказват се заобиколени от най-малко дузина напълно въоръжени жени, част от които с деца.

Брадуел, чиято калъфка също е свалена, е коленичил до него. Изглежда зачервен и замаян.

Партридж отпуска глава на гърдите си, опитва се да скрие небелязаното си лице.

— Такъв ли беше планът? — прошепва на Брадуел.

— Мисля, че остава малко.

— Така ли? — сопва се Партридж. — Малко до какво? Да ни убият?

Средната част на мазето е оголена и с индустриални размери. Такива мазета обикновено се срещат под големите сгради, каквито са санаториумите. Покрай стените обаче е наредена цяла колекция от обичайните за такива места предмети, сега разкривени, ръждясали и обгорени — големи колела, лопати, топки за боулинг, чукове с кръгла глава. Там има също и редица сгънати метални рамки за легла, чугунени вани и метални кофи на колелца за миене на подове.

Пред тях се изправя една жена. В обятията й е сгушено русо детенце на две-три годинки, а едната ръка на майката се е сраснала с главата на детето някак закрилящо. В другата си ръка жената държи бейзболна бухалка, на чийто връх е закрепена горната част на брадва.

— Какво търсите в земите на Нашата добра майка? — пита ги тя.

Без да повдига глава, Партридж се озърта към Брадуел.

— Имаме важна мисия, но един от другарите ни изчезна. Затова се нуждаем от помощта на Вашата добра майка. Става дума за едно момиче. Името й е Преша. На шестнайсет години. Смятаме, че е отвлечена от ОСР, но не сме напълно сигурни.

— В това няма нищо необикновено — отвръща жената. — ОСР прибира всеки, навършил шестнайсет — тя въздиша уморено.

— Само че този път обстоятелствата не са обикновени, защото той не е обикновен. — Брадуел поглежда към Партридж.

В отговор Партридж също се втренчва в него.

— Покажи им лицето си — подканя го Брадуел.

Партридж продължава да го гледа, ококорил очи. Това някакво жертвоприношение ли е? Само че тук жертвеният агнец е един Чист. Това ли е бил планът на Брадуел от самото начало?

— Няма — поклаща глава Партридж. — Какви ги вършиш?

— Покажи им лицето си! — настоява Брадуел.

Не му остава друг избор. Жените стоят в очакване. Той повдига брадичка. Жените и децата пристъпват напред. Втренчили погледи в него, всички ахват от изненада.

— Свали си ризата — казва жената.

— Няма да видите нищо по-различно — отвръща Партридж.

— Свали я.

Партридж разкопчава най-горните копчета и съблича ризата през главата си.

— Той е Чист — заявява жената.

— Несъмнено.

— Нашата добра майка ще остане доволна — обажда се жената с русото детенце. — Тя също е чувала слуховете за Чистия. И ще иска да го задържи. Какво искаш за него?

— Не съм някаква стока, за да търгувате с мен — възроптава Партридж.

— Той твой ли е? — обръща се жената към Брадуел.

— Не точно, но съм сигурен, че можем да измислим нещо.

— Тя би могла да се задоволи и с част от него — казва жената на Брадуел.

— Божичко — възкликва Партридж. — И коя е тази част?

— Смятаме, че майката на Чистия е още жива. И той иска да я открие.

— Този въпрос може също да заинтригува Нашата добра майка.

— А междувременно — продължава Брадуел — бихте ли поразпитали сред останалите майки за Преша? Тя е с тъмна коса, тъмни бадемовидни очи и едната й ръка завършва с куклена глава. На ръст е дребничка. Около дясното си око има белег с формата на полумесец, както и изгаряния от същата страна на лицето.

Заради начина, по който я описва, Партридж си задава въпроса дали Брадуел не изпитва някакви чувства към Преша. Наистина ли я харесва, или просто се чувства отговорен? Досега не му е хрумвало, че Брадуел може да си падне по някого, но това е напълно възможно. Все пак е човешко същество. За миг му се струва, че започва да го харесва и че между тях двамата може да има нещо общо, но тогава се сеща, че Брадуел току-що предложи на едни напълно непознати част от тялото му.

Жената кимва и отвръща:

— Ще поразпитам.

Преша

Спица

Преша не е сигурна за онова, което й се случи във фермерската къща. Припаднала беше на пода близо до входната врата. А след това се събуди на задната седалка на колата, носеща се сред Мъртвите полета. И никаква друга информация. Бяха ли й дали етер? Бяха ли я упоили, за да изпомпат съдържанието на стомаха й, защото е била отровена? Защо Ингършип ще й причинява нещо такова? Може би защото е пълна откачалка, също както и жена му. Защо иначе ще й казва, че няма да й стори нищо лошо, а после ще й дава отрова?

Усеща нараненото място на тила на главата си, която вероятно е ударила в пода, докато се бореше с Ингършип. Да, борба имаше. Но това е всичко, което помни. И сега, от време на време, усеща пронизваща болка високо горе на тила, вероятно сътресение на мозъка. И изобщо не се чувства добре. Все още й се повдига, а стомахът й е подут и раздразнен. Зрението й се замъглява от плътна мъгла. А всеки път, щом примигне, пред очите й за миг лумват китки призрачни цветя. Долавя околните шумове приглушено, сякаш слуша през притисната към стената чаша. А вятърът изобщо не облекчи състоянието й. От него зрението й се замъглява още повече, а в ушите си чува фучене.

От шофьора не е останала нито следа. Но никакво обръщане назад. Сега единствените й близки хора са Ел Капитан и Хелмут. И в този момент тримата се носят през Мъртвите полета на път за града. От време на време на светлината на фаровете се появяват Пясъчни създания и те профучават с колата направо през тях. А телата им се пръскат, разпадайки се на пепел, чакъл и камъчета.

Преша изважда проследяващото устройство от плика. А сигналът се движи по картата на Руините по идеално права линия и с прекалено висока скорост за такъв неравен терен. Тогава си спомня разказа на Брадуел за плъхоподобните зверчета, които улавял, докато лежал в засада на входа на по-малките тръби, останали невредими под руините на града — тръби, в които се побирали само по-дребните гризачи. Значи, Брадуел и Партридж са намерили чипа, закачили са го за някое от плъхоподобните зверчета и накрая са пуснали животинчето на свобода.

— Трябва да отидем до квартирата на Брадуел близо до Руините — заявява Преша. — Това е последното място, където видях Чистия.

— Значи, го познаваш?

— Да, познавам го.

— Но защо не ми каза преди?

— И защо да го правя?

— Хм — той хвърля поглед към Преша, сякаш се налага да преосмисли убежденията си.

— Хм — изсумтява Хелмут и също вторачва очи в нея.

Преша забелязва, че по-малкият брат кърши нервно пръстите на ръцете си. Тогава Ел Капитан тръсва рамене и измърморва:

— Престани.

— И не можеш да убиеш Чистия, когато го открием — казва Преша. — Не всички в Купола са лоши. Всъщност Чистия, когото търсим в момента, е добър. Той има добро сърце. Опитва се да намери майка си. Нещо, за което мога да го разбера.

— Аз също — отвръща Ел Капитан и нежният тон на гласа му, тъжен и унил, я изненадва.

— Аз също — изрича и Хелмут.

— Не можем да се разкарваме с тази кола из града — казва Ел Капитан. — Ще привличаме твърде много внимание.

— Знам къде живее Брадуел — започва Преша, — така че аз ще отида до дома му.

— Не си в състояние да изминеш целия този път пеша — възразява Ел Капитан. — Освен това един от нас ще трябва да остане при колата. Не ми се иска Пясъчните създания да видят сметката на този прекрасен автомобил.

— Добре — съгласява се Преша. — Ще ти начертая карта.

— Знам едно място, където можем да скрием колата — казва той.

Не след дълго Ел Капитан спира до един паднал билборд, който стои подпрян на стойката, която го е държала. Прилича на импровизиран гараж. Ел Капитан паркира колата под него.

Недалеч от мястото се вижда пропаднал покрив, подслонявал навремето редица бензинови колонки. Те се сгушват до него с надеждата да се скрият поне за малко от прашния вятър. Откриват и една паднала емблема с буквите Б и П, оградени в зелен кръг. Някога е означавала нещо. Но Преша не знае какво.

Тя открива една заровена в прахоляка метална спица, вероятно от мотоциклет. Никога не е била добра в рисуването, но затова пък може да разглоби часовника на дядо си, след което да го сглоби отново, да поправя вътрешните механизми на Фридъл и да изработва дребните фигурки от своята менажерия — гъсеницата, костенурката и различните пеперуди, тъй като е точна и прецизна. Надява се този усет към детайла сега да й се отплати.

В прахта, осветена от фаровете на автомобила, Преша започва да чертае карта на града първо от въздушен поглед. Тя показва къде свършват Руините и местоположението на месарския магазин на Брадуел, обозначено с хикс.

Щом Ел Капитан казва, че е разбрал, тя започва да чертае втора карта — на вътрешното разположение на месарския магазин, включително и на хладилната камера, където има най-голяма вероятност да открие нещо забравено, както и резервните оръжия. Налага се да му се довери, въпреки че не е сигурна дали това не е грешка. Той е истински изпълнен с омраза. Но въпреки цялата тази агресия и жестокост, в него тя вижда човек, който иска да бъде добър. Все пак той не искаше да участва в Играта по собствено желание. В един по-различен свят дали нямаше да е по-добър човек? А може би това важи за всички тях. Може би това е най-големият подарък, който Куполът може да предложи — когато живееш на едно достатъчно сигурно и безопасно място, можеш спокойно да се преструваш, че винаги ще взимаш най-правилните решения, дори да си отчаян. Като се държи така ужасно с брат си, вероятно се опитва да скрие обичта, която изпитва към него и която не може да си позволи да покаже. Хелмут е единственият близък на Ел Капитан, който, въпреки своята сприхавост и необуздан характер, притежава една дълбока преданост. А това е ценно качество. Пита се как ли е изгубил родителите си и дали мисли за тях, колкото Преша мисли за своите и за дядо си. Но Ел Капитан има склонност към жестокост. Нещо, което Преша не притежава. И знаел ли е, че изоставяйки шофьора насред Мъртвите полета, това означава да бъде изяден жив от Пясъчните създания? Преша не е сигурна в отговора. Тя не спира да си повтаря, че има шанс шофьорът да е оцелял. Но това е само едно желание. И най-вероятно не е станало така.

— Да вървим — казва Ел Капитан и се изправя. — Всичко е ясно.

— Ясно — повтаря Хелмут.

Ел Капитан сваля пушката от гърба си и я подава на Преша.

— Не напускай колата, каквото ще да става. И стреляй по всичко, което се движи.

— Дадено — отвръща тя, въпреки че не е сигурна дали ще може. После се качва на шофьорското място и затваря вратата.

— Ако се наложи да се махнеш оттук, палиш веднага двигателя — казва й той. — Ключовете са на стартера. А мен не ме мисли.

— Не ме мисли — повтаря Хелмут.

— Не мога да шофирам.

— Въпреки това е най-добре да имаш ключовете под ръка — той поставя ръка на покрива на колата. — Бъди внимателна.

Ел Капитан определено се беше влюбил в колата.

— Никъде няма да ходя — отвръща Преша, която се чувства негова длъжница. Кой друг би й помогнал толкова много? Без него изобщо нямаше да се справи. — Стигнах дотук благодарение на теб.

Той поклаща глава и казва:

— Пази се, чуваш ли? — поглежда към мрачните очертания на потъналия в развалини град. — Ще тръгна по този път — посочва той. — Познавам го добре. Ще ме отведе близо до Руините. А после пак по него ще се върна обратно.

Преша проследява с поглед как се отдалечава, но скоро пейзажът става замъглен. Цялата обширна територия на Мъртвите полета е покрита с пепел. Пясъкът се вдига на облаци и се завихря над равната местност. Земята е осеяна с буци асфалт, доказателство, че от тук някога е минавала магистрала. Последното, което вижда, е Хелмут. Той се обръща назад и размахва дългата си кльощава ръка. След няколко секунди двамата се изгубват в мрачната и мъглива далечина. Налага се да изключи фаровете. Всичко потъва в мрак.

Ел Капитан

Хладилната камера

Ел Капитан се спуска по рампата от бокса за зашеметяване покрай котлите, рафтовете и релсите на тавана. Пресяга се нагоре и грабва една кука.

— Боже, това място е перфектно — казва на Хелмут.

— Перфектно — повтаря Хелмут.

— Хелмут, тук щяхме да оцелеем съвсем сами. Разбираш ли?

— Разбираш ли?

— Този Брадуел е проклет късметлия — измърморва Ел Капитан.

— Дяволски късметлия — повтаря Хелмут.

Добраха се дотук по-бързо, отколкото беше очаквал Ел Капитан. Улиците бяха спокойни. Малкото хора, които срещна по пътя насам, избягаха веднага от него, хлътвайки в мрачни входове или хуквайки през глава по някоя странична уличка. Дори да не разпознаваха Хелмут или пък него самия, хората забелязваха униформата, което беше напълно достатъчно.

Движи се възможно най-бързо. Признава си, че е луд по онази проклета кола. Една от причините да пребие шофьора беше желанието му да даде газ на двигателя по пътя през Мъртвите полета. Ето защо няма търпение да се върне при автомобила, където, надява се той, Преша се намира в безопасност. Не е сигурен дали ще може да го понесе, ако се върне там и открие, че я няма или че са останали само части от нея. Има нещо специално в това момиче. Тя е с добро сърце. Отдавна не е срещал човек като нея — или може би просто е спрял да се оглежда.

Странно е да има някой, който да го чака. Разказват се истории, нещо като легенди, за влюбени, които загинали по време на Детонациите. Хора, които подобно на Ел Капитан са предвиждали какво ще се случи. Разполагали са с план за бягство, предварително подготвени провизии и уговорено място на срещата. Но влюбените така и не успели да се срещнат. Единият чакал другия да се появи. Според замисления план може би е трябвало да чакат точно определено време — половин час, четирийсет минути, след което да се придвижат на друго по-безопасно място. Но влюбените винаги чакали прекалено дълго. Чакали до безкрай. Докато накрая небето не се превърнало в червена пепел. Веднъж чу някой да пее песен за едни такива влюбени и оттогава повече не я забрави. Беше много странно. Човекът просто стоеше на улицата и пееше:

Стоя и чакам на перона,

но нищо вече тук не идва.

Кълбят се облаците пара

и стелят се над коловоза.

Но ето моята любима слиза,

часовника поглежда тя и се усмихва.

Защото със сърцето си разбира,

че цял живот съм чакал нея.

Но тогава силен вятър се извива

и отнася я далеч оттук.

Оставам сам, обвеян с пепел,

в която сълзите попиват.

Вода и пепел, от вода и пепел става камъкът най-здрав.

Вовеки тук ще чакам, докат сам превърна се на камък.

Ел Капитан чу тази песен преди години, докато патрулираше из улиците на града. Един от другите войници каза: „Господи, застреляй го веднага“. Но Ел Капитан отвърна: „Не. Остави го да пее“. След това никога не забрави песента.

Той влиза в хладилната камера и вижда една клетка със затворено вътре зверче, подобно на плъх, точно както го описа Преша. Хрумва му да го прибере. Животинчето изглежда охранено. А наоколо се носи силна миризма на пушено месо. Тогава чува, че Хелмут цъка зад гърба му, сякаш се опитва да подмами животинчето.

— Мммм — издава стон Хелмут.

— Точно така. Мммм. Но сега не е време за това.

Проблемът е, че Ел Капитан не знае какво точно търси. Нещо необичайно? Но това не е никак лесно, когато не знаеш какво е обичайно за едно място. Той плъзва поглед по двете изтърбушени кресла, сандъка, металните стени, релсите на тавана и куките. Вниманието му е привлечено от метална кофа, пълна с изгорели дрипи. Той вдига кофата и изравя отвътре чифт почернели панталони и една риза, овъглените останки от раница и една малка метална кутийка. Взима кутийката и я отваря. От нея се разнася странен звънтящ звук, който бързо замлъква. Пъха я в джоба си, в случай че се окаже важна.

Навежда се под една кука. Под нея се намира сандъкът.

Хелмут започва да цъка отново, обаждайки се на малкото затворено в клетка животинче.

— Млъкни, Хелмут! — скарва му се Ел Капитан.

Хелмут започва да се противи, опитвайки се да се добере до животинчето, при което Ел Капитан изгубва равновесие и пада на едно коляно.

— По дяволите, Хелмут. Какво ти става?

Но тогава усеща, че някакъв остър камък се забива в коляното му. Изправя се.

А на пода в краката си зърва някакво бижу. Оказва се строшена птица с око от син скъпоценен камък, закачена на златна верижка. Дали ще означава нещо за Преша? Надява се да е така.

Той взима огърлицата и я пуска в джоба си. После се спуска към тайника, който Преша беше отбелязала на картата. Но вътре открива много по-малко оръжия, отколкото беше казала тя. Може би това означава, че Брадуел и Партридж са тежковъоръжени. Той пъха ръка в дупката и напипва наточеното острие на нож. Намира също и един електрошоков пистолет. Накрая взима двете оръжия и ги прибира в якето си. За последен път поема дълбоко дъх, вдишвайки аромата на печено месо, и си тръгва.

Партридж

Двайсет

— Щеше да ме дадеш на тях, като че ли съм твоя собственост — казва Партридж. Двамата с Брадуел седят един до друг на захвърлените на пода палети в една малка стая и подобно на помещението, в което бяха преди, тук също има странна колекция от предмети, наредени покрай стените, от което стаята изглежда още по-малка, отколкото е. Сякаш майките са претърсили околността, донасяйки и складирайки тук всяко нещо, което може да се окаже полезно.

— Нямаше да те дам на тях. А щях да те изтъргувам. Това са две напълно различни неща.

— И в двата случая съм техен.

— Само че аз ги отказах от тази идея, нали така? — Брадуел съблича якето си. Раната на рамото му е подута, но поне е спряла да кърви. Той свива якето на топка като възглавница и ляга на една страна.

— Да, и сега ще се задоволят с част от мен. Нещо малко за спомен. Направо чудесно. Не мислиш ли?

— Дължиш живота си на Преша.

— Не знаех, че ще го приемеш толкова буквално. Там, откъдето идвам, това е само израз.

— В Купола можете да си позволите този лукс. Но не и тук. Навън всичко е на живот и смърт. И това е ежедневие.

— Няма да се дам без бой — отвръща Партридж. — Това е инстинкт за самосъхранение. Няма да позволя да отрежат част от мен доброволно.

— Не бих те посъветвал при тази шайка наоколо, но ти си знаеш най-добре.

Брадуел бухва с юмрук якето, сякаш оправя възглавница, след което затваря очи. След няколко минути вече диша дълбоко, потънал в сън.

Партридж също се опитва да поспи. Той се свива на единия палет и затваря очи, но единственото, върху което успява да се концентрира, е неравномерното хъркане на Брадуел. Хрумва му, че Брадуел е свикнал да спи при всякакви обстоятелства. Самият той обаче винаги се е будел дори при най-лекия шум — от дежурещите в пансиона учители, от прибиращите се по тъмно работници, от тракането на системата за пречистване на въздуха.

Накрая потъва в лека дрямка, като съзнанието му блуждае на границата между съня и будното състояние и кръжи все около едни и същи неща — Брадуел, Преша, сандъка, ставащото тук и сега, мъртвата старица, Лова на хора, майките. Присънва му се и образът на Лайда — лицето й в полумрака на изложбената зала и гласът й, отброяващ „едно, две, три“. А после на дансинга тя го целува нежно по устата и той отвръща на целувката й. Накрая се отдръпва от него и го поглежда така, сякаш иска да запомни лицето му, сякаш знае, че повече няма да го види, след което се обръща и побягва. Партридж се размърдва на дървения палет. Пробужда се за момент. Къде ли е тя сега? Но после дрямката го надвива и започва да сънува, че е бебе. Майка му го държи в обятията си, докато се носят на крилете й в студения непрогледен въздух. Долавя шумолене на пера и плясък на крила. А може би това са птиците на Брадуел? И дали е тъмно, защото е нощ, или защото всичко е потънало в дим?

В мрака отново отеква нечий глас: „шестнайсет, седемнайсет, осемнайсет…“. Лайда продължава да брои в тъмната изложбена зала, обвита сега в пушек. А той прокарва пръст по острието на ножа. И тогава Лайда казва: „Двайсет“.

Преша

Земя

Преша се старае да е нащрек за внезапна промяна в пейзажа — надигане на тъмен, прашен пясък, извил се на фуния или образуващ вълнички. Колата е полускрита от падналия билборд. Ключовете са на стартера. Преша все още се намира под въздействието на етера, който я кара да се чувства тромава. По едно време задрямва, но скоро след това се сепва.

Стиска силно оръжието със здравата си ръка. Пита се дали обонянието й не е изострено заради замъгленото зрение и слух. Миризмата на нещо гнило е част от пейзажа. Замисля се за белезникавите влажни яйца и за стридите от вечерята в дома на Ингършип. Отново й прилошава и тя затваря очи, опитвайки се да спре виенето на свят.

Затворила очи, в съзнанието й изникват образите на Брадуел и на Партридж, седнали да вечерят на огромна трапеза. След като беше видяла фермерската къща на Ингършип, тази мисъл не й се струва чак толкова невероятна, но не и за тях. Представя си лицето на Брадуел — очите, устата му. Тогава той я поглежда. Кани се да й каже нещо.

Тя отваря очи. Вече се зазорява. Хоризонтът на изток е поръбен с ивица бледа светлина.

Долавя някакво шумолене — вероятно движение на пясъка. Ако се появи Пясъчно създание, ще го убие. Трябва да го направи. Грешно ли е да убиеш нещо, което иска да убие теб?

Със замъгленото си зрение вижда парчета от експлодирали автомобилни гуми и тъмнокафявия ръждясал скелет на един товарен ван в далечината. Щом вятърът утихва за миг и пепелта се сляга, тя зърва и онова възвишение — на границата между земята и сивата плът на небето. Там някъде е и фермерската къща, Ингършип и жена му с нейната скрита от найлоновата материя кожа.

Оглежда се с надежда да зърне силуета на Ел Капитан, очертал се на фона на опустошения градски пейзаж. Главата на куклата, почерняла от пепелта, я гледа втренчено, сякаш очаква нещо от нея. Като малка имаше навика да й говори, убедена, че куклата я разбира. Наоколо няма никой, който да види куклата. Нито дори Купола, наблюдаващ града с чувство на милосърдие като самия Господ. Но Господ си е Господ. Опитва се да си спомни криптата и прекрасната статуя зад пропукания плексиглас.

— Света Уи — прошепва тя, сякаш подхваща молитва. И за какво да се моли? Иска й се да си припомни някоя от историите на дядо си, да забрави за застреляното момче, за шофьора, изяден от Пясъчните създания, и за Пясъчните създания, които могат да изядат и самата нея.

И наистина се сеща за една история. Дядо й беше разказал за италианския фестивал, който се провеждал всяко лято. Там имало чаши за чай с такива размери, че човек можел да седне в тях и да се върти, а също и игри, на които всеки имал шанса да спечели златна рибка в найлонов плик, пълен с вода. Докато плувала в кръг в издутия найлонов плик, тялото на рибката изглеждало сякаш ту се уголемява, ту се смалява.

„Надига се пясъчна вихрушка, подета от вятъра, което не е никак добре“, мисли си Преша. Тя примигва инстинктивно, опитвайки се да проясни зрението си, но така става още по-зле. Това няма нищо общо с излезлия вятър. И тогава Преша зърва чифт очи. Дъхът й засяда на гърлото. Тя натиска бутона на вратата, опитвайки се да смъкне прозореца. Нищо не се случва. Налага се да запали колата. Посяга бързо към стартера. Завърта ключа напред-назад. Но се чува само глухо щракане. Накрая завърта ключа с все сили, двигателят оживява и цялата кола се разтърсва енергично. Пясъчното създание продължава да набира скорост. Преша натиска бутона. Стъклото се смъква надолу. Вятърът нахлува в колата, носейки пепел. Тя вдига пушката и я насочва. Ръцете й треперят. След кратко колебание прави опит да се прицели.

Пясъчното създание потъва в земята. Скрива се, но недалеч от нея.

Преша седи замръзнала на мястото си. Пепелта се носи във вихър вътре из колата. Намира се в удобна позиция за стрелба, но никога досега не си е служила с оръжие. Та тя не е никакъв офицер. А само едно шестнайсетгодишно момиче. И дори да можеше да изпълни заповедите на Купола, тогава какво щеше да се случи с Партридж? Какво щеше да се случи с Ел Капитан и с Хелмут? Ами с дядо й? Представя си го легнал в болничното легло, представя си усмивката му и неясните перки на вентилатора, заседнал на гърлото му. Но нямаше ли искрица тревога в очите му? Дали не се опитваше да я предупреди?

Какво се случва с хората, които станат безполезни? Преша знае отговора на този въпрос.

— Прости ми — прошепва тя, защото чувства, че го е предала. В съзнанието й се прокрадва образът на света Уи с нейните деликатни черти. Това ще бъде молитвата й. — Прости ми.

В този момент някой дръпва рязко пушката й. Стиснала здраво оръжието, Преша отказва да го пусне. После се появяват и чифт ръце. Силни, глинени, нечовешки и хищни. Те я сграбчват за раменете, опитвайки се да я издърпат от колата. Преша продължава да стиска пушката, но вече не е в позиция за стрелба. Тя забива приклада й в гърдите на Пясъчното създание.

Дава си сметка, че колата е единственият й шанс. Трябва да остане вътре. Но ръцете продължават да я теглят навън. Тя извива ръка назад и заклещва главата на куклата във волана, но тогава пушката бива изтръгната от ръцете й.

Пясъчното създание я притегля към себе си. Тогава тя усеща вонята на нещо гнило, примесена с мириса на ръжда. Пясъчното създание я изтръгва от волана, издърпвайки я до кръста от колата. Преша запъва крака на прозореца.

Тогава тя вдига очи, поглеждайки над рамото на Пясъчното създание. Пясъчната дига зад съществото започва да придобива очертанията на гръбначен стълб, върху който се оформят ребрата на гръден кош.

Пясъчното създание е твърде силно. Краката й поддават. Тя полита навън заедно с ужасното създание. То я изпуска от хватката си. Тогава Преша се хвърля към пушката, вдига я от земята, обръща се по корем и стреля. Съществото пада долу и се пръсва на парчета.

Пясъчната дига се плъзва напред. Преша се изправя и се прицелва, но тогава могилата се стрелва под краката й като акула под кану. Тя се обръща и вижда земята да се надипля като разбунено от бурята море. Наоколо се надигат все повече и повече Пясъчни създания.

Съществото от лявата й страна е с размерите на вълк. Друго отскача нагоре като гейзер на двайсет стъпки височина. Тя се обръща на едната страна и стреля, после се обръща на другата и пак стреля, без да се спира, за да установи нанесените щети. Започва да отстъпва заднешком, опитвайки се да се добере до колата и да се скрие вътре.

Но къде е Ел Капитан? Дали не е свил по грешен път?

Към нея се хвърля още едно Пясъчно създание с размерите на вълк и я просва върху спечената земя. Съществото няма муцуна, но въпреки това Преша усеща горещия му дъх на шията и лицето си. Тя забива приклада на пушката там, където смята, че се намират ребрата му. Пясъчното създание издава хрипливо грухтене.

Преша се опитва да се отдалечи от него лазешком.

Пясъчната дига се извива, обгръщайки тялото на Преша, след което изтръгва пушката от ръката й и изкарва въздуха от дробовете й. Оръжието тупва в краката на подобното на вълк Пясъчно създание.

Тогава до слуха й достига вик. Може би е Ел Капитан?

Пясъчната дига се плъзва назад. Във въздуха изсвистява нож и се забива в пясъчния гръбнак. Той се отпуска и се стоварва на земята. Месарският нож хлътва глухо в пръстта.

Тогава се появява и самият Ел Капитан.

— Тъкмо се връщам от месарницата — казва той.

От всички страни са обкръжени от Пясъчни създания. С подскачащия на гърба му Хелмут, Ел Капитан се нахвърля с друг нож върху три спираловидни пясъчни стълба и ги убива набързо, като ги разсича. Животът излиза от тях със свистене, а оставащите пепел и прахоляк се посипват като дъжд над Мъртвите полета.

Преша обсипва с куршуми Пясъчните създания. Ел Капитан й крещи нещо, ала тя не успява да различи думите заради заглъхналите си уши и заради гърмежите.

Върху нея се нахвърля поредното Пясъчно създание, което я приковава към земята. То затяга хватката си около гръдния й кош. Преша пада на колене и забива юмрук в торса му, само че съществото я е приклещило в задушаваща прегръдка. Мускулите на врата й се напрягат и тя изпуска оръжието, опитвайки се да се освободи. Не може да диша. Изведнъж Ел Капитан се озовава до нея. Той сграбчва Пясъчното създание за гърлото. Притиска електрошоковия пистолет към мястото, където би трябвало да се намира главата му, и дърпа спусъка. Съществото се строполява на земята.

Преша се опитва да си поеме въздух.

Ел Капитан поема ръката й и поставя вътре нещо малко и твърдо.

— Вземи го.

Но тя все още не е в състояние да говори.

— Може да е нещо важно.

Върху тях се нахвърля още едно Пясъчно създание. Ел Капитан грабва пушката и стреля. Съществото близо до тях потъва в земята със съсък.

Преша свежда поглед към огърлицата. Веднага я разпознава. Това означава, че след изчезването й Брадуел и Партридж са се върнали в месарския магазин. Може би двамата са все още заедно.

Но защо колието е строшено? И къде е другата половина?

Тя се оглежда наоколо. Пясъчните създания затягат обръча около тях. Преша усеща, че нещо я сграбчва през кръста. Тя започва да рита съществото с все сили. При всеки удар от него излиза струя прах и пепел. Но въпреки че се съпротивлява със зъби и нокти, Преша усеща как ненаситната земя под нея я завлича бавно надолу. Опитва се да се изтръгне от хватката и тогава вижда в далечината цяла армия от Пясъчни създания. Ами ако това същество я завлече под земята, за да се нахрани с нея? В нея се надига ужасът от това да бъде задушена. Не иска да свърши погребана жива.

Светът около нея започва да се олюлява. Да подскача и да пулсира. Преша продължава да се бори, но нали е отровена, упоена и бита. Чувства се отпаднала, гладна и жадна. Замъгленото й зрение притъмнява още повече.

Тогава тя извисява глас, викайки Ел Капитан по име. Той се обажда в отговор и сред стелещия се наоколо прахоляк Преша успява да го зърне за миг как отблъсква атаките на Пясъчните създания заедно с Хелмут на гърба си. Ел Капитан все още се държи на крака, само че прииждат все повече и повече Пясъчни създания. Намира се близо до колата. Преша вижда лъскавата тъмна боя. Напиращите същества запращат Ел Капитан право в калника на колата. Той се свлича на земята. Очаква ги сигурна смърт, мисли си Преша.

Тя започва да размахва яростно ръце и да налага с крака Пясъчното създание. След това стиска силно очи и се замисля за синьото око на лебеда. Изведнъж целият свят става син — кръвта, пулсираща в ушите и на врата й, Ел Капитан, колата, Пясъчните създания. Тя вдига очи към сивите хълмове, сега сини, дирейки с поглед лицето на майка си и на баща си. Наясно е, че това е лудост. Та те са мъртви. Но съзнанието й се нуждае от някаква утеха, преди да е настъпила смъртта. У дома. Но къде е това у дома?

Земята я поглъща бавно. Долавя дълбокото ръмжене на съществата, пулсиращо през цялото й тяло. Щом отваря очи, Мъртвите полета й се струват по-мъртви и от преди — наоколо има само пепел, смърт и пясък.

Тя продължава да се бори, стиснала в юмрук медальона и сипеща удар след удар, но напразно. Вече е изтощена. Пликът със заповедите и проследяващото устройство е изчезнал. И снимката на дядо й, която дори сега е пред очите й. Тя също е изчезнала, сякаш никога не е съществувала. Къде ли е той сега? Какво е станало с Фридъл? Ще ги види ли отново? Ел Капитан и Хелмут живи ли са още? Дали са успели да се доберат до колата?

До слуха й достига някакъв барабанящ звук и тя се обръща убедена, че ще зърне последната гледка в живота си. Долавя трополене на крака. И тогава сред облак от пепел тя зърва детско личице — момиченце, сгушено в прегръдките на майка си. Сякаш в съзнанието й е изплувало забравено видение от миналото — на собствената й майка и на самата себе си като малко момиченце, сякаш майка й не е била нарязана до смърт, прелитайки през двойното стъкло на един прозорец.

— Преша — чува гласа на майка си. — Хвани се за мен!

Към нея се протяга ръка.

После зрението й се свива до една съвсем малка дупчица, скоро след което и тя изчезва.

Преша

Жертва

Преша се събужда, положила страна на нещо твърдо. Главата й пулсира. Вижда автомобилна гума със силно износен грайфер. Но това не е гумата на дългата черна кола. Намира се в някаква стая, а въпросната гума е съвсем малка. Прикрепена е към мотор, снабден с остриета. Косачка за трева? Хрумва й, че може би сънува, че може би е умряла. Мазе с инструменти за косене на трева? Това ли е задгробният живот?

Опитва се да се изправи.

Около нея се разнася шепот.

— Почакай — прозвучава наблизо женски глас. — Недей да бързаш.

Тя се отпуска обратно, легнала на една страна. Сеща се за Пясъчните създания. И за Ел Капитан, стрелящ по тях с пушката. За майката с детето. Тя затваря очи.

— Ел Капитан и Хелмут — измърморва на глас.

— Двамата мъже в колата ли? Твои приятели ли са?

— Мъртви ли са?

— Появихме се там, за да помогнем на теб, не на тях. За нас е все едно дали двамата са живи, или мъртви.

— Къде съм? — Тя се оглежда и вижда множество лица — лица на жени и деца, които се завъртат около нея, сякаш се вози на една от онези въртележки с чаени чаши, за които й е разказвал дядо й. Децата са сраснати с телата на майките. Тя започва да мести поглед от едно лице на друго.

— Ти си тук. При Нашата добра майка.

Майка ли? Та тя няма майка. Стаята е студена и влажна. Тя потреперва. Скупчилите се около нея хора се раздвижват и в пролуките между телата тя зърва наредени един върху друг кашони, разтопени детски играчки, цяла редица разнебитени метални пощенски кутии и една полуразтопена триколка.

Преша се повдига на лакът. Една от жените я подхваща под мишницата и й помага да седне, подвила колене под себе си. В обятията на жената е сгушено русо детенце на две-три годинки, а едната ръка на майката се е сраснала с главата на детето някак закрилящо.

— Това е Нашата добра майка — казва жената, сочейки право напред. — Поклони се.

Преша вдига поглед и вижда една жена, седнала на най-обикновен дървен стол, покрит със сизал. Има невзрачно, дребно и деликатно лице, представляващо мозайка от стъкло. Върху нея пада светлината на една-единствена лампа, което кара стъклото да хвърля отблясъци. Кожата й е почти напълно прораснала върху перлената огърлица на шията й. Перлите приличат на наниз тумори с идеално кръгла форма. Облечена е с тънка, почти прозрачна блуза. През нея Преша успява да различи очертанията на огромен метален кръст, вдълбан в стомаха и гърдите й, достигащ чак до средата на шията и изпъващ раменете й назад. Заради него е принудена да седи с изпънат гръб. Жената носи дълга пола и е въоръжена с железен ръжен. Той лежи оставен на коленете й.

Преша свежда глава в поклон, застинала в очакване Нашата добра майка да й каже кога е достатъчно. В нозете на Нашата добра майка лежат наредени оръжията на Брадуел. Това означава, че той може да е тук. По някакъв начин случващото се е свързано с него. Не значи ли това, че след изчезването й е тръгнал да я търси? Ами Партридж? Сърцето й започва да бие бясно в гърдите. За кратко я изпълва надежда, но после осъзнава, че наредените на пода инструменти означават също, че Брадуел е бил обезоръжен и може би дори прострелян и убит.

Нарочно ли са оставили огърлицата, за да може тя да я открие? И дали не са тук?

Огърлицата. Къде ли е сега?

От нахлулата в главата й кръв Преша се чувства замаяна. Въпреки това тя не помръдва от мястото си. Стои в очакване жената с ръжена да каже нещо и тя наистина проговаря:

— Изправи се. Сигурно се питаш — продължава тя, — също като всички останали, защо точно кръст. Дали не съм била монахиня? Или просто набожна жена? Дали не съм се сраснала по време на молитва? И изобщо как е станало?

Преша поклаща глава. Мисълта й още не е успяла да стигне толкова далече. По всяка вероятност жената говори за кръста.

— Това не е моя работа — отвръща Преша.

— Нашите истории са единственото, което имаме — казва Нашата добра майка. — Успяваме да се съхраним благодарение на историите си. Затова ги споделяме една с друга. Историите ни имат голяма стойност. Разбираш ли това?

Преша се сеща за първия път, когато чу Брадуел да държи реч в онова мазе, говорейки за идеята за съхраняване на миналото. Брадуел — няма никаква представа какво ще почувства, ако открие, че той е мъртъв. Нашата добра майка се взира настойчиво в нея. Зададе й някакъв въпрос. Но Преша не помни какъв. Тя кима. Дали това е правилният отговор?

— Приеми собствената ми история като подарък. Стоях на един прозорец с метална решетка — продължава Нашата добра майка, прокарвайки показалец по тънката материя, покриваща заседналия на гърдите й метален кръст. — Стоях загледана в неспокойното небе, притиснала ръка към стъклото — тя протяга напред ръката си, инкрустирана с парченца стъкло. — Сигурно се досещаш, че се разминах на косъм със смъртта?

Преша кима утвърдително. Собствената й майка беше загинала сред дъжд от остри късове стъкло.

— Ами тези оръжия? — казва Преша, посочвайки инструментите на пода.

— Подаръци — отвръща Майката — от Мъртвеца, който доведе при нас Чистия, който също е Мъртвец. За нас всички мъже са мъртви. Но ти сигурно го знаеш.

Но какво означава това — живи ли са, или са мъртви? Дали тези жени не убиват всички мъже, които срещнат? Затова ли ги наричат Мъртъвци?

В този миг Преша долавя някакво раздвижване зад гърба си. Тя се обръща.

Партридж и Брадуел са избутани грубо в стаята. Те са тук. И са живи. Сърцата бият в гърдите им, въздухът кара белите им дробове да работят. Преша изпитва такова облекчение, сякаш всеки миг ще заплаче.

— На колене, Мъртъвци! На колене пред Нашата добра майка! — надават вик жените.

Партридж и Брадуел застават на колене от двете страни на Преша. И двамата изглеждат в окаяно състояние. Очите им са хлътнали, а дрехите — одрипавели и покрити с пепел. Въпреки това Брадуел се усмихва. Очите му сияят. Той се радва да я види и това откритие изпълва с топлина гърдите на Преша, страните й.

— Преша — прошепва Партридж. — Намерили са те!

Значи, не е била заловена. Била е намерена! Дали не са я търсили през цялото това време? А тя беше толкова сигурна, че всеки от тях е поел по свой път. Партридж, зает да търси майка си, а Брадуел, отдаден на убеждението си, че не бива да се сближава. Защото е оцелял, тъй като не е допуснал другите да го завлекат надолу. Тогава какво означава това, че е дошъл да я търси?

Нашата добра майка плясва с ръце, при което всички жени и деца се покланят и се оттеглят през вратата нагоре по стълбите. Остава само една от тях, въоръжена с дълга като копие метла. Тя се оттегля на пост до вратата.

— Отначало решихме, че двамата Мъртъвци тук са участници в Лова на хора — обръща се Нашата добра майка към Преша. — Обикновено не взимаме участие в този спорт, но когато нахлуят в земите ни, избиваме колкото можем от тях, преди да се разпръснат. — Тя обхваща дръжката на ръжена с малките си пръстчета.

— Радвам се, че не сте ги убили — отвръща Преша. Това я изпълва с надежда, че Ел Капитан и Хелмут може също да са оцелели. Може да са живи.

— Аз също. Защото са натоварени с важна мисия — Нашата добра майка се изправя непохватно. Заради кръста, вдълбан в средата на гърдите й, се налага да използва облегалките на стола, за да се повдигне. Походката й е скована. — Една от причините да им помогнем в тази мисия е, че ти си жена. А ние вярваме в спасяването на нашите посестрими. Но има и друга причина. И тя е свързана с намирането на майката на Чистия — обхожда бавно стаята, описвайки кръг. — Присъствието на Чистия е важно за мен — продължава тя. — От сантиментални подбуди, ако не за друго.

Тя кимва към другата жена, останала като охрана, която се приближава към Партридж и насочва към гърлото му върха на своята метла-копие.

— Подозирам обаче, че това не е най-обикновено търсене и че този тук не е най-обикновен Чист. Така че кой си ти? И кои са хората с теб?

Партридж поглежда въпросително към Брадуел. Преша веднага се досеща какво си мисли — дали да каже името на баща си? Дали това ще спаси живота му? Или ще го превърне в още по-сигурна мишена?

Брадуел кима, но въпреки това Партридж продължава да се колебае. Преша се пита какво се е случило помежду им, докато я е нямало. Без да извива глава, Партридж поглежда към Преша. Той преглъща под насочения към адамовата му ябълка остър край на метлата.

— Рипкард Уилъкс. Но всички ме наричат Партридж.

Нашата добра майка се усмихва и кима с глава.

— Тъй, тъй, тъй — тя се обръща към Преша. — Нали виждаш, че не е бил напълно откровен с нас? Ето че крие информация. Не казва нищо, въпреки че има много за разказване. Типично за Мъртъвците. Просто не могат да бъдат честни.

— Нищо не съм крил — възразява Партридж.

— Мъртъвците не разговарят с Нашата добра майка, без да бъдат попитани! — отсича жената с метлата-копие и го удря по гърба.

Нашата добра майка се обръща към Преша:

— Когато избухнаха Детонациите, повечето от нас бяха сами в домовете си или хванати в капан в колите си. Други бяха излезли на двора, или като мен на прозореца, за да погледнат небето. Всички ние притиснахме децата към гърдите си. Децата, които успяхме да намерим. Но сред нас имаше и такива, които се намираха в капан и умираха. Всички ние бяхме оставени да умрем. И именно ние поехме грижите за умиращите. Покрихме телата на мъртвите. Погребахме децата си, но когато телата станаха прекалено много, издигнахме погребални клади и изгорихме собствените си деца. Мъртъвците, те ни сториха това. Преди ги наричахме бащи, съпрузи и господа. Станахме свидетели на най-мрачните им грехове. Не ги изпускахме из очи през цялото време, докато тропахме по капаците на домовете си като затворени в кафез птички и удряхме главите си в стените на нашия затвор. Само ние знаем каква омраза, какъв срам изпитваха към себе си заради своята слабост, егоизъм и ненавист. И как след време насочиха тези чувства първо към нас и към собствените си деца, а после и към целия свят — тя сяда отново на стола си. — Оставиха ни да умрем и сега сме принудени да носим децата със себе си — децата, които никога няма да пораснат и които ще носим със себе си до самия край. Нашето бреме е онова, което обичаме най-много.

В стаята настъпва тишина. Преша се пита какво ли се е случило с детето, или може би с децата на Нашата добра майка. По нея не се виждат никакви други сраствания, освен металния кръст и стъклото от прозореца. Дали телата на децата й не са изгорели на погребалните клади?

— Къде отиде, когато изчезна? — пита Нашата добра майка.

— ОСР ме заловиха и започнаха да ме обучават за офицер. Отначало нямах представа защо. Заведоха ме извън града, в една фермерска къща. Там живее един офицер заедно със съпругата си и двамата работят за Купола. Имат посеви с храна.

— Която не става за ядене — отвръща Нашата добра майка. — Да, знаем. Тези неща са ни известни, но не знаем нищо повече от това. Стараем се да си отваряме очите на четири.

— Освен това са хванали дядо ми. И сега той е в Купола. Предполагам като заложник. Имам заповед да предам Чистия и майка му на Ингършип. Навън има и едни същества от Специалните сили, някакъв нов супервид. Тъкмо на тях трябва да предадем Партридж и майка му.

— Специални сили ли? Извън Купола? — смайва се Партридж.

— Наредиха ми да търся лекарства, щом намерим майка ти — казва Преша. — Смятат, че се намира в някакъв бункер или в нещо такова.

— Щом от Купола смятат, че тя е тук, това е добър знак, нали? — казва Партридж.

— Това означава, че трябва да я намерим преди тях — обажда се Брадуел. — Тоест, очаква ни състезание.

— С майка ми не можем да се върнем там. Просто не можем.

— Бих могла да помогна — намесва се Нашата добра майка. — Обикновено нямам навика да разговарям с Мъртъвци, но понякога се налага. Ще ни се отплатите за услугата. Значи, ние намерихме момичето, а ако искате да излезете живи от Разтопените земи, ще имате нужда от закрилата ни.

Преша поглежда към Брадуел. Наистина ли се нуждаят от закрилата на майките?

Той кима утвърдително.

— Не мисля, че разполагаме с нещо ценно, с което да ви се отплатим — казва Преша.

Нашата добра майка свежда поглед към оръжието на пода.

— Къде намерихте тези инструменти?

— В един месарски магазин — отвръща Брадуел.

— Ти касапин ли си?

— Не. Намерих този магазин още като дете, малко след Детонациите.

— Искате ли да ви се отплатим с оръжие? — пита Преша.

Нашата добра майка поглежда към нея и се усмихва.

— Разполагам с всичкото оръжие, от което едно момиче може да има нужда — след това протяга ръка и казва. — Подай ми едно от тях.

Преша се навежда, взима един нож и го поднася с поклон с дръжката напред.

— Беше ли с майка си до самия край? — обръща се тя към Преша.

— Да.

— Загубата си е загуба — казва тя и докосва острието. — Или я разбираш, или не.

— Как точно искате да ви се отплатим? — пита Преша.

Нашата добра майка се навежда напред и се обръща директно към Партридж.

— Наблюдавахме те известно време, преди моите жени да те заловят. Имаш ли представа колко хора можеха да те убият досега и по колко различни начини?

Той поклаща глава.

— Ако искаш да намериш майка си, ще имаш нужда от помощта ни. Въпросът е дали си готов да пожертваш нещо за тази цел.

Партридж поглежда към Брадуел и Преша.

— Ти решаваш — отвръща меко Брадуел.

Нашата добра майка насочва ножа към Партридж.

— Ето какво мисля аз. Вече си тук достатъчно дълго, нали?

— Достатъчно дълго за какво? — пита Партридж.

— За да спреш да бъдеш Чист.

— Не знам какво имате предвид — отвръща Партридж. На Преша веднага й хрумва мисълта за белези, изгаряния, рани, сраствания, а щом поглежда ножа, и за ампутации.

— Да бъдеш Чист, това е бреме — казва Нашата добра майка. — С времето се убедихме в това. Но когато престанеш да бъдеш Чист, когато нямаш вече какво да браниш, значи, си се освободил от това бреме.

Партридж поклаща яростно глава.

— Нямам нищо против това бреме.

— Освен това искам отплатата да бъде подарък за теб. Мога да сложа край на твоята Чистота. Не очаквам да разбереш, но в известен смисъл мога да те направя един от нас — тя му се усмихва.

Партридж се обръща към Преша:

— Кажи й, че не е необходимо. Можем да измислим и друг начин, по който да се разплатим. Все пак съм синът на Уилъкс. Това трябва да е от полза. Нещо като директна връзка.

— Вече не си в Купола — казва Нашата добра майка.

— Наистина можем да измислим нещо друго — обажда се Преша.

Нашата добра майка поклаща глава.

— За какво става дума всъщност? — пита Брадуел с тих и равен глас.

— За нещо символично — отвръща Нашата добра майка.

— Какво по-точно? — казва Брадуел. — Пръст?

Стомахът на Преша се свива на топка. „Стига толкова кръв. Стига толкова страдание — казва си тя. — Не.“

— Кутре — отвръща Нашата добра майка, хванала дръжката на ножа с две ръце. Тя поглежда към Партридж и добавя: — Жените ще те държат.

Преша усеща зараждащия се в гърдите й гняв, сякаш там е скрито някое диво животно, което напира със зъби и нокти да излезе навън. Може само да предполага какво изпитва Партридж в момента. Той я поглежда отчаяно. Изглежда, Брадуел е единственият, който си дава сметка, че нямат друг избор.

— Приеми го като подарък — казва той. — Освен че ще се отървеш леко. Все пак това е само едно кутре.

— Не искам никакви подаръци — отвръща Партридж. — Благодарен съм за това, което имам. И се радвам, че Преша се върна. Нямам нужда от друг подарък.

Преша би могла да каже на Нашата добра майка да поиска нещо от нея, но знае, че така само ще я ядоса. Нашата добра майка ненавижда Мъртъвците. И би я намразила за подобна проява на саможертва. Тогава Преша се замисля: „Защо да не плати той? Все пак става дума за неговата майка. И какво изобщо очакваше, като дойде тук да я търси?“.

— Ще ни отпратят без никаква защита — обажда се Брадуел. — А така никога няма да намерим майка ти, защото ще бъдем мъртви.

Партридж е целият вцепенен и пребледнял. Трудно му е да си поеме въздух.

Тогава Преша поглежда към него. И констатира простата истина:

— Ще умрем.

Партридж впива очи в ръката си. После поглежда към Брадуел. И бездруго вече достатъчно пъти е поставял в опасност живота на Брадуел и на Преша. Това е единственото, което може да направи за тях, и той го знае. Така че той пристъпва към Нашата добра майка и поставя ръка на масата.

— Хвани я здраво — казва на Брадуел. — Да не би да мръдна.

Брадуел стиска ръката на Партридж с такава сила, че кокалчетата на пръстите му побеляват. Партридж притиска един към друг пръстите си, отделяйки настрана само кутрето.

Нашата добра майка намества върха на ножа отстрани на кутрето, после повдига дръжката и с рязко движение на ръката забива задната част на острието в пръста на Партридж, точно по средата на ставата. Звукът — едно тихо припукване — кара Преша да ахне.

Партридж не издава нито стон. Всичко става прекалено бързо. Просто стои, втренчил поглед в ръката си, шуртящата кръв и отрязаното до половината кутре. За момент сигурно е бил напълно вцепенен, защото лицето му остава напълно безизразно. Но когато болката го връхлита, чертите му се изкривяват. Той вдига поглед към тавана.

Нашата добра майка подава на Брадуел парче плат и кожена препаска.

— Превържи го здраво. Стягай силно. И го дръж нависоко.

Брадуел пристяга кожения ремък около пръста на Партридж. После го стиска в юмрука си и накрая притиска окървавеното парче плат към сърцето на Партридж. Букет. Тъкмо за това се сеща Преша — червени рози, каквито можеш да видиш в някое от старите списания на Брадуел.

Нашата добра майка взима отрязаното кутре, свивайки ръце около него.

— Заведи го в стаята ви. Жените чакат пред вратата, за да ви придружат.

— Има още нещо — казва Брадуел.

— Какво е то? — пита Нашата добра майка.

— Чипът на врата на Преша — отвръща Брадуел. — Активен е.

— Не е вярно — възразява Преша.

— Напротив — отвръща твърдо Брадуел.

— Не е възможно чиповете ни да са активни. Кого изобщо го е грижа за нас, та ние нямаме нищо!

— По някаква причина се опитват да ви съберат двамата с Партридж. Вече съм сигурен в това — казва й Брадуел, след което се обръща към Нашата добра майка. — Тук имате ли лекар или медицинска сестра? Или поне някой с такива умения?

Нашата добра майка заобикаля Преша и застава зад нея. Тя отмята с ръка косата й, оголвайки врата й. После докосва с пръст един стар и леко изпъкнал белег на тила й. По гръбнака на Преша плъзват студени тръпки. Няма никакво желание да режат врата й. Накрая Нащата добра майка отбелязва сухо:

— Ще имаш нужда от нож, спирт и чисти парцали. Ще се погрижа да ги получиш. Останалото ще свършиш сам, Мъртвецо.

— Не — отсича Преша. — Кажи й, че няма да го направиш.

Брадуел свежда поглед към ръцете си. После поклаща глава и казва:

— Чипът е имплантиран на врата й. Прекалено опасно е.

— Ти си добър касапин — отвръща Нашата добра майка.

— Всъщност не съм никакъв касапин.

— Ще се справиш.

— Как може да си толкова сигурна? — пита Брадуел.

— Защото в противен случай ще те убия. И то с удоволствие.

За Преша това не е никаква утеха. А Брадуел изглежда още по-нервен. Той потрива неспокойно белезите на бузата си.

— Вървете — подканя ги Нашата добра майка.

Жената с метлата-копие ги отвежда до вратата. Коленете на Партридж изглеждат леко омекнали, а и самата Преша едва се държи на краката си. Жената отваря вратата, но преди да излезе, Преша поглежда назад към Нашата добра майка, която люлее една си ръка, обгърната с другата, наклонила глава на една страна и вперила поглед в бицепса си. Преша проследява погледа на Нашата добра майка и тогава забелязва, че ефирната материя на блузата й се издува и спада, и това е всичко, останало от новороденото й бебе — пурпурночервени устенца, една тъмна уста, вдълбана в ръката над лакътя й, все още жива и дишаща.

Преша

Приказка

Отвеждат ги в малка стая с два дървени палета на пода. Жената заключва вратата подире си. Партридж плъзва гръб по стената и сяда на своя палет. Наранената си ръка държи притисната към гърдите.

Преша не е в състояние да седи на едно място. Има чувството, че главата й ще се пръсне. Как ще позволи на човек, който дори не е касапин, да отстрани чипа на тила й?

— Не мога да повярвам, че си готов да махнеш чипа от врата ми — казва на Брадуел. — Няма да ти позволя. Разбра ли? Няма да ти позволя дори да се доближиш до мен.

— Така знаят къде се намираш във всеки един момент. Това ли искаш? Явно толкова много обичаш Купола, че нямаш нищо против да бъдеш тяхна марионетка.

— Не съм ничия марионетка! А ти си смахнат параноик!

— Толкова съм смахнат, че тръгнах да те търся.

— Не съм те молила за услуги.

— Но дядо ти ме помоли и мисля, че не го разочаровах.

Преша се чувства така, сякаш някой е изкарал въздуха от дробовете й. Това ли е причината Брадуел да тръгне да я търси? Защото дължи услуга на дядо й за зашитата буза?

— Е, смятай, че дългът ти е изплатен. Не искам да бъда в тежест на никого.

— Тишина! — отсича Партридж. — Млъкнете! — изглежда пребледнял и не на себе си.

— Съжалявам за пръста ти — казва Преша.

— Всички сме правили жертви — обажда се Брадуел. — Този път беше негов ред.

— Браво на теб — казва Преша. В момента го ненавижда. Намерил я е, понеже дължал услуга. И това е всичко. И защо трябва да й го натрива в лицето? — Много мило от твоя страна.

— Странно е да те гледам в тази униформа на ОСР — отвръща Брадуел. — Ами тези ленти на ръцете? Да нямаш офицерски чин? Това е една много приятна компания. И освен това са особено мили хора.

— Бях отвлечена и ме накараха насила да нося униформата — казва Преша. — Да не мислиш, че ми харесва?

Гласът й прозвучава немощно, защото униформата наистина й харесва, и Брадуел вероятно е наясно с това.

— Престанете — прекъсва ги Партридж. — Преша, Брадуел е прав. Нарочно са наредили нещата така, че да се срещнем. Кой знае откога те следят? Въпросът е защо точно теб?

Преша сяда до Партридж.

— Нямам представа — казва тя. — Не виждам никакъв смисъл.

— Не мога да си избия от главата нещо, което каза Нашата добра майка — Брадуел прикляка на земята и впива очи в Партридж. — Има нещо, което премълчаваш. Не си напълно честен.

— Какво премълчавам? — отвръща Партридж. — Всичко ви казах. Освен това току-що ми отрязаха пръста. Защо просто не се успокоиш?

Преша се сеща за огърлицата. Тя проверява в джобовете се и в единия напипва очертанията на медальона-лебед, извивките на крилата му. Наистина ли е успяла да го прибере, преди да припадне? Или някой го е намерил в ръката й и го е пъхнал в джоба й? Радва се, че още е у нея. Тя го изважда от джоба си, показвайки го на дланта си.

— Това заради мен ли го оставихте? За да ми дадете знак?

— Намерила си го — кима Партридж.

Преша си спомня как двамата с него бяха играли на „Спомени“. Тя му разказа за понито на рождения си ден, а той сподели с нея приказката за лека нощ — за лошия крал и за жената-лебед. Жена-лебед — също като медальона-лебед с неговото синьо око. Преша поглежда към Брадуел.

— Може би нищо не премълчава. А просто не знае кое е важно.

— И кое смяташ, че е важно? — отвръща Брадуел. — Много бих искал да науча.

— Какво ще кажеш за жената-лебед? — обръща се тя към Партридж. — Разкажи ми приказката.

Партридж не е разказвал приказката за жената-лебед на глас след онзи път, когато се беше опитал да я разкаже на брат си Седж след Детонациите. Тогава все още помнеше смеха на майка си, но въздухът в Купола беше толкова празен и стерилен, че с течение на времето всички миризми, вкусове и дори спомени бяха сякаш засмукани от някакво кухо място вътре в собствената му глава. Арибел Кординг Уилъкс — споменът за майка му изчезваше постепенно. И той си даваше сметка за това. Още на втората седмица след Детонациите беше започнал да забравя звученето на гласа й. Но сега е сигурен, че стига да го чуе, дори само за миг, спомените ще се върнат незабавно.

— Ето каква е приказката — и той подхваща историята, която години наред разказва сам на себе си.

„Преди да стане жена-лебед, тя била момиче-лебед, спасило от удавяне един млад мъж, който откраднал крилата й. Това бил младият принц. Но той бил лош принц. Принудил я да се омъжи за него. А после се превърнал в лош крал.

Кралят мислел, че е добър, но грешал.

Имало също и добър крал. Той живеел в една далечна страна. И жената-лебед не знаела още за неговото съществуване.

Лошият крал я дарил с двама синове. Единият приличал на бащата, защото бил амбициозен и силен. А другият приличал на нея.“

Партридж усеща, че го обзема безпокойство и въпреки слабостта си се изправя и започва да крачи насам-натам. Забравил е почти напълно за себе си. Докосва разни неща из стаята със здравата си ръка — дръжката на ръчна количка, една вдлъбнатина, пукнатините в циментовите стени. По едно време спира и моли Преша да му даде огърлицата. Държи я по начина, по който му беше казала, докато самата тя му бе разказвала приказката. Усеща острите ръбове на лебедовите крила. И тогава продължава оттам, откъдето е спрял:

„Лошият крал поставил крилата на жената-лебед в една кофа в един тъмен стар пресъхнал кладенец, но момчето, което приличало на жената-лебед, дочуло някакво шумолене, идващо от кладенеца. Една нощ то се спуснало на дъното и намерило крилата на майка си. След това тя си ги сложила, взела със себе си едното момче — онова, което приличало на нея и което я обичало безрезервно, и отлетяла надалеч.“

Тогава той спира отново. Усеща главата си замаяна.

— Какво има? — пита Преша.

— Продължавай — подканя го Брадуел. — Хайде, разказвай.

— Трябва му време — казва Преша, — за да си спомни.

Но проблемът не е в това, че е забравил. Не. Помни всяка дума от приказката. Причината да спре, е, че почти успява да усети присъствието на майка си. Оживяла в този момент, историята съживява дори част от самата нея. Той спира, за да улови образа й, който бързо се стопява. Но в тези кратки мигове той успява да си спомни чувството да бъде малко момче. Спомня си момчешките си ръце и немирните си крака. Спомня си малките топченца по синьото одеяло, с което седяха завити в къщата на плажа, и усещането от свития в ръката му медальон-лебед, сякаш стиска голям остър зъб.

„Жената-лебед се превърнала в крилат вестоносец. Заедно със сина си тя пристигнала в страната на един добър крал. Разказала му за плана на лошия крал да превземе страната на добрия владетел и да пусне огнени кълба от върховете на планината, които да погубят всичко живо по пътя си. Така народът на добрия крал щял да бъде унищожен от огнената стихия, а земите му, пречистени от огъня, щели да станат собственост на лошия крал.

Добрият крал се влюбил в жената-лебед. Но не я принудил да се раздели с крилата си. Тук тя можела да бъде както жена, така и лебед. Затова тя също се влюбила в него. Тогава им се родила дъщеря — красива като жената-лебед, истински дар.

После кралят наредил да изкопаят огромно езеро, което да изгаси огнените кълба, идващи от планината. Но тъй като бил разсеян заради любовта си към нея, езерото не било готово, когато огнените кълба заприиждали.“

Прилошава му. Сърцето блъска в гърдите му. Дишането му се учестява, но въпреки това се опитва да говори спокойно. Осъзнава, че приказката има някакво значение. Защо не им разказа за плажа и за хапчетата? Той, разбира се, се досеща какво означава всичко това. Та нали майка им обичаше да им задава гатанки в рими, за да им подскаже къде са скрити подаръците им? Баща му беше поставил началото на тази традиция, когато са започнали да излизат, когато са били още влюбени. Семейството им обичаше гатанките. Но какво е значението на тази?

„Когато огнените кълба се спуснали надолу по планината, жената-лебед решила да отведе децата си на сигурно място. Затова се завърнала заедно с тях в страната на лошия крал.

Дъщеря си, за която никой не знаел, поверила на грижите на една ялова жена.

А сина си отвела в стария им дом, защото знаела, че там винаги ще се отнасят с него като с принц.

Тогава дошло време да отлети обратно при добрия владетел, защото лошият крал щял да я убие. Но когато се оттегляла на пръсти от креватчето на сина си, той скочил и я сграбчил за краката с двете си ръце, покрити със сажди от огъня. Нищо не било в състояние да го накара да я пусне, докато тя не обещала да не отлита. «Скрий се под земята — примолил се той, — за да можеш винаги да ме наблюдаваш.»

Тя склонила и му казала: «Ще оставя знаци, по които ще можеш да ме намериш. Много, много знаци. И всичките ще водят към мен. Ще ги последваш, когато станеш достатъчно голям».

Тогава тя оставила крилата си и пропълзяла под земята.

А заради изцапаните със сажди ръце на момчето лебедите имат черни крака.“

Майка му беше светица.

Тази версия му харесва повече.

Тя умря като светица — с тази разлика, че вече знае, че е оцеляла. Проумял беше истината от начина, по който баща му бе казал: „Майка ти постоянно създава проблеми“. Доловил я беше и в думите на старицата, която загина по време на Лова на хора: „Той разби сърцето й“. И сега вече знае истината.

Лебедът не беше само един лебед.

А медальон със скрито послание: „моят феникс“.

Тогава той изрича отново на глас:

„А сина си отвела в стария им дом, защото знаела, че там винаги ще се отнасят с него като с принц“.

Но какви бяха онези малки сини таблетки? Защо майка му го караше да ги пие, въпреки че от тях му ставаше още по-зле? „Не ми давай повече хапчета — плачеше той. — Моля те, недей.“ Но тя беше неумолима. Взимаха ги на всеки три часа. Будеше го дори посред нощ. Защо й беше да му дава хапчета, които после го направиха резистентен? За да го предпази ли? Дали е знаела, че един ден той ще има шанса да се превърне в по-добра версия на самия себе си — да стане част от новия супервид — и дали не е искала да се окаже негоден за това? По какъв начин хапчетата го направиха резистентен на промени в поведенческия код? И защо единствено и само за него?

А, ако не е била светица, каква е била тогава?

Предателка?

Тогава той изрича отново:

— Ето защо лебедите имат черни крака — но този път в тона му звучи въпрос.

Преша не е сигурна дали е разбрала правилно всичко, което чу. Просто една приказка. И това е всичко. Нещо повече ли очакваше? Не. Няма никакъв смисъл.

Партридж поглежда към Брадуел и казва:

— Мислиш нещо за майка ми.

— Арибел Кординг Уилъкс — изрича Брадуел, сякаш самото име го смайва.

— Просто го кажи — кресва Партридж.

— Какво да кажа? — отвръща Брадуел и тогава Преша осъзнава, че Партридж е бил прав. Брадуел е човекът, който премълчава нещо, както се беше изразила Нашата добра майка. А не Партридж.

— Ти знаеш нещо — обажда се Преша. — Сега на важен ли ще се правиш? Ще ни накараш да ти се молим ли?

Брадуел поклаща глава.

— Лебедът с черните крака — това е японска приказка. Отгледан съм от човек, който беше специалист в тази област. И знам, че истинската приказка е малко по-различна. Там няма втори крал. Няма трето дете — красивата дъщеря. Няма също и никакви огнени кълба, спускащи се от планината. А накрая жената-лебед отлита надалече с крилата. И определено не се скрива под земята.

— Тоест? — пита Партридж.

— Тоест това не е просто една приказка за лека нощ. Майка ти се опитва да ти изпрати кодирано послание. А от теб се очаква да разбереш какво е то.

Преша усеща леко мравучкане по кожата на куклата. Почесва се със здравата си ръка, за да успокои сърбежа. Няма търпение да разбере какво означава тази история, но в същото време изпитва и страх. От какво? Не е сигурна.

— Нищо не разбирам — казва Партридж, но Преша изпитва някакво дълбоко предчувствие, свързано с тази приказка. В нея става дума за раздяла и загуба.

— Напротив, мисля, че разбираш — отвръща сухо Брадуел.

Тогава Преша си спомня какво й бе казал Партридж за приказката.

— Но нали подозираш, че баща ти е лошият крал, откраднал крилата на жената-лебед — ти самият ми го каза.

Усеща главата си натежала. Сърцето й бие до пръсване. Защото това не е всичко. Има чувството, че под повърхността се крие много повече.

— Смятах, че има някаква дълбоко лична причина да обича толкова много тази приказка — казва Партридж. — Освен това родителите ми не се разбираха.

— И? — подканя го Брадуел.

— Ти кажи — отвръща Партридж. — Изглежда, вече си прозрял всичко, както обикновено.

— Имала е двама синове — започва Брадуел. — А когато си бил още бебе, е заминала с теб за Япония, където се е влюбила в добрия крал и им се е родило момиченце. Кой е добрият крал ли? Нямам никаква представа. Но е бил влиятелен човек. И е разполагал с информация.

Преша поглежда към Партридж, чието тяло изглежда сковано — от страх или от гняв? Брадуел е оживен, може би дори заинтригуван от онова, което е чул. Той започва да мести поглед ту към Преша, ту към Партридж. Тя няма никаква представа какво се върти в ума му. А би трябвало да знае. Защо изглежда толкова развълнуван?

— Хайде, Преша — подканя я той с умолителен глас. — Вече не си малкото момиченце, което се срамува от куклата на ръката си. Сигурен съм, че се досещаш. Знаеш каква е истината, нали?

— Малко момиченце ли? Мислех, че съм само една категория или по-скоро дълг, който трябва да бъде изплатен — тя докосва главата на куклата. — Няма нужда точно ти да ми казваш каква съм.

Но в този момент си задава въпроса дали в известен смисъл не е същото онова малко момиченце. Само допреди няколко дни смяташе, че ще прекара живота си в шкаф, разположен в задната стаичка на една бръснарница. Тогава искаше само да живее в уединение и дните й да минават сред снимките от списанията и в мечти по миналото и Купола.

— Ти не си никаква категория, нито пък дълг. Кога ще разбереш най-сетне?

— Придържай се към приказката — отвръща Преша.

— Кажи ни какво мислиш — обажда се Партридж.

— Добре — съгласява се Брадуел. — Ето какво мисля. Мъжът, от когото майка ти е имала дете, е бил наясно с всичко, което японците са правели или са се опитвали да предотвратят. Устойчивост на радиация. Майка ти го е снабдявала с информация. По този въпрос подкрепям напълно решението й. Мен ако питате, част от японците бяха наистина на страната на доброто. Родителите ми бяха на същата страна — той спира за момент. — Почти не помня лицата им — след това поглежда към Партридж. — Защо кодирането ти не е стигнало докрай? Защо не си завършен екземпляр?

— Опитаха се да го доведат до край. Но се оказа, че съм резистентен. И просто не се получи — отвръща сухо Партридж.

— Каква беше реакцията на татенцето?

— Не го наричай така.

— Обзалагам се, че е откачил — казва Брадуел.

— Слушай, мразя баща си повече от всеки друг. Аз съм негов син. И мога да го мразя така, както никой друг не може.

В стаята настъпва тишина.

Тогава Партридж продължава:

— Мразя високомерието му, неговата резервираност. Мразя го за това, че никога не съм го чувал да се смее на висок глас или да плаче. Мразя лицемерието му. Мразя начина, по който постоянно поклаща глава, сякаш никога не е доволен от мен. Мразя начина, по който ме гледа, сякаш не ставам за нищо — Партридж се оглежда наоколо. — В такъв случай дали се е зарадвал, че тялото ми е отхвърлило кодирането. Не, ни най-малко.

— Защото? — пита Брадуел.

— Защото смята, че майка има пръст в това.

— Подценил я е — отвръща Брадуел. — Мисля, че е знаела всичко за операция „Феникс“, също както и човекът, дал й медальона. Този човек е превърнал „Феникс“ в галено име, може би за да реабилитира значението й. Сигурно е знаела какво замислят съпругът й и неговите хора — масово унищожение, оцеляване на шепа хора в Купола и накрая, след като земята се възстанови достатъчно, появата на супервидовете. И може би е издала плановете му на противниковата страна. „Жената-лебед се превърнала в крилат вестоносец“ — така ли беше? После добрите се опитали да осуетят този план, да спасят част от хората. Но в определен момент тя е осъзнала, че не разполагат с достатъчно време… Не мисля, че Уилъкс се интересува дали жена му е жива — веднъж вече я е оставил да умре. Но дали не съжалява, че не я е убил? Дали това не е чисто и просто отмъщение? Дали не използва единствения си син само за да се увери, че тя е мъртва? Или може би нейното оцеляване означава, че тя знае нещо — някаква информация, до която той иска да се добере.

— Ти не го познаваш — отвръща Партридж, ала гласът му е толкова слаб, че в него се долавя нотка на отчаяние.

Брадуел забива поглед в земята и поклаща глава.

— Партридж, виж какво ни е сторил той на нас. И разбери, че ние можем да го мразим по начин, по който ти не можеш.

Преша поглежда към главата на куклата — спомена за едно детство, което никога не е имала.

— Какво общо има това с мен?

Не е в състояние да разсъждава ясно. Главата й пулсира. Има чувството, че животът й е на път да се промени, но още не може да проумее как. Започва да изучава с поглед пластмасовите очи на куклата, малката дупчица между устните. Страните й пламват. И двамата знаят нещо. Но не искат да го кажат. Не го ли знае вече и тя? То е там, в приказката за лека нощ, само че тя още не може да го види.

— Защо ОСР и Куполът искат точно аз да намеря Партридж? Откъде знаят изобщо за моето съществуване?

Партридж пъха ръце в джобовете си и забива очи в пода. Дали и той не се е досетил? Може да се окаже доста по-умен, отколкото допуска Брадуел.

— Ти си малкото момиченце — казва Брадуел. — От приказката. Ти си бебето от добрия крал.

Преша поглежда остро към Партридж.

— Ти и Партридж — прошепва Брадуел.

— Ти си ми полубрат? — смайва се Преша. — Значи, моята майка и твоята майка…

— … са един и същи човек — довършва Партридж.

Преша чува биенето на собственото си сърце. И това е всичко.

Майка й е жената-лебед. И може би е жива.

Преша

Чип

Преша не може да мисли за нищо друго, освен за всички онези неща, които се оказаха лъжа — цялото й детство, измислено от дядо й. И дали изобщо е неин дядо? Ами огромната мишка с бели ръкавици в „Дисни уърлд“, понито за рождения й ден, сладоледената торта, въртележката с чаените чаши, златната рибка на италианския фестивал, църковната венчавка на родителите й, тържеството под бялата шатра. Всичко ли е лъжа?

Въпреки това имаше една рибка. Само че не тази от разказите на дядо й, с които е натъпкана главата й. Това не е рибката в найлоновия плик, спечелена на италианския фестивал. Не. Имаше един малък аквариум за рибки, дамска чантичка с ресни и отоплителна тръба, издаваща тихо клокочене под една от масите. А тя беше увита в палтото на баща си. Седеше на раменете му, докато минаваха под цъфналите клони на дърветата. Със сигурност знае, че това е бил баща й. Ами жената, чиято коса решеше и която ухаеше толкова хубаво — това майка й ли беше? Или пък тя беше жената от преносимия компютър, която пееше за момичето на верандата и за момчето, което иска двамата да избягат заедно. Тя ли беше майка й? Затова ли гласът й беше записан на онзи компютър — защото е било невъзможно да бъде до нея? Защото се е наложило да се върне при истинското си семейство, при законните си синове? Някой редовно й пускаше тази песен, дори когато на Преша й беше дошло до гуша от нея. „Една ялова жена“ — така се казваше в приказката за жената-лебед.

Но това не е никаква приказка. А самата истина. Все още помни думите на песента, в която се разказва за Обетованата земя, за една говореща китара и за това как той ще отвлече момичето с колата си.

Вратата се отключва от външната страна и се отваря широко. На прага се появява жената с метлата копие. Тя носи голямо шише със спирт, цял куп прилежно сгънати парцали, марля, кожена препаска, подобна на онази, с която спряха кървенето от ампутираното кутре на Партридж, и още нещо, завито в парче плат, вероятно нож. Щом Брадуел взима от нея донесените материали, без да обели нито дума, жената напуска стаята и превърта отново ключа със серия щраквания. Преша затваря очи за момент, опитвайки се да се овладее.

— Добре ли си? — обръща се Брадуел към Преша.

— Бих предпочела да го направи някой друг. Не искам повече услуги от теб.

— Преша — започва Брадуел, — дядо ти не е причината да тръгна да те търся. Казах го просто ей така. Не знам защо. Но това не е цялата история…

— Да приключваме с това — прекъсва го Преша. В момента не й се слушат повече истории или поне не такива, с които Брадуел се опитва да се самоизтъкне.

Тя ляга по корем на пода, поставяйки якето на ОСР под главата си. Камбанката, която беше открила в бръснарницата, още се намира в джоба на якето, образувайки пълна с въздух кухина. До този момент е забравила за нея, но сега се радва, че я намира, защото й напомня за дългия път, който е изминала дотук. Тя мушва главата на куклата под брадичката си. Затваря очи и поема миризмата на пода — мръсотия, примесена с пропит с пушек прахоляк и лек привкус на бензин. Брадуел разделя косата й на две, откривайки задната част на врата й. Допирът му я изненадва, толкова лек и нежен.

— Спокойно. Ще бъда внимателен — казва той.

— Стига приказки — срязва го тя. — Просто го направи.

— С това ли ще го извадиш? Господи — обажда се Партридж. А Преша си представя месарските ножове на Брадуел. — Трябва да почистиш мястото!

„Такива ли са всички по-големи братя? — пита се Преша. — Все се суетят около теб. Задушават те с грижи.“

— Не ми прави сянка — казва му Брадуел.

— Повярвай ми, нямам никакво желание да гледам — отвръща Партридж.

Преша чува, че той тръгва да се разхожда из тясното помещение, но без да се отдалечава прекалено много. Стъпките му отекват съвсем наблизо. „Сигурно се опитва да осмисли наученото“, предполага тя. Новите разкрития вероятно променят представата, която е имал за майка си. Нима е възможно една светица да има извънбрачна връзка и дете от друг мъж? Пита се как се чувства той, виждайки майка си в тази нова светлина. В момента й е по-лесно да мисли за него, отколкото за себе си, но тези въпроси тревожат и нея. Защо дядо й не й е казал истината? Защо я е лъгал през всички тези години? Но може би все пак знае отговора. Вероятно дядо й беше намерил едно малко момиченце, което беше решил да приюти.

Но щом с Партридж имат една и съща майка и той е бял, значи, майка й също е бяла — майка й, която е заминала за Япония, превръщайки се в предател и в шпионин, търгуващ с тайна информация. Майка й е жената от снимката на плажа, но също и жената от екрана на преносимия компютър, пееща онази песен за лека нощ. Дали я е записала, защото е знаела, че ще трябва да изостави дъщеря си? Снимката — на нея майка й е с разрошена от вятъра коса, загоряло лице и усмивка, която излъчва едновременно щастие и тъга. Тогава коя е жената, която винаги е смятала за своя майка — онази красива и млада японка, която беше загинала на летището?

Значи, баща й е японец — добрият крал от приказката. Тогава кой е младият мъж, когото винаги е смятала за свой баща — светлокосият мъж с криви крака, играл футбол на разграфените спортни терени в университета? Дали не е някой, когото дядо й е обичал? Може би синът, когото е изгубил?

Ако някога види майка си, ако тя наистина е жива, мисли си Преша, ще трябва да сподели с нея всички тези неща — целия си живот по време на раздялата им. Отдавна мечтае за това, но сега има надежда — истинска надежда, че един ден вероятно ще види майка си.

Но дали да повярва, че майка й може да е жива? Дядо й е единственият човек, на когото е имала пълно доверие, а ето че се оказва, че я е лъгал през всички тези години. Щом не може да вярва на него, тогава на кого може?

Брадуел дезинфекцира врата й със спирт. Или може би някакъв вид алкохол? От него й става студено и кожата й настръхва.

— Това с чиповете е изключително лоша идея — казва Брадуел. — Покрай всички тези теории на конспирацията родителите ми се отказаха да ми сложат чип. Те бяха против това някаква свръхсила да знае къде се намираме във всеки един момент. Чипът им дава прекалено голяма власт. А нас ни превръща в мишени.

— Почакай — казва тя. Все още не е готова.

Брадуел се обляга назад.

Тя се изправя на колене.

— Какво има? — пита Брадуел.

— Партридж — казва тихо тя.

— Да?

Не е сигурна какво точно иска да го попита. Главата й прелива от въпроси.

— Какво има? — казва той. — Ще ти кажа всичко, което искаш да знаеш. Всичко.

Гласът му звучи някак безплътно, сякаш Партридж е само сън, нещо нереално, сякаш е спомен. Той помни много неща за майка си. Но самата тя е била прекалено малка, за да помни. „Спомените са като вода“ — спомня си тя думите на дядо си. И сега разбира, че това е самата истина. А може би не помни, защото майка й не е била задълго част от живота й. Дали майка й не е жената-лебед, поверила дъщеря си на грижите на онази бездетна жена?

— Помниш ли ме? Срещали ли сме се като деца?

Отначало Партридж не казва нищо. Може би неговите спомени също са се отприщили или просто се колебае дали да не скалъпи някоя история, също като дядо й. Нима не иска да запълни празнините от детството й, като един истински брат? Тя би направила това за него. Накрая той казва:

— Не. Не те помня — но после продължава бързо: — Но това не означава нищо. Били сме прекалено малки.

— Помниш ли майка ти да е била бременна?

Той поклаща глава и прокарва ръка през косата си.

— Не помня.

Главата й прелива от въпроси. „Какъв беше ароматът на майка ми? Какъв беше гласът й? Приличам ли на нея? Или двете сме различни? Дали ще ме обикне? Обичала ли ме е изобщо? Или просто ме е забравила?“

— Как се казвам? — прошепва тя. — Явно името ми не е Преша. Била съм сираче. По всяка вероятност дядо ми изобщо не ме е познавал. Неговата фамилия е Белз. Но не и моята. И със сигурност не съм Уилъкс.

— Не знам как се казваш — признава Партридж.

— Дори име си нямам.

— Със сигурност имаш име — възразява Брадуел. — И все някой го знае. Ще разберем какво е то.

— Седж — изрича Партридж и очите му се наливат със сълзи. — Ще ми се да го познаваше. Той щеше да те хареса.

Седж е мъртвият му брат. Нейният мъртъв полубрат. Светът е ужасно място — дава ти едно, но ти взема друго.

— Съжалявам.

— Няма нищо — отвръща Партридж.

Колкото й необяснимо да й се струва, Седж й липсва. Имала е още един брат. Имала е още едно близко същество на този свят. Но сега него го няма.

Преша прочиства гърлото си. Точно сега не иска да плаче. Налага се да бъде силна.

— А ти, Партридж, защо нямаш чип? — пита тя. — Теб защо не те следят?

— Брадуел има право за чиповете. Баща ми казваше, че и двамата му синове могат във всеки един момент да се превърнат в мишени.

— В картичката за рождения му ден беше скрито най-обикновено проследяващо устройство, но може да е имало и други — казва Брадуел. — Така или иначе изгорихме всичките му вещи.

— Но после сте поставили това проследяващо устройство на единия от плъховете — казва Преша.

— Как разбра?

— Досетих се — сега не й се навлиза в подробности. Просто иска да приключат с всичко това. Тя ляга отново по корем и казва: — Готова съм.

Брадуел се навежда ниско над нея. Може би да й прошепне нещо? Тя обръща глава на една страна и я отпуска на ръката си. Но той не казва нито дума. Вместо това прибира косата зад ухото й. Един почти незабележим и деликатен жест, също като нежния допир на едрите му ръце, на какъвто не вярваше, че е способен. Та той е още дете. Дете, израснало съвсем само. Той е корав, силен и гневен — но също и нежен. И неспокоен, решава тя, заради пърхащите крила на гърба му.

— Преша, нямам никакво желание да правя това. Ще ми се да не се налагаше.

— Няма нищо — прошепва тя. — Извади го — по извивката на носа й се плъзва една сълза. — Просто го извади.

Брадуел дезинфекцира отново мястото, след което тя усеща допира на пръстите му. Ръцете му треперят. Явно се опитва да се овладее, защото поставя ръка на врата й и спира.

— Партридж, ще ми трябва помощта ти — казва той.

Партридж се приближава.

— Дръж здраво — казва Брадуел. — Ето тук.

Следва миг на колебание. После тя усеща, че Партридж притиска главата й с ръка.

— По-силно — казва Брадуел. — Не трябва да мърда.

Ръката му стяга главата й като в менгеме.

Преша усеща, че Брадуел опира коляно на гърба й. Усеща допира на ръката му. Той притиска пръсти на врата й, този път по-силно, и забива острия като скалпел нож в малкия промеждутък между палеца и показалеца си.

Тя надава писък, какъвто не е предполагала, че може да излезе от устата й. Усеща болката като нещо живо вътре в себе си. Скалпелът потъва още по-дълбоко. Този път не крещи, защото дъхът й пресеква. Несъзнателно прави опит да изрита Брадуел от гърба си. И въпреки че болката я е завладяла, събуждайки всичко най-първично у нея, сега поне знае, че не бива да мърда главата си.

— Спри — казва Партридж.

Но Преша не може да прецени на нея ли говори, или на Брадуел. Да не би нещо да не е наред? Би могъл да й причини парализа. Всеки от тях си дава сметка за това. Тя усеща струйките кръв, стичащи се от двете страни на врата й. Дишането й се учестява. Собствената й кръв капе на пода. Забелязва образуващата се тъмночервена локвичка. Трябва да се стегне и да издържи на болката. Цялото й тяло изгаря отвътре. Спомня си горещината по време на Детонациите, връхлитащите една след друга горещи вълни. Спомня си също какво е да си нямаш никого, да останеш сам-самичка в целия свят. Наистина ли помни това? Или просто пази спомена за усилията да си спомни? Вижда отново онази млада и красива японка — нейната майка, която беше умряла и която сега умира за втори път, защото се оказа, че тази жена не й е майка. Тя е само една непозната, едно чуждо лице. Кожата й е стопена. Лежи на пода сред цял куп тела, багаж и преобърнати метални колички. Въздухът се изпълва с пепел и тогава я залива нова гореща вълна. В този миг около ръката й се увива друга ръка, а кръвта бучи в ушите й. Тя затваря очи, след което ги отваря и затваря отново. Навремето имаше една играчка — нещо като бинокъл с бутон, а при всяко негово натискане картинките вътре се сменяха. Тя отваря и затваря очи, после ги отваря отново, надявайки се да види различна от предишната картина.

Ала там е само мръсният под, болката и отново мръсният под.

Тогава тя казва:

— Партридж, майка ми пееше ли приспивни песни?

— Да — отвръща той. — Пееше.

Това вече е нещо. Едно добро начало.

Преша

Изток

На тила на Преша е поставено тънко парче плат, подгизнало от кръв и пристегнато с кожената препаска, която виси на шията й като вратовръзка, за да държи превръзката на мястото й. Тя притиска допълнително болезнената рана, като лежи на един от палетите на пода, опряла тил на стената.

Почистен от кръвта, чипът се оказва бял. Той лежи на пода подобно на изгубен зъб — нещо, вкоренено дълбоко в нея, което вече го няма. По някаква странна причина не се чувства, сякаш се е отървала от него, а тъкмо напротив, като че ли е изгубила връзка с поредния близък човек — някой, който я е наглеждал. От този факт й става мъчно, въпреки че си дава сметка, че това наглеждане няма нищо общо с родителската любов.

Брадуел не може да си намери място от ярост. Крилата на птиците на гърба му трептят непрекъснато. Той изважда една косачка за трева, след което я пъха обратно на мястото й. После взима една мистрия и втренчва поглед в земята.

Партридж сяда до Преша на палета.

— Какво му става?

— Побеснял е — отвръща Преша. — Да го оставим намира.

— А ти добре ли си? — пита я Партридж.

Тя повдига главата на куклата. Очите на куклата се отварят. Дори клепачите й са покрити с пепел. Миглите са сплъстени. Малката дупчица между устните й е също задръстена с прахоляк. Тя потрива пластмасовата глава със здравата си длан и усеща вътре изгубената си ръка. Ето как възприема майка си в момента — едно застинало присъствие точно под повърхността на нещата.

— Стига да не се движа… — дори не довършва изречението. Ядосана е на Партридж. Но защо? Да не изпитва завист към него? За разлика от нея той има спомени за майка им. Освен това е бил приет в Купола. Отново, за разлика от нея.

— Това ли беше? — казва Партридж, кимайки към чипа на пода. — Такива неприятности за нещо толкова малко.

Той спира за момент, след което добавя:

— Наистина не знаех — прошепва той. — Научих — чак когато и ти. Никога не бих скрил такова нещо от теб.

Преша дори не може да го погледне.

— Исках само да го знаеш.

Тя кимва. От това движение я пронизва остра болка, която тръгва от врата й и обхваща задната част на главата.

— Какво мислиш за нея сега? — пита Преша.

— Не знам.

— Още ли я смяташ за светица. Все пак е изневерила на баща ти — казва Преша. — Има извънбрачно дете, копеле. — Никога досега не се е възприемала като копеле. В известен смисъл това й харесва. Чувства се някак по-жилава.

— Не дойдох тук с очакването да получа лесни отговори — отвръща Партридж. — Радвам се, че те има.

— Благодаря — казва тя с усмивка.

— Странното е, че баща ми сигурно е знаел. Наблюдавал те е през всички тези години, така че явно е знаел. Чудя се как ли го е приел.

— Обзалагам се, че не много добре.

Преша взима чипа със здравата си ръка. Очите й се наливат със сълзи. В съзнанието й се очертава думата майка — за нея символ на приспивни песни — и татко — когото свързва с онова топло палто. А самата тя е само една червена точица, пулсираща като сърдечен ритъм на някой екран. Да, Куполът е знаел за нейното съществуване. Наблюдавали са я може би през целия й живот. Но не е изключено родителите й също да са я наблюдавали.

— Майка ти ходеше ли на църква? — Брадуел се обръща рязко към Партридж.

— Всяка неделя се регистрирахме с картите си, като всички останали — отвръща Партридж.

Преша се сеща за термина „картодържател“. Беше го чула по време на минилекцията, която Брадуел им беше изнесъл за сливането между църквата и държавата. Посещаващите църквата миряни имали карти. И тяхното присъствие там се записвало.

— Не всички — отвръща Брадуел. — Не и онези, които отказаха да посещават службите, щом църквата и държавата станаха едно цяло, а после бяха застреляни в собствените им легла.

— Защо му зададе този въпрос? — пита Преша.

Брадуел сяда отново и отвръща:

— Защото в посвещението, написано на картичката, имаше религиозна препратка. Партридж, какви бяха точните думи?

— „Нека светлината те води навсякъде. Следвай душата си. Защото тя има крила. Ти си моята пътеводна звезда, също като онази, която изгря на изток и направляваше Мъдреците.“

— Звездата, изгряла на изток, и Мъдреците ги има в Библията — обажда се Преша. Дядо й помнеше наизуст цели пасажи от Библията, които често цитираше на погребения.

— Но това беше ли типично за майка ти? — пита Брадуел.

— Не знам — отвръща Партридж. — Тя беше вярваща, но казваше, че отхвърля християнството, наложено от правителството, именно защото е християнка. Твърдеше също, че правителството е откраднало родината й и Бога. А един път каза на баща ми: „Теб също. Откраднаха те от мен“.

Партридж се обляга назад, сякаш едва сега си спомня тези думи.

— Странното е, че през цялото време са били в главата ми. Почти я чувам как ги изрича.

На Преша й се иска тя също да можеше да си спомни нещо, казано от майка й, да си спомни гласа й. Ако жената, пееща онази приспивна песен, е била майка й, тогава разполага с нещо — текст на песен, нечии чужди думи.

— Значи, посланието може да е било искрено — обръща се Брадуел към Партридж.

— Ако е искрено, тогава какво? — пита Партридж.

— Значи, е безполезно — отвръща Брадуел.

— И да е искрено, пак има някакъв смисъл — възразява Преша. — Тоест, не е безполезно.

— Тъкмо в този момент за нас е безполезно — казва Брадуел. — Майка ти е искала да си спомниш някои точно определени неща. Знаци. Кодирани послания, като огърлицата. Затова се надявах посвещението да ни заведе при нея. Но може би просто е искала да се сбогува с теб и да ти даде съвет, който да помниш до края на живота си.

За известно време тримата потъват в мълчание. Преша се обръща и обляга гръб на студената стена. Ако това наистина е съвет, какво точно е имала предвид майка им? „Следвай душата си. Защото тя има крила. Нека светлината те води навсякъде.“ Представя си, че душата й има крила. Представя си как следва душата си. Но къде би могла да я отведе тя? Нима има къде да отиде? Наоколо са само Разтопените земи и Мъртвите полета. И няма светлина в истинския смисъл на думата — защото целият свят е покрит с мръсно було от пепел. Преша си представя как вятърът развява това було, сякаш спуснато пред лицето на жена, която го кара да потрепва с дъха си — сякаш това е лицето на майка й, скрито от поглед. Ами, ако майка й е наистина жива някъде там навън? И как ще насочваш някого, когато всички естествени ориентири са заличени от лицето на Земята?

„Ти си моята пътеводна звезда, също като онази, която изгря на изток и направляваше Мъдреците“, изрича Партридж.

— Не мислите ли, че иска от нас да тръгнем на изток?

Брадуел изважда една карта от вътрешния джоб на якето си — същата, която използваха, за да намерят улица „Ломбард“. Той я разгръща на пода. Куполът, разбира се, се намира на север, заобиколен от пуста земя, преминаваща в млади горички в покрайнините на града. Разтопените земи представляват затворени жилищни комплекси, заемащи най-източните, южни и западни части на града. А отвъд този обръч се простират Мъртвите полета.

— Хълмовете източно от града са национален резерват — казва Брадуел.

— А в приказката жената-лебед намира подслон под земята. Може сред тези хълмове да има подземен бункер — предполага Преша.

— В такъв случай утре поемаме на изток — казва Партридж.

— Ами ако грешим? — обажда се Преша.

— Не ми харесва тази нагласа — отвръща Партридж.

— Това е единствената насока, с която разполагаме — заявява Брадуел.

Преша го поглежда. Успява да различи златистите точици в тъмнокафявите му очи. Никога досега не ги е забелязвала. Изглеждат прекрасно — като капчици мед.

— Ние ли? — казва му Преша. — Мислех, че дългът ти е вече изплатен.

— Още съм с вас — отвръща Брадуел.

— Освен ако не го правиш заради себе си.

— Така да бъде, правя го заради себе си. Имам си причини за това. Сега доволна ли си?

Преша свива рамене.

Брадуел поема ръката й в своята и поставя огърлицата на дланта й.

— Трябва да я носиш — казва той.

— Огърлицата не е моя — възразява тя.

— Напротив, твоя е — отвръща Партридж. — Сигурен съм, че майка ни би искала да я носиш. Все пак си нейна дъщеря.

„Дъщеря“ — думата й звучи някак чуждо.

— Какво ще кажеш? — пита я Брадуел.

— Добре — съгласява се Преша.

Брадуел разтваря изящната закопчалка. Преша се завърта и повдига косата си, внимавайки за превръзката. Той се пресяга през главата й, придържайки двата края на верижката. После закопчава катарамата. След което я пуска и казва:

— Отива ти.

Преша вдига ръка и докосва медальона с показалец.

— Никога не съм носила истинска огърлица. Не и доколкото помня.

Медальонът виси точно под възела на кожената препаска, придържаща превръзката на врата й, точно в малката вдлъбнатина на ключицата й. Скъпоценният камък хвърля ясносини отблясъци. Някога тази огърлица е принадлежала на майка й. Докосвала е кожата й. Ами ако е била подарък от баща й? Дали някога ще научи нещо за него?

— В този момент ми приличаш на нея — обажда се Партридж. — По начина, по който накланяш глава, и в някои жестове.

— Наистина ли? — мисълта, че може да прилича на майка си, я прави много по-щастлива, отколкото е очаквала.

— Ето — добавя той, — имаш същата усмивка.

— Ще ми се дядо ми да можеше да я види — казва им тя, спомнила си мига, в който дядо й й беше подарил сабото, след което беше казал, че му се иска да й даде нещо много по-красиво, тъй като заслужавала.

И ето че сега го има — малко късче красота.

Преша

Бутала

Партридж заспива пръв. Той лежи по гръб, вдигнал наранената си ръка на сърцето. Преша се намира на другия палет, а Брадуел — на пода. Сам беше настоял за това, но сега Преша го чува да се върти, опитвайки се да се настани по-удобно.

— Достатъчно. Не мога да заспя при целия този шум — казва тя. — Ще ти направя място.

— Няма нужда. Тук ми е добре.

— След всичко, което направи, сега и мъченик ли искаш да се изкараш? Това ли се опитваш да постигнеш?

— Не тръгнах след теб само защото дължах услуга на дядо ти. Опитах се да ти кажа по-рано, но ти не искаше да чуеш.

— Единственото, което чувам в момента, е, че се каниш да спиш на пода, за което аз трябва да се чувствам виновна.

— Добре де — отвръща той, след което се изправя и ляга до нея на дървения палет.

За разлика от нея той не може да легне по гръб — заради птиците, които също се приготвят за сън. Той се обръща към Преша. За миг тя си представя, че се намират на полето под ясното нощно небе, покрито със звезди. В стаята е тихо. Но тя не може да заспи.

— Брадуел — прошепва тя. — Да поиграем на „Спомени“?

— Вече знаеш историята ми. Нали я разказах на събранието?

— Измисли нещо друго. Каквото и да е. Просто говори. Искам да чувам нечий глас.

Всъщност иска да чува неговия глас. Въпреки че постоянно я изкарва извън нерви, в момента гласът му звучи дълбоко и успокояващо. Изведнъж осъзнава, че иска да го слуша как говори, защото е винаги честен с нея, независимо дали това й харесва, или не, и защото му вярва.

Така че е смаяна, когато Брадуел й казва:

— Всъщност веднъж те излъгах.

— Излъгал си ме?

— За криптата — отвръща той. — Открих я, като бях малък, още преди да се натъкна на месарския магазин. Спах там дни наред, докато навсякъде беше пълно с умиращи хора. Молех се на света Уи и в крайна сметка оцелях. Затова продължих редовно да ходя там.

— Значи, си един от хората, които се молят за надежда? — пита Преша.

— Да — отвръща той.

— Това не е толкова ужасна лъжа — казва тя.

— Не. Не е чак толкова ужасна.

— Има ли полза от молитвите? Донесоха ли ти надежда?

Той потрива грубо брадичката си и казва:

— Откакто те срещнах, вече имам на какво да се надявам.

Преша усеща, че се изчервява, въпреки че не е сигурна какво точно има предвид той. Да не иска да каже, че се надява на нещо, свързано с нея? Да не признава, че я харесва, след като вече призна за лъжата? А може би има предвид нещо друго? Например че го е накарала да погледне на живота от различен ъгъл?

— Но не за това ме помоли, нали? — казва той. — Искаше да ти разкажа някой спомен.

— И това става.

— Сега ще можеш ли да заспиш?

— Не.

— Добре тогава. Искаш спомен. Трябва ли да е щастлив?

— Не — отвръща тя. — Предпочитам да е истински, пред това да е щастлив.

— Добре — той се замисля за момент. — Когато леля ми каза да изляза от гаража, аз я послушах. Поставих мъртвата котка в една кутия. И тогава чух, че двигателят се включва — някой извика. Баща ми надаваше същия крясък, когато се случеше да обели кожата на някое кокалче на ръката си или пък да изкълчи гърба си. Престорих се, че чувам неговия глас. Затворих очи и си представих, че баща ми излиза изпод колата със заседнал в гърдите двигател, сякаш е супергерой. Представих си, че се е съживил.

Преша го вижда във въображението си като малко момченце, застанало сред овъглената морава, а в краката му лежи кутията с мъртвата котка. След кратко мълчание той добавя:

— Не съм го казвал на никого. Звучи глупаво.

Преша поклаща глава.

— Напротив, прекрасно е. Искал си да си представиш нещо хубаво, нещо различно, един по-друг свят. Тогава си бил само едно дете.

— Сигурно си права — отвръща той. — Сега ти ми разкажи нещо.

— Изглежда, не помня много неща от миналото.

— Не е задължително да е свързано с миналото.

— Добре тогава — отвръща тя. — Има едно нещо, което и аз не съм споделяла с никого. Само дядо ми знае за това, но не и цялата истина.

— Какво е то?

— Когато бях на тринайсет, се опитах да отрежа главата на куклата. Или поне така казах на дядо ми. Тогава той ме заши набързо. Но така и не ме попита защо го направих.

— Остана ли белег?

Преша му показва малкия белег от вътрешната страна на китката си — там, където ръката й се слива с главата на куклата. Кожата на китката й е покрита със ситни бледосини вени и изглежда като гумена.

— Искала си да я махнеш или…

— Или — отвръща Преша. — Може би съм била изморена. Не исках да се чувствам изгубена. Беше ми мъчно за майка ми, за баща ми и за миналото — сигурно защото не ги познавах достатъчно добре, за да има какво да си спомням. Чувствах се самотна.

— Но все пак не си го направила.

— Искам да живея. Разбрах го веднага щом видях кръвта.

Брадуел се надига от мястото си и докосва белега с върха на показалеца си. Обръща се към нея, сякаш се опитва да обхване с поглед цялото й лице, очите, страните, устните. Обикновено би извърнала поглед, но не и сега.

— Белегът е прекрасен — казва той.

Сърцето й препуска лудо. Тя притиска главата на куклата към гърдите си.

— Прекрасен ли? Та това е белег.

— Това е знак, че си оцеляла.

Преша не познава друг човек, който би казал подобно нещо. Чувства се останала без дъх. Затова успява само да прошепне:

— Никога ли не се страхуваш? — но тя няма предвид всички онези неща, от които ще трябва да се бои утре, щом се отправят обратно към Мъртвите полета и Пясъчните създания, които изникват от земята. Говори за куража, който е нужен, за да нарече малкия белег прекрасен. Ако беше достатъчно смела, сега щеше да му признае колко много се радва, че е жива, защото може да сподели този момент с него.

— Аз ли? — учудва се Брадуел. — Понякога ме е страх толкова много, че се чувствам като чичо ми, приклещен под колата, с всички онези бутала в гърдите. Изпитвам прекалено много неща. Чувствам се сякаш ме пребиват до смърт, само че отвътре. Разбираш ли какво имам предвид?

Тя кима. За миг се умълчават. Тогава чуват, че Партридж промърморва нещо в съня си.

— Ами… — започва Преша.

— Какво?

— Защо тръгна след мен, щом не е било заради дядо ми?

— Знаеш защо.

— Не, не знам. Ти ми кажи. — Двамата са толкова близо един до друг, че Преша усеща топлината на тялото му.

Той поклаща глава и казва:

— Имам нещо за теб — той посяга към якето си. — Отбихме се у вас да те търсим. Но дядо ти го нямаше.

— Да, знам — отвръща Преша. — Той е в Купола.

— Отвлекли са го?

— Той е добре. В момента е в болница.

— И все пак — възразява Брадуел — не съм сигурен дали…

Точно сега не иска да говори за дядо си.

— Каза, че имаш нещо за мен?

— Ето какво намерих.

Той изважда нещо от джоба на якето си и го поставя там, където ребрата й се съединяват с извивка.

Една от нейните пеперуди.

— Тази фигурка ме накара да се замисля — казва той — как е възможно все още да съществува нещо толкова малко и красиво.

Страните на Преша пламват. Тя повдига пеперудата и я задържа така за известно време, за да може да зърне бледата светлина, проникваща през крехките прашни крилца.

— Всички преживени загуби се натрупват — казва той. — Няма как да усетиш едната, без да почувстваш тежестта на всички останали. Но тази фигурка ми се струва като антидот. Не мога точно да го обясня, но сякаш виждам, че някой все още се бори.

— Сега ми изглеждат като загуба на време. Дори не могат да летят. Ако ги навиеш, крилата им започват да пърхат, но само толкова.

— Може би просто не е имало къде да отидат.

Лайда

Малка синя кутийка

За да убива времето, Лайда преплита отново и отново своята рогозка, ала крайният резултат никога не я удовлетворява напълно. Тя си тананика мелодията на „Блести, блести“.

Още никой не е дошъл да я види — нито лекарите, нито майка й. Отбиват се само надзирателките, носещи подноси с храна и хапчета. И това е всичко.

Когато се събуди на сутринта, след като червенокосата й беше предала съобщението си на малкия правоъгълен прозорец, момичето вече го нямаше. Може все пак да е била луда. На кого би му хрумнало, че може да събере достатъчно хора, с които да превземе Купола? „Кажи му.“ На кого, на Партридж ли? Да не би червенокосата да смята, че по някакъв начин Лайда поддържа връзка с него. И изобщо защо да му казва подобно нещо? Червенокосата май наистина ще се окаже луда. Някои хора тук несъмнено са луди. Нали тъкмо затова съществуват подобни места. А що се отнася до Лайда, тя е просто едно изключение.

На другата сутрин в стаята на червенокосата се появи друго момиче. Новата не беше на себе си от страх. Всъщност Лайда изпита облекчение. Иначе какво щеше да каже на червенокосата след посланието? Ако някой ден излезе оттук, не можеше да позволи да я видят в компанията на някакви лунатици, а още по-малко в компанията на революционни лунатици. В Купола нямаше революционно настроени елементи. Това беше едно от хубавите неща на това място. Не се налагаше да се тревожат от избухването на подобен вид конфликти, както беше преди Детонациите.

Лайда не отиде повече на трудова терапия. Едва отпусната, привилегията скоро й беше отнета. Попитала беше надзирателките кога ще й разрешат отново. Но те не знаеха. Би могла да се опита да научи от тях нещо повече, ала това изглеждаше опасно. Пък и така само щеше да признае, че не знае нищо. А тя иска да създаде тъкмо обратното впечатление.

Този ден обаче, малко преди обяда, в стаята й се появяват две надзирателки, които й съобщават, че трябва да я отведат в медицинския център.

— Дошла е заповед за моето преместване? — пита Лайда.

— Не сме сигурни — отвръща едната надзирателка. Втората жена я чака от другата страна на вратата. — Не разполагаме с допълнителна информация. Знаем само къде трябва да те оставим.

Преди да я изкарат от стаята, те закопчават ръцете й с някакво пластмасово заключващо устройство, стегнато толкова силно, че Лайда усеща пулса си.

В коридора се разминава с две лекарки. Едната прошепва на другата:

— Необходимо ли е това? Помисли само за Джилис.

Джилис е малкото име на майка й. Струва й се странно, като ги чува да говорят за нея толкова непринудено. Не искат майка й да я види с белезници, какъв срам. Това означава ли, че ще види майка си, преди да я преместят.

Като жест на състрадание те казват на надзирателките да махнат белезниците. Едната е само с няколко години по-голяма от Лайда, която си задава въпроса дали надзирателката не е посещавала академията и дали не са се засичали по коридорите. Тогава служителката изважда голям нож с червена дръжка и го подпъхва между пластмасовите белезници и едната китка на Лайда. За един кратък миг момичето си представя какво би станало, ако острието се забие в китката й. Все още е облечена с белия гащеризон и белия шал на главата си. Кръвта й ще остави яркочервени петна върху бялата материя. Накрая й казват да върви със сключени пред себе си ръце и тя ги послушва.

Щом напуска центъра за рехабилитация, тя започва да се оглежда за майка си, но не я вижда никъде.

Надзирателките я качват на единствения вагон на влакчето, което спира в медицинския център, и я придружават по един от коридорите. Досега е идвала в медицинския център само на два пъти — първо да й извадят сливиците, а после заради лека настинка. Момичетата от академията не биват подлагани на програмата за кодиране. Страхуват се, че могат да увредят репродуктивните им органи, което е много по-важно от усъвършенстването на техните умове и тела. Сега обаче шансовете й да бъде одобрена за репродукция са почти нищожни. Тези, които са малко по-големи на възраст от нея и не са включени в програмата за репродукция, могат да бъдат подложени на процедурата за мозъчно кодиране. Но вероятно тя ще се окаже неподходящ кандидат дори за това. Каква полза да усъвършенстват мозък, който не отговаря на психологическите норми? Но от друга страна, тя знае, че има вероятност да влязат в Новия рай, докато е още жива. В такъв случай няма ли да имат нужда от всички, годни за репродукция, дори и от момичета като нея, прекарали известно време на лечение в центъра за рехабилитация? Така че все още не е изгубила надежда.

Тапетите на стените са с флорални мотиви, сякаш се намират в коридора на нечий дом преди Детонациите. Забелязва дори два люлеещи се стола, където човек би могъл да поседне за малко и да си побъбри приятелски с някого. Явно искат да създадат предразполагаща атмосфера, предполага Лайда. За разлика от другите момичета, които се справят много добре в часовете по неангажиращи разговори, Лайда е принудена да наизустява целия списък с подходящи въпроси, за да може да поддържа разговора. Винаги е усещала тези разговори като ужасно бреме, сякаш краят им маркира някакъв много по-значим завършек. В този момент си спомня думите на Партридж, с които й предложи да танцуват: „А сега да се държим като всички останали — казал беше той, — за да не предизвикаме подозрения“. Само че тя не е като останалите. Нито пък той.

Но тези фалшиви белези на домашния уют не могат да заблудят никого. Не и с флуоресцентните лампи, които примигват и жужат над главите им. Или пък вратите, които понякога се отварят, разкривайки невзрачно стерилно помещение с отливка във формата на човешко тяло, поставена на легло с метални прегради от двете страни. Дали има някой в отливката? Няма никаква представа с всички тези медицински служители, суетящи се наоколо, екипирани с маски, престилки и ръкавици.

Пред тях се виждат наредени в редица момчета от академията. Погледът й пробягва бързо по лицата им. Някои от тях я разпознават. Очите им се разширяват от изненада. Едно от момчетата се ухилва с глуповата усмивка. Но тя отказва да сведе поглед. Не е сторила нищо лошо. Тя изправя глава, вперила очи право напред в телефонната кутия в дъното на коридора.

Някой прошепва името й. А после и името на Партридж. Иска й се да ги попита какво са им разказали — да разбере нещо, каквото и да е, защото дори лъжата, която са разпространили наоколо, би била за предпочитане пред пълното неведение.

Надзирателките свиват в края на коридора и най-сетне спират пред една врата. На табелката отстрани е изписано името: „ЕЛЪРИ УИЛЪКС“. Дъхът замира в гърлото й.

— Чакайте — казва тя. — Не знаех.

— Щом не са ти казали, значи, е трябвало да бъде изненада — отвръща надзирателката, свалила белезниците й.

— Дайте ми една минута — казва Лайда. По дланите й е избила пот. Тя ги изтрива в крачолите на гащеризона си.

Другата надзирателка почуква и казва:

— Пристигнахме навреме.

Отвътре се чува мъжки глас:

— Влез.

Елъри Уилъкс се оказва по-дребен, отколкото е очаквала. Има заоблени, леко прегърбени рамене. Помни го като здравеняк. Преди време именно той изнасяше речи от трибуната на различни чествания и публични събития. Но сега си спомня, че преди няколко години Форстийд пое тази функция без каквото и да е обяснение. Може би защото Форстийд е по-млад и зъбите му блестят, сякаш е глътнал луната, сякаш тя свети отвътре. Уилъкс е вече на възраст. Повечето от най-важните мъже в Купола изглеждат енергични и в цветущо здраве, докато видът на Уилъкс е болнав, с отпуснато шкембе.

Той се завърта в стола си, разположен пред редица монитори и клавиатури, и се усмихва приветливо. Сваля от лицето си чифт очила — дали не са само за парлама? Не помни кога за последен път е виждала очила. После ги сгъва и ги вдига към гърдите си.

— Лайда — казва той.

— Здравейте — отвръща тя и протяга ръка.

Той поклаща глава и отвръща:

— Няма нужда от формалности — но тя има чувство, че той отбягва погледа й. Или може би я презира? Дали я смята за нечиста, след като е била пациент в центъра за рехабилитация?

— Седни — посочва й един малък черен стол. Тя присяда на ръба му. Тогава той кимва на надзирателките и казва: — Ще разговаряме насаме. Благодаря, че я доведохте тук невредима!

Двете жени се покланят леко. Надзирателката, която свали белезниците от ръцете й, я поглежда, сякаш да й вдъхне кураж. После двете напускат стаята, затваряйки вратата с тихо щракване.

Уилъкс поставя очилата на ръба на бюрото до една малка бледосиня кутийка. Точно толкова голяма, колкото да побере едно кексче. Сеща се за кексчетата от танцовата забава, за тяхната пореста текстура, за невероятната наслада и как се беше удивила от огромните хапки, на които Партридж беше изял своето. Той се хранеше със страст. А сега Лайда се пита дали в кутийката не е скрит някакъв подарък.

— Сигурно си научила, че синът ми е изчезнал — започва Уилъкс.

Лайда кимва.

— Но вероятно не знаеш, че си е отишъл.

— Отишъл си е? — Лайда не е сигурна какво трябва да означава това. Да не е мъртъв?

— Напуснал е Купола — отвръща Уилъкс. — И както сигурно се досещаш, искам да се погрижа за безопасното му връщане.

— О — възкликва Лайда. Дори момичетата, затворени в центъра за рехабилитация, бяха научили за това. Значи, той е някъде там навън. Дали не трябва да се престори на още по-изненадана? — Разбира се, че искате той да се върне. Разбира се.

— Носи се слух, че бил доста привързан към теб — той повдига ръка и приглажда тънката коса на темето си. Главата му, почти напълно плешива, напомня на бебешка глава, а също и за думата „фонтанела“ — онова меко местенце на главата на новороденото, където можеш да видиш пулса и да провериш за обезводняване, ако бебето е болно. Бяха имали много часове за правилните грижи за новородените. Лайда винаги беше смятала, че думата „фонтанела“ би подхождала много повече на нещо екзотично, като например италиански фонтан. Ръката му трепери. Дали не се чувства нервен?

— Вярно ли е? Той пада ли си по теб?

— Нямам претенции да познавам никое друго сърце, освен своето — отвръща тя.

— Тогава ще те попитам нещо по-просто — казва той. — Знаеше ли за плановете му?

— Не.

— Помогна ли му да избяга?

— Доколкото знам, не.

— Той открадна ли нож от изложбата и ти помогна ли му за това?

— Може да е откраднал нещо, когато не съм гледала. Не знам. Но бяхме заедно в изложбената зала.

— Играхте си на мама и татко?

— Не — отвръща Лайда. — Не знам какво искате да кажете.

— Мисля, че знаеш. — Той потупва с три пръста бледосинята кутийка.

Лайда вече се бои от кутийката.

— Не, не знам.

Той се привежда напред и, снишавайки глас, казва:

— Още ли си девствена?

Тя усеща, че лицето й пламва. Гърдите й се стягат. Отказва да отговори.

— Мога да повикам някоя от жените да провери — казва той. — Освен ако не ми кажеш истината.

Тя забива поглед в покрития с плочки под.

— Моят син ли го направи? — пита той.

— Още не съм отговорила на предишния въпрос — отвръща тя. — И няма да отговоря.

Тогава той се навежда напред и я потупва по коляното, след което поставя ръката си на същото това място.

— Не се безпокой — казва накрая.

Прилошава й. Идва й да го изрита. Тя затваря очи. Стиска ги силно. Ръката му се отдръпва от коляното й. Лайда отново свежда поглед към плочките на пода.

— Ако е бил синът ми, все още можем да се погрижим да оправи нещата — стига да го намерим, разбира се, и да успеем да го върнем обратно.

— Не е необходимо да се омъжвам за него — отвръща Лайда, — в случай че намеквате за това.

— Но би било хубаво, нали? Като се има предвид досието ти напоследък, ще бъде трудно да се задомиш.

— Ще оцелея.

За момент настъпва тишина, след което Уилъкс подхвърля небрежно:

— Наистина ли ще оцелееш?

Кръвта нахлува в главата й. Изведнъж осъзнава, че отново е сключила ръце, този път положени в скута й, притискайки ги толкова силно, че ноктите се впиват в кожата й.

— Имаме план, който включва твоето участие — казва Уилъкс. — Излизаш навън.

— Къде навън?

— Навън от Купола, от другата страна.

— Навън от Купола? — това е смъртна присъда. Въздухът там не става за дишане. Освен това ще я нападнат. Онези нещастници там ще я хванат, след което ще я изнасилят и убият. Извън Купола дърветата имат очи и зъби. А земята поглъща момичетата, запазили поне отчасти човешкия си облик. Изгарят ги живи на клада, след което ги изяждат. Ето на какво място отива. Навън.

— Специалните сили ще те заведат на едно място навън и ти ще трябва да подмамиш сина ми обратно.

— Сигурен ли сте, че е жив?

— Да, поне през последните няколко часа и няма признаци за промяна.

Това я изпълва с малка доза облекчение. Може наистина да успее да го примами обратно. Може дори Уилъкс да им позволи да се оженят. О, не, какво ще стане с нея, когато разберат, че той не я обича? Че се е държал мило само защото му е помогнала да открадне ножа?

Уилъкс пляска с ръце и се обажда на някакъв невидим асистент.

— Пусни номер сто двайсет и седем — Партридж — а после се обръща към Лайда: — За да се убедиш с очите си.

Екранът на компютъра оживява и на него се появява Партридж. Изглежда мръсен, изтощен и охлузен, но все пак е Партридж. С неговите светлосиви очи и силни бели зъби — един от тях леко прихлупен върху съседния. Наблюдават го през нечии чужди очи. През очите на момиче. Лайда успява да зърне тялото на момичето, когато тя поглежда надолу, а после обратно към Партридж.

Тогава той прошепва на момичето:

— Научих чак когато и ти. Никога не бих скрил такова нещо от теб.

„Такова нещо ли?“, пита се Лайда. Няма съмнение, че познава добре момичето. Да имаше начин да види лицето й! Момичето не гледа вече към Партридж. Тя изучава с очи задната стена на помещението, отрупана с изпотрошена изкорубена техника. Двамата се намират извън Купола.

— Исках само да го знаеш — казва Партридж. Тогава лицето му се появява отново и се вижда още, че ръката му е увита в окървавена превръзка и я държи притисната до гърдите си. Той се усмихва на момичето.

То кима. Личи си по накланянето на ъгъла на камерата.

— Какво мислиш за нея сега? — пита Преша.

„За мен ли говорят?“ — пита се Лайда. Защо иначе Уилъкс ще й показва този клип?

— Не знам — отвръща Партридж.

Екранът почернява отново.

— Той е ранен — казва Лайда. — Какво е станало с ръката му?

— Малка злополука. Нищо сериозно. Тук можем да поправим почти всичко.

— Защо ми показахте този клип?

— За да се увериш, че е жив и е добре! — отвръща Уилъкс.

Не му вярва. Показа й го, за да я накара да ревнува. Проблемът е, че тя лъже не само тях, но и себе си. Всъщност тя целуна Партридж, а не той нея. И той никога не й е казвал, че я обича. Всичко е една голяма лъжа. Нека се опитва да събуди ревността й, щом иска. Това е без значение за нея. Защото не можеш да изгубиш човек, когото никога не си имал.

Но това не е всичко. Партридж беше отвърнал на целувката й, а когато тя се отдръпна от него, изражението му беше неописуемо. Той изглеждаше едновременно изненадан и щастлив. Замисляйки се за лицето му, тя се усмихва. Нека Уилъкс да прави каквото иска с информацията, с която разполага. Тя отново си спомня как Партридж й беше прошепнал: „Да се държим като всички останали, за да не предизвикаме подозрения“. Това бяха точните му думи. Да се преструват, че са като останалите. Защото бяха различни, не бяха като тях. Това беше нещо като признание, тяхната обща тайна.

— Защо се усмихваш? — пита я Уилъкс.

— Защото това е добра новина. Синът ви е жив.

Уилъкс я поглежда изпитателно, след което взима бледосинята кутийка и й я подава.

— Ще предадеш тази кутия на един войник — казва той. Ръката му отново потреперва. — Надявахме се да ни съдейства, но вече има участие в смъртта и унищожаването на един от нашите оперативни работници — той поема дълбоко дъх и издиша. — Наблюдавам я в продължение на дълги години. Лъскава примамка, която се надявах да ме заведе при един точно определен човек. Но се оказа напълно безполезна.

Лъскава примамка, която ще му помогне да хване някого навън? Но кого? Лайда обаче задава един доста по-прост и позволен въпрос:

— Може ли да попитам какво има в кутията?

— Разбира се — отвръща той и този път тя забелязва едно съвсем леко потреперване, едва доловимо поклащане на главата му. — Отвори я. На теб едва ли ще ти говори нещо, но войникът, за когото ти споменах — Преша Белз, със сигурност ще разбере посланието, което й изпращаме. Това нещо може да й напомни на кого трябва да бъде лоялна. Предай й, че нищо друго не е останало.

„Нищо друго от какво?“, мисли си тя, но премълчава въпроса. Няма никакво желание да отваря кутията, но просто трябва да разбере. Тя поставя ръка на капака и го повдига, след което разгъва тънката амбалажна хартия вътре. Когато я разтваря, точно по средата вижда един малък вентилатор с безжизнено моторче и застинали пластмасови перки.

Партридж

Връзки

Потеглиха на път още преди зазоряване. Въпреки че е ранна утрин, вече са изминали дълго разстояние. Пазят ги по шест едри жени от всяка страна. „Повечето деца спят, което означава, че са натежали“, мисли си Партридж. Едната от жените, която носи срасналото се за нея дете на хълбока си, с една ръка прикрепя главата му притисната към гърдите си, а в другата държи касапски нож.

Вървят потънали в мълчание, като минават покрай редици порутени домове, част от които са напълно заличени, и на тяхно място са останали само овъглените основи. Подминават и няколко къщи, които представляват чисто и просто обгорели скелета. Тук-там се вижда запазена част от тухлена стена. Понякога къщата е изцяло унищожена, като на нейно място, също като мрачните декори на пиеса, е останала само една дневна стая от почернял порест строителен материал, металната рамка на стол или коритото на умивалник, прекалено разбито, за да струва нещо. Партридж не може да се концентрира. Той претърсва спомените си за някаква свада между родителите си, за момент на нажежени страсти, враждебност, тлеещ гняв. Двамата не бяха щастливи, а и баща му е бил наясно, че тя има друго дете, което не е от него. Не може да не е бил наясно. Нали е знаел за местоположението на Преша. Искал е тя да се срещне със сина му. Но защо? Това да не е някакво странно чувство за хумор? Да не би да е искал да срещне майка му с нейните две оцелели деца? Съществува ли дори най-малката възможност да е искал да види майка му, защото още я обича, защото иска да си я върне и има нужда да й каже, че й прощава? Дава си сметка, че това е едно напълно детинско желание — родителите му да се обичат, да има щастливо семейство. Но просто не може да се сдържи. Някога баща му я е обичал, не може да не я е обичал. А споменът за нея му причинява болка. Партридж беше виждал това с очите си.

По пътя си срещат още оголени магазини, разбити и напълно разграбени, но най-зловещи наглед са бившите затворнически и болнични институции. Въпреки че телата вътре са отдавна изгнили, от тях се носи ужасна воня. В институциите няма нищо приказно. Там няма място нито за жената-лебед, нито за нейните изгубени крила. Тези институции са доказателство за потисничеството, което предхождаше края на предишния свят, за „Завръщането на добрите обноски“.

Наоколо мирише на смърт и на гнило. Спомня си странно сладникавата тежка миризма на мъртвото тяло, когато беше намерил сред тръстиката жената на пастира. Партридж се опитва да се отърси от неприятния образ.

Тук навън има и други оцелели. Партридж долавя издаваните от тях звуци — изсвирване с уста, тършуване, тихо скимтене на някакво животно, а понякога жените спират и се заслушват, обърнали глави в една и съща посока. Но никой не ги напада.

С отдалечаване от града околността става все по-оскъдна. Пейзажът тук е равнинен, с изключение на далечните хълмове на изток. Прахолякът е почернял. Тъй като няма какво да го спира, вятърът вилнее и фучи наоколо на тъмни пориви.

Жените изваждат шалове от някакви невидими джобове и увиват с тях лицата на децата си и своите. Партридж също носи шал. Брадуел покрива лицето си с ръка. А една от жените дава шал на Преша.

Партридж не изпуска Преша от поглед. Тревожи се за нея. Преживяла беше прекалено много, и то наведнъж. Но Преша е жилава. И Партридж е наясно с това.

По едно време жената с детето, притиснало глава на гърдите й, казва:

— Оттук продължавате сами.

Партридж би й благодарил, но и бездруго вече беше платил с кутрето си. Затова не може да се насили да им засвидетелства признателност.

— Благодаря — изрича Преша.

А Брадуел им заръчва да предадат благодарностите им на Нашата добра майка.

— Задължени сме ви — казва той и поглежда към Партридж, който успява да смотолеви само едно: „Аха“.

— Не изпускайте от поглед земята. Внимавайте за очите им.

Докато се сбогуват, една от жените се приближава към Партридж. Тя има дълга сива коса. Жената го хваща за ръката и казва:

— Ако майка ти е жива, кажи й, че съм й благодарна.

— Познаваш ли я? — учудва се Партридж.

Жената кимва и отвръща:

— Не го ли позна? — зад гърба й се крие момченце на около осем години. Косата му е дълга и обрасла, а лицето — покрито със следи от изгаряния. Детето го наблюдава с настойчив поглед.

— Това е Тиндал — казва жената. — Но той не говори.

Партридж впива очи в момчето, след което поглежда към жената:

— Госпожа Феърлинг?

— Мислех, че ще го познаеш, защото… защото оттогава не е пораснал.

Партридж се чувства неловко. Тиндал е още момче — при това едно нямо и сраснало се завинаги с майка си момче.

— Съжалявам — изрича той.

— Недей — отвръща госпожа Феърлинг. — Майка ти ме измъкна от рехабилитационния център. Не знам как го направи. Предполагам, че е задействала някои връзки. Накрая ме пуснаха. Заповед отгоре. И по времето, когато избухнаха Детонациите, вече си бях у дома при Тиндал.

— Тиндал — прошепва Партридж, взирайки се в лицето на детето, сякаш още не може да го познае.

Момчето описва серия редуващи се дълги и къси кимвания с глава, навярно някакъв код.

— Иска да ти пожелае на добър час — обяснява госпожа Феърлинг, разчела тайния език.

— Благодаря — отвръща Партридж.

Тогава госпожа Феърлинг се пресяга, сграбчва Партридж и го притиска към гърдите си. Държи го в обятията си, стиснала якето му с юмруци. Той също я прегръща.

— Тя ни спаси — казва госпожа Феърлинг през сълзи. — Надявам се, че е жива.

— Жива е — прошепва Партридж. — Ще й кажа, че сте оцелели и че сте й благодарни за това.

Накрая госпожа Феърлинг пуска Партридж. След това се втренчва в него и казва:

— Чувствам се странно, като те прегръщам така. При други обстоятелства Тиндал сигурно щеше да е висок колкото теб.

— Съжалявам — изрича той отново, тъй като няма какво друго да каже. Никакви думи не са в състояние да поправят стореното. Ще му се баща му да можеше да види Тиндал Феърлинг.

— Хайде, време е — казва тя. — Пази се.

Партридж кимва в отговор.

Тя го потупва по ръката, след което Тиндал повтаря жеста й с мъничката си длан.

— Благодаря ви за всичко — казва Партридж. — Благодаря.

Госпожа Феърлинг и Тиндал се покланят, след което поемат обратно заедно с останалите майки и деца.

— Добре ли си? — пита го Брадуел.

— Да — отвръща Партридж. — Готов съм.

Тримата изваждат ножовете си и продължават напред. Но Партридж се обръща назад. Жените вдигат ръце, за да им помахат. В отговор той размахва ножа във въздуха. Но в този миг се вдига облак от пепел и те се изгубват от погледа му. Вече са съвсем сами.

Лайда

Навън

Щом излиза от кабинета на Уилъкс, Лайда открива, че надзирателките вече ги няма. Мястото им е заето от двама охранители — мъже. Те я отвеждат до единствения вагон на влакчето и я предават на трети охранител, който е тежковъоръжен, едър на ръст и с малък белег на брадичката.

Охранителят пътува заедно с нея през тъмните тунели. Тя седи на една от седалките с бледосинята кутия в скута си и наблюдава прелитащите край прозорците тъмни стени на тунела. Охранителят стои прав, здраво стъпил на пода с широко разкрачени крака. Той премества тежестта на тялото си, щом влакът сменя коловозите.

Охранителят сигурно знае, че я извеждат навън, но дали знае защо, пита се Лайда.

— Ще ми дадат ли защитен костюм? — обръща се тя към него.

— Не — отговаря той.

— Ами маска?

— И да скрият зад нея това хубаво лице?

— Досега извеждал ли си някой друг от Купола? — пита го тя.

— Момиче ли? За първи път ми е.

Значи ли това, че е извеждал момчета? Не е сигурна дали може да му вярва. Доколкото знае, никой не е напускал Купола преди Партридж. И защо да изпращат момчетата навън? Досега не е чувала подобно нещо.

— Ами момчетата? — пита тя. — Кои са те?

— Тези, за които вече не чуваш нищо — отвръща охранителят.

— Ами синът на Уилъкс? — пита тя.

— Кой по точно?

— Партридж, разбира се — отвръща тя леко нетърпеливо. — Той не е излязъл по този път, нали?

— Той не беше готов за света навън — засмива се охранителят. — Не ми се вярва да е още жив. — Казва го така, сякаш се надява да не е жив, сякаш това би доказало нещо.

Влакът намалява и спира. Вратите се отварят в дъното на един дълъг, бял коридор, покрит с плочки. На стената във всеки отделен отсек е закачен интерком. Охранителят я превежда през първите три отсека. Щом стигнат до някоя врата, той изрича думите „отвори се“, след което вратата се отваря, те преминават от другата страна и тя се затваря подире им.

— Остават още три отсека. Щом вратата се отвори, преминаваш от другата страна. Последната врата ще те изведе право навън. Товарният док е затворен.

— Товарен док ли?

— Не сме толкова изолирани, колкото си мислиш — отвръща охранителят.

— Но какво товарим?

— Всъщност разтоварваме — казва той. — Един ден тя ще бъде отново наша.

Има предвид земята и за един момент Лайда се опасява, че мъжът ще подхване някоя дълга реч, за това, че именно те са законните наследници на райските земи, макар и временно прокудени от тях. Но той само казва:

— Ние сме благословени.

— Да, благословени — отвръща тя по-скоро по навик.

— Отвън ще те чака някой — казва й той. — От Специалните сили.

— Изпращат хора от Специалните сили извън Купола?

— Те не са хора, а машини. Не се изненадвай от външния им вид.

Преди време беше видяла Специалните сили в техните ослепително бели униформи — един малоброен елитен корпус, но те не бяха машини. А половин дузина силни, млади мъже.

— И как изглежда този индивид?

Охранителят не отговаря. Как да се подготви, когато не й казва какво трябва да очаква? Той хвърля поглед към интеркома и към камерата, монтирана високо на тавана. Изглежда, не може да й каже, не му е разрешено.

— Налага се да те претърся. Стандартна процедура. Просто, за да сме сигурни, че взимаш със себе си само каквото трябва.

— Добре — отвръща тя, въпреки че вътрешно негодува. — Наредиха ми да взема кутията с мен и да я предам.

— Знам — охранителят претърсва краката, хълбоците и кръста й. — Вдигни си ръцете — казва той.

Движенията му са отсечени и професионални, за което му е благодарна. Лайда се учудва, когато мъжът хваща челюстта й с две ръце и й казва да отвори устата си. Той надниква вътре с помощта на малко джобно фенерче.

— Ушите — изрича той и завърта главата й настрани. Отново си служи с фенерчето. След като преглежда първо едното, а после и другото й ухо, той й прошепва приятелски:

— Кажи на лебеда, че ние сме готови.

Лайда не е сигурна дали е чула правилно. Лебеда ли каза той?

— Готово! — отсича той. — Чиста си.

Иска й се да го попита: „Готови за какво? И кои са хората, които са готови? Кой стои зад това ние?“.

Ала от резкия му тон става ясно, че не бива да задава въпроси.

— Остават още три врати. Последната ще те изведе навън — тогава той я поглежда в очите и казва: — Успех.

— Благодаря — отвръща тя.

Мъжът се обръща с лице към вратата, през която току-що са преминали.

— Отвори се — казва той и вратата се отваря. Тогава мъжът прекрачва от другата страна, оставяйки я сама. А вратата се затваря подире му.

Тя е сама. Лайда се обръща с лице към вратата пред нея и изрича:

— Отвори се — командата е изпълнена. Тя преминава от другата страна и врата се затваря бързо след нея. Извършва тази процедура още веднъж, след което се озовава пред последната врата. Няма никаква представа какво да очаква. Тя поставя бледосинята кутия на пода, след което смъква шала от главата си, покрива с него носа и устата си и го връзва отзад на тила си.

После вдига кутията, стискайки я с две ръце, и изрича:

— Отвори се.

А навън я посреща силен порив на вятъра, прахоляк и небе — и нещо, което се стрелва в небето. Истинска птица.

Партридж

Кафези от кости

Тишината наоколо не му харесва. Не му харесва и това, че вятърът изведнъж беше замрял, че Преша не спира да повтаря: „Нещо не е наред“. И как всичко това изнервя Брадуел.

— Дали не са отишли някъде другаде, където се устройва щур гуляй? — обажда се Партридж.

— Точно така, Партридж, нищо чудно в момента Пясъчните създания да са заети с поглъщането на цял автобус с ученици — отвръща Брадуел. — Би било страшен късмет, нали!

— Знаеш, че нямах предвид това — възразява Партридж.

Пръстта под краката им става мека.

В този миг Партридж зърва малко пепелявосиво на цвят животинче с размерите на мишка, но не е мишка. По тялото му няма козина. Покрито е със сини сажди, а ребрата му изглеждат оголени, сякаш по тях няма кожа. То се стрелва бързо пред тях и изчезва в земята, сякаш погълнато от нея.

— Какво беше това?

— Кое? — пита Преша.

— Приличаше на мишка или на невестулка.

Партридж поглежда към неясната граница, където прахолякът преминава в нискорасли храсталаци, през които се извива пътят за хълмовете. Забелязва движение, но вместо въпросната мишка или невестулка там се надига истинска суматоха, вълна от гърчещи се тела.

— Мисля, че е повече от едно.

И тогава на не повече от стъпка от земята внезапно се надига малък облак, който се понася към тях.

— Колко мислите, че са? — подхвърля Преша.

— Повече, отколкото можеш да преброиш — отвръща Брадуел. Настъпващата към тях вихрушка от Пясъчни създания е придружена от някакъв силно писклив звук — множество цвърчащи гласове, които се сливат ведно.

Отново излиза вятър. Не след дълго тримата се превиват под напора на силните пориви. Преша изважда от якето си два ножа. Партридж е въоръжен с нож и с месарска кука. Въпреки че отсеченият му пръст пулсира, това не се е отразило на захвата му. А Брадуел е екипиран с един електрошоков пистолет и с малък остър нож. Земята под краката им започва да вибрира. Във въздуха се разнася плътната миризма на нещо гнило.

— Какво ще правим? Някой да има план? — надвиква шума Партридж.

— Остани тук заедно с Преша! — отвръща Брадуел, след което вдига високо оръжията и надава силен варварски крясък. И тогава се спуска срещу армията от малки Пясъчни създания.

Пясъчните създания с техните шарещи черни мънистени оченца и частично изложени на показ скелети се придвижват вкупом. Някои са сраснати едно за друго с преплетени гръдни кошове и дори челюсти. Други са със слети ведно черепи. А трети са накачулени едно върху друго. И всички те са свързани със земята. Тя също се носи заедно с тях, когато се нахвърлят върху Брадуел. Никое от тези създания не съществува отделно от другите. Те са едновременно и Групита, и Пясъчни създания, слели се със земята. Съществата плъзват нагоре по тялото на Брадуел, драскайки с нокти и повличайки със себе си полите на земята — едно прашно покривало, с което биха могли да го задушат.

Всичко става много бързо. Брадуел разсича покривалото от земя и мънички тела, нанасяйки светкавични удари с ножа си. Пясъчните създания падат едно след друго, ала след тях прииждат още и още. Покриват го целия, сякаш е омотан в плътно палто от малки гърчещи се пепелявосиви зверчета.

Преша понечва да му се притече на помощ, но Партридж я блъсва толкова силно, че я поваля на земята.

— Аз ще отида.

— Какво ти става на теб? — кресва му тя. Устата й е покрита с шал, а косата й се вее на бурния вятър. В едната си ръка стиска ножа, а с главата на куклата е готова да раздава удари наляво и надясно. Това е малката му сестра. Прозрението го връхлита така внезапно, че за момент се чувства като замаян. Неговата малка сестра.

— Стой тук! — отсича той.

— Не, няма! — кресва му тя в отговор. — Ще се бия.

Нищо не е в състояние да я спре. В мига, в който Партридж се втурва напред, тя хуква подире му. Двамата се присъединяват към Брадуел и започват да разсичат съществата с ножове и куки. Партридж усеща тялото си неимоверно силно и бързо. Вероятно кодирането е на път да достигне до крайната си фаза. Но въпреки това малките Пясъчни създания са прекалено много. Не би могъл да се справи с всички. Тогава Брадуел полита напред, изгубил равновесие. Покривалото на земята затиска краката му, приковавайки го на едно място. Той започва да извива горната част на тялото си също като хваната на въдица риба, но без никакъв ефект.

Пясъчните създания се нахвърлят върху Партридж и Преша. Съществата имат остри зъби и нокти. Той вижда малките точици кръв, осеяли не само неговата, но и блузата на Преша, и забелязва, че малките Пясъчни създания са плъзнали по гърба на Брадуел, нападайки птиците под ризата му.

— Не! Бягайте оттук! — кресва Брадуел на Партридж и Преша.

Но двамата продължават да се бият. Те ритат и разсичат Пясъчните създания, опитвайки се да освободят Брадуел от хватката им.

Тогава обаче ги залива следващата вълна от Пясъчни създания, достигайки чак до гърдите им. В края на тази вълна се виждат цели колони от надигащите се Пясъчни създания. Те имат глави, рога и покрити с остри шипове гърбове. Партридж е сигурен, че това е краят. Никога няма да успее да открие майка си.

Тогава обаче Преша извисява глас над пискливото кряскане на зверовете:

— Той идва! Чувам го!

— Кой? — пита Брадуел.

Партридж долавя някакъв странен звук — едно басово ръмжене, което си проправя път сред високото цвърчене на животните. Чува се рев на мотор и свирене на клаксон.

Кола, една чудна черна кола пердаши направо през вълната от Пясъчни създания, оставяйки подире си две бразди. Край нея изригва фонтан от ребра, зъби и искрящи очи. Колата описва рязък завой и спира странично пред тях. Партридж не вижда почти нищо през новата пелена от пепел, вдигнала се във въздуха от спрялата кола, но чува нечий глас да се провиква отвътре:

— Влизайте, дявол го взел! Влизайте вътре!

Няма представа дали може да се довери на този глас, но в момента не е в позиция да бъде придирчив. Той се обръща и вижда, че Преша помага на Брадуел да се изправи на крака.

— Отвори вратата! — кресва му Брадуел.

Партридж се втурва напред и я отваря. Брадуел и Преша скачат бързо вътре, а Партридж подире им. Колата потегля, още преди вратата да се затръшне.

Шофьорът седи приведен ниско над волана заради нещо, което носи на гърба си. Той извива към Партридж своето обезобразено и покрито със следи от изгаряния лице.

— Това той ли е, Преша? Чистия?

— Да! — отвръща тя. Очевидно го познава. — А това е Брадуел.

Шофьорът завърта рязко волана, удряйки челно едно Пясъчно създание, при което се вдига облак от пепел и върху колата се изсипва дъжд от прах и ситни камъчета. Жилав и слаб, мъжът управлява колата така, сякаш не е с всичкия си. Партридж стиска здраво седалката. В Купола единственият начин за придвижване е влакчето. Почти не помни автомобилите от миналото, а и досега никога не се е возил на пердашеща бясно кола, управлявана от маниак.

— Мислех, че вие двамата сте мъртви — обажда се Преша.

— Ние също!

— Това е Ел Капитан! — представя го Преша.

Брадуел посочва към предното стъкло.

— Отпред има цяла глутница! Господи!

Блъскат голяма група Пясъчни създания, която експлодира при удара с колата.

— Знаем ли къде се намира майката на Чистия? — пита Ел Капитан.

Партридж сграбчва седалката пред себе си и се навежда напред.

— Какво знаеш за майка ми?

И тогава на гърба на шофьора се появява втора глава, сякаш изникнала от нищото. Лицето е дребно, бледо и набраздено с белези. Устата, която прилича на малка черна дупка, се отваря и казва:

— Майка ми.

— Божичко! — възкликва Партридж, тръшвайки се обратно на седалката.

Шофьорът се разсмива и завърта волана толкова силно, че главата на Партридж се удря в прозореца.

— А това е Хелмут — обяснява Преша. — Братът на Ел Капитан.

А Брадуел е не само целият нахапан и изподран, но и единият от двата шева, минаващи на гърба на ризата му, е съдран. През процепа Партридж вижда една от птиците на гърба му — пърхащи сиви крила, някои от които изцапани с кръв. Изглежда, птиците са само три. Партридж беше очаквал да са много повече при цялото това движение на гърба му. Две от тях махат неспокойно с крила. А най-кротката, тази, която вижда най-добре, е забила клюн в мускулите и кожата на Брадуел, осеяна със стари белези. Кожата около червената човка стои набръчкана. Блестящото черно око на птицата е полускрито под тъмните пера. За миг му се струва, че птицата се взира уплашено в него със своето мънистено и неподвижно око, сякаш иска да му зададе някакъв въпрос. Изглежда болна и осакатена.

— Една от птиците — казва Партридж с лепнеща от прахоляка уста. — Наранена е.

— Майка ти разполага с лекарства — отвръща Ел Капитан. — Нали по нареждане от Купола тъкмо тях трябва да опазим, щом я открием. Сигурен съм, че ще има нещо за лекуване на рани.

— Лекарства ли? — смайва се Брадуел и поглежда към Преша.

— Ако успеем да я открием, държат всичко, с което тя разполага, за да остане невредима — обяснява Преша.

Изведнъж Партридж осъзнава, че въобще не познава тези хора. Беше се вмъкнал неканен в живота им и за него те са напълно чужди. И изобщо не ги разбира, нито пък света, в който живеят. Дали и майка му няма да му се стори също толкова чужда?

Поглежда през прозореца. Движат се бързо. Равнинният сумрачен пейзаж изглежда размазан. Дали майка му е още жива някъде там сред онези хълмове? Дали му беше разказала приказката, за да може той да си я спомни след всичките тези години? Кога за последен път беше изпълнен с увереност, че знае какво прави? Той втренчва поглед в пропукания медальон, висящ на верижката на врата на Преша. Той се поклаща в ритъма на подскачащата кола, удряйки се в ключицата й, изцапана с кръв и сажди. Синьото око на лебеда изглежда малко и крехко. За какво служи то? И какво означава?

Лайда

Същество

След като напуска последния отсек и вратата се плъзва подире й, се чува тежкото изщракване на ключалка. Ала там не я чака никой от Специалните сили, както беше обещал охранителят.

Тя обхваща с поглед мрачния пейзаж, въртящата се във въздуха пепел и в далечината горския пояс и града — срутени сгради и тънки, но отчетливи ивици пушек, виещи се към небето. Лайда се оказва съвсем сама, стиснала в ръце бледосинята кутия.

Тя се обръща към Купола и вдига поглед към масивната конструкция. После почуква учтиво на вратата с ясното съзнание, че от другата страна няма никого. Откъм горите се разнася странен, далечен вой. Но тя не се обръща назад. Започва да блъска с юмрук по вратата.

— Тук няма никого! — крещи тя. — Няма кой да ме придружи!

Едва не заплаква, но успява да се овладее. Оставя свитата си в юмрук ръка да се плъзне надолу по вратата.

Тогава тя се обръща и забелязва следите от гуми. Те свършват внезапно пред Купола и тогава тя успява да различи широкото правоъгълно очертание на земята, където вероятно се намира вратата за товарния док, за която беше споменал охранителят. Може би не биваше да й издава тази информация. Защото сега тя е наясно, че Куполът не е напълно изолиран от външния свят. Явно поддържат връзка с хората навън. А това противоречи на всичко, в което е вярвала. Не биваше да научава за съществуването на товарния док. Навярно обаче охранителят е бил наясно, че вече няма никакво значение какво знае тя, при положение че не съществува вероятност да се върне обратно.

Тя прави няколко крачки напред. Подхлъзва се на песъчливата почва. До този момент е свикнала с облицованите с плочки помещения на девическата академия, с каменните пътеки, пресичащи затревените площи, без да поддават под краката й и с гумената повърхност на подовете в центъра за рехабилитация. Тъй като се намира на възвишение, Лайда съвсем естествено ускорява крачка, осъзнавайки, че е напълно сама под взора на истинското слънце и под групата облаци, които изглеждат неразривно свързани с небето, с вселената, и тогава тя започва да тича. Девическата академия няма никакви спортни отбори, въпреки че всяка сутрин загряват с упражнения в гимнастическия салон в продължение на цял час, облечени в еднакви спортни екипи — шорти и тениски на райета с къс ръкав, които се закопчават отпред. Тя ненавижда спортните екипи и гимнастиката. Кога последно беше тичала така? Всъщност тя е доста бърза. Носи се сигурно на краката си надолу по хълма.

Тя продължава да тича, наближавайки все повече горския пояс около града. В този момент до слуха й достига някакво жужене, нисък електрически пулс. Идва някъде от закърнелите дървета, но не може да определи с точност посоката. Тогава тя се заковава на място, но въпреки това продължава да има чувството, че още е в движение, което я учудва. Равномерният тропот на краката й надолу по хълма сега се е пренесъл в гърдите й. Тя претърсва горите с поглед и зърва едра фигура, която се придвижва бързо, излъчвайки сияние. „Спокойно — казва си тя. — Те са машини. А не човешки същества.“

Това утеха ли трябва да бъде?

— Кой е там? — надава вик. — Покажи се!

Фигурата проблясва отново, сякаш кожата й отразява светлината.

Тогава съществото се изправя в цял ръст и поема напред на своите дълги, мускулести крака с предпазливата походка на паяк. Лайда решава, че сигурно принадлежи към Специалните сили заради своята плътно прилепнала униформа в тъмна комбинация от камуфлажни цветове, за да се слива с калта и пепелта. Белезникавите ръце с изпъкнали мускули са отрупани с оръжия, лъскави черни оръжия, чието име Лайда не знае. Дланите на съществото са твърде големи за ръста му, но въпреки това прилягат идеално на дръжките на оръжията. Тя зърва и стоманения отблясък на ножове, които й се виждат още по-страшни, сякаш съществото пред нея е подготвено да убива от близка дистанция.

Лицето му е със силно изразена челюст, изпито и някак мъжествено, въпреки че не би могла с категоричност да го определи като мъжко. Очите му представляват тесни резки, над които е надвиснало изпъкнало чело. Съществото се втренчва в нея, приближавайки се още повече. Лайда не смее да помръдне.

— Дошъл си тук, за да се срещнеш с мен? — казва тя. — Ти си от Специалните сили, нали?

Той подушва въздуха около нея и кимва.

— Знаеш ли коя съм аз?

Той кима отново. Ако не е човешко същество, тогава какво е? Защо работи за Купола? Да не е някой несретник, когото са видоизменили така, че да може да защитава Купола?

— Знаеш ли къде трябва да ме заведеш?

— Да — гласът е човешки. Всъщност в него се долавя някаква меланхолия и копнеж. Накрая той казва: — Знам коя си.

Думите му я изпълват със страх. Без сама да знае защо.

— Аз съм поверена на теб — отвръща тя, надявайки се, че това е имал предвид. — Или по-скоро твоя заложница.

— Разбира се — казва той, след което се обръща и прикляка ниско долу. — Ще те нося. Така ще стане по-бързо.

Тя се поколебава.

— Ще ме носиш на конче? — учудва се, че си е послужила с този израз. Не го е използвала открай време.

Той не отговаря нищо, а само продължава да седи неподвижно.

Лайда се оглежда наоколо. Очевидно няма друг избор.

— Дадоха ми тази кутия — казва тя. — Трябва да я предам на един човек.

Той протяга ръка и взима кутията.

— Ще я прибера на сигурно място.

Тя се поколебава отново, но след това се покатерва на гърба му. След това увива ръце около якия му врат.

— Готово — казва тя.

Тогава той се втурва напред, навлизайки в гората в посока обратна на града. Походката му е бърза и плавна, почти безшумна. Приземява се леко, дори когато прескача по-големи скали или храсти. Понякога спира рязко, скривайки се зад група дървета. Лайда чува отривистия лай на скитащо куче и някаква песен. Някой пее! Хората извън Купола продължават да пеят? Това я смайва.

Отново се понасят в бяг. Студеният въздух изпълва дробовете й. Чувства се останала без дъх. Шалът покрива не само носа и устата, но и ушите й, улавяйки силните пориви на вятъра. Това ли е чувството да яздиш кон — вятър, дървета и скорост? Намира се на гърба на войника, обвила ръце около шията му и крака около кръста му — сякаш отново е малко дете. Само че той не е войник. Дори не е човешко същество в пълния смисъл на думата. А тя не е дете. Тя е просто една примамка.

До слуха й достига същото онова електрическо жужене. Звукът се разнася от най-различни посоки. Той спира, свива ръце около устата си и отвръща с някакъв недоловим за нея повик — навярно звук извън човешкия слухов обхват. Но разбира, че е повик заради вибрацията, която усеща да преминава през тялото му. Той замръзва напълно неподвижно.

— Ще чакаме — казва той, след което се отпуска на колене, помагайки й да слезе на земята.

Тя се изправя на крака, чувствайки се замаяна.

— Знаеш ли кого търсим?

Той я изглежда остро през рамо, сякаш засегнат от съмнението й.

— Разбира се.

— Съжалявам.

Стоят в очакване още известно време.

— Откъде ме познаваш? — пита Лайда.

Той я поглежда през цепките на очите си.

— Бях — отвръща той.

— Беше какво?

— Бях — повтаря той. — Но вече не съм.

Едва сега Лайда забелязва, че той не е чак толкова възрастен — може би само няколко години по-голям от нея. Но в лицето му не открива нищо познато — изпъкналото чело, изразената челюст. И все пак възможно ли е някога да е бил съвсем друг човек?

— От академията ли те познавам? Учил ли си там?

Той се втренчва в нея, сякаш се опитва да си спомни нещо отдавна забравено.

— Учил си в академията. А после са те взели в Специалните сили. И са те превърнали в това, което си сега?

Тя се замисля за малкия елитен корпус. Не може да е истина. Това би било невъобразима жестокост. Тя повдига ръка. Докосва едно от оръжията му. Тогава забелязва точно къде металът се слива с кожата на ръката му.

Той не обелва нито дума, дори не помръдва. А просто вдига очи към лицето й.

— Ами семейството ти? Те знаят ли, че си тук?

— Бях — отвръща той. — Но вече не съм.

Преша

Светлина

Преша се чувства изгубена. Около колата се вдигат облаци прах. Пустият пейзаж се простира далече пред тях. На изток. Там, където навремето имаше национален резерват. Това е всичко, с което разполагат. А може дори да не е истинска следа. Може нищо да не означава.

— Може да използваме димни сигнали — казва Преша.

Брадуел я изглежда остро.

— Имаш право — отвръща той, сякаш е обмислял същата идея. — От Купола със сигурност ще видят димните сигнали, но нямаме голям избор.

— Кажи го отново — обръща се Преша към Партридж. — Текстът на картичката. Започни от самото начало. Ел Капитан още не го е чул.

— Какъв е смисълът? — отвръща Партридж. — Тук няма нищо. На изток има само един хълм, а отвъд него още пустеещи земи. Чудя се какво изобщо търсим тук, освен че рискуваме живота си?

— Кажи го отново — настоява и Брадуел.

Партридж въздъхва.

„Нека светлината те води навсякъде. Следвай душата си. Защото тя има крила. Ти си моята пътеводна звезда, също като онази, която изгря на изток и направляваше Мъдреците. Честит рожден ден, Партридж! С обич, мама.“ Та-дам!

— Нека светлината те води навсякъде — повтаря Ел Капитан.

— Светлината — обажда се Хелмут.

— Нищо не ми хрумва — казва Ел Капитан.

— Нищо — повтаря Хелмут.

Преша разкопчава колието — болка пронизва тила й. Тя втренчва поглед в медальона на дланта си и в синия скъпоценен камък. Тя го вдига към окото си и примижава срещу камъка, който оцветява запустялата земя в синьо.

— На какъв принцип работеха 3D очилата? Нали се сещате, онези, които хората носели в кината, докато похапвали от малки хартиени кофички?

— Имало е различни видове — казва Брадуел. — При едните се използвали лещи в два различни цвята, една червена и една синя, които създавали усещането за филм, при който на екрана се излъчват едновременно два различни образа. Другите били поляризирани, като различните лещи пречупвали хоризонталните и вертикалните образи.

— Възможно ли е да се изпрати светлинно съобщение, което да бъде забелязано само през определен вид леща? — изрича Преша, разсъждавайки на глас.

— В Купола имаше едно момче на име Арвин Уийд, което изпращаше съобщения на момичетата, като излъчва светлинни сигнали на моравата между двата пансиона с помощта на лазерна писалка — обяснява Партридж, като почуква с пръст по стъклото, загледан навън, сякаш се опитва да си представи същата тази морава. — Говореше се, че се опитвал да изобрети такъв вид лазер, който само приятелката му да може да вижда.

— Следователно, ако искаш да бъде намерен, но няма как да използваш димни сигнали — заключава Преша. Тогава ще използваш такава светлина, която може да бъде видяна само през определен вид леща.

— Партридж, какво знаеш за фотоните? — обажда се Брадуел. — Фотоните на инфрачервените и ултравиолетовите лъчи? В Купола преподават ли ви науки?

— Не бях отличникът на класа — отвръща Партридж. — Разполагаме с някои съвсем прости начини за регистрирането на тези два вида светлина. Уийд обаче има право. Съществуват различни нива на светлината. Би могъл да насочи един лъч право към приятелката си — от своя прозорец към нейния, а тя на свой ред да го забележи през леща, която улавя светлина с честота извън нашия зрителен диапазон. Нали знаете, двеста шейсет и две, триста четирийсет и девет, триста седемдесет и пет.

Преша и Брадуел се споглеждат. Защото никой от тях не е чувал за това. Тя забелязва болката, преминала по лицето на Брадуел. За нея не е тайна неговата неутолима жажда за знания. И двамата са били лишени от образованието, което Партридж приема за даденост. Но Партридж не забелязва нищо.

— Така че е необходима леща, с която да бъдат засечени. Освен това лъчите трябва да бъдат насочени точно срещу човека, наблюдаващ през лещата, нали така? Защото лазерите не разсейват светлината.

— С други думи, също като кучетата, които чуват звуци извън нашия слухов диапазон — отбелязва Брадуел.

— Предполагам — отвръща Брадуел. — Никога не съм имал куче.

— Значи, съществува такъв спектър светлина, който може да бъде засечен само чрез един-единствен вид филтър? Права ли съм? — казва Преша.

— Точно така — отвръща Партридж.

Преша усеща, че през тялото й преминава тръпка на вълнение. Тя поднася отново окото на лебеда към своето. И пейзажът отново изплува пред нея, облян в синя светлина.

— Ами, ако този камък не е просто синьото око на един лебед? Ами, ако това е нашата леща или филтър?

— „Нека светлината те води навсякъде“ — изрича Брадуел.

Преша започва да изучава хълмовете пред тях, местейки поглед насам-натам. Тогава тя подминава една мъждукаща бяла светлинка, след което спира и отново се връща на нея. Светлината прилича на фар, на звезда, красяща върха на коледна елха, каквито е имало навремето.

— Какво има? — обажда се Брадуел.

— Не съм сигурна — отвръща тя. — Мъничка бяла светлинка.

Преша фокусира отново погледа си и тогава зърва още една бяла светлина, проблясваща на върха на друго дърво, издигащо се на единия склон на хълма. Възможно ли е да е тя? Ако това е дело на майка й, тогава то е и първото нещо, което Преша научава за нея съвсем сама, без да разчита на чужди разкази и снимки или на мъглявите спомени. В този миг за нея майка й представлява една блещукаща бяла светлинка, примигваща сред дърветата.

— Арибел Кординг Уилъкс — изрича Брадуел също като преди с възхищение и любопитство.

— Може ли да погледна? — обажда се Партридж.

Преша му подава скъпоценния камък.

Партридж се премества към средата на задната седалка и присяда на ръба. След това навежда глава и поглежда през скъпоценния камък, присвивайки очи.

— Виждам само синя мъгла.

— Продължавай да гледаш — подканя го Преша. Не, тя не е луда. Наистина видя светлината. Тя беше там, кристално ясна.

Тогава той също я забелязва. Убедена е в това.

— Чакай малко — казва той. — Тя е точно пред нас.

— Ако наистина е тя, когато се приближим, вече няма да разполагаме с отправна точка, която да следваме — изтъква Брадуел. — Ще трябва да намерим някакъв ориентир, който да ни показва вярната посока.

— Важното е, че стигнахме дотук — казва Партридж.

— Може да извадим късмет — подхвърля Ел Капитан.

Долната челюст на Хелмут виси отпусната, ала ръцете му продължават да шават нервно зад гърба на брат му. В очите му проблясва нещо, което кара Преша да се запита дали не е по-умен, отколкото изглежда.

— Късмет — изрича той.

Преша

Рояк

Ел Капитан паркира колата сред лозите в подножието на хълма. Прикрива я възможно най-добре с цели туфи растения, които изтръгва от земята, корени и какво ли не още. Освен това предупреждава останалите кои растения не бива да докосват.

— Това с бодлите по върховете на назъбените листа съдържа киселина. Покрито е с тънък киселинен слой. Може да ви изгори — след това посочва към няколко растящи на група бели на цвят гъби. — А тези са заразни. Ако случайно ги настъпите и те се разпукат, тогава във въздуха се освобождават спори. Една от техните разновидности — обяснява им той, прилича повече на животните. Те са гръбначни — добавя той. — Раждат малки плодове, с които примамват животните, а след това ги удушават и изяждат.

Преша се старае да върви плътно след Партридж, който пък следва по петите Ел Капитан, избягващ най-отровните растения.

Брадуел настоява да върви най-отзад с оправданието да бди за опасности, но Преша се пита дали не се притеснява за нея. Спомня си как беше докоснал шията й с ръка, преди да извади чипа, а после и нежния допир на пръста му, плъзнал се по белега на китката й. А също и очите му, изпъстрени със златисти точици. Откъде се бяха взели? Сякаш изведнъж се бяха появили. Красота, можеш да я откриеш дори тук, стига да си достатъчно наблюдателен. Никога няма да забрави как я беше погледнал, поглъщайки с очи цялото й лице. Тази мисъл я изпълва с безпокойство, подобно на тайна, за която се надяваш никой да не научи.

Навлезли са в храстите и се катерят нагоре по хълма през трънливи къпинаци и бодливи лози, стараейки се да се движат по посока на бялата светлина. Преша стъпва несигурно, подобно на новородено конче. Склонът е покрит с ронещ се чакъл. Докато вървят нагоре, долавя тихото подрънкване на оръжията. Ел Капитан пуфти, а Хелмут от време на време издава тихи звуци на гърба му, сякаш цъка с език и нещо си мърмори. На всички им е трудно да пазят равновесие. Мъртвите земи остават зад гърба им.

Едва сега си дава ясна сметка за състоянието си. Зрението й е още леко замъглено, а слухът — приглушен. Раните на главата и врата й пулсират.

Ако открие майка си — така няма ли само да подпише смъртната си присъда? Ако все пак успеят да я скрият на някое сигурно място, вместо да я предадат на Купола, това означава всеки един от тях да се превърне в мишена. Ако обаче се провалят и Специалните сили първи се доберат до майка й, тогава Преша няма да им бъде вече от полза и ще я убият.

Усеща, че в стомаха й се надига ужас. Би трябвало да се чувства щастлива при мисълта, че има вероятност майка й още да е жива, скрита в някакъв бункер сред хълмовете. Но, ако наистина е така, тогава защо не е дошла да я вземе? Все пак бункерът не се намира на другия край на света. Той е тук. Защо не е излязла от скривалището си, за да потърси дъщеря си и да я отведе със себе си? Ами ако отговорът е, че не си е струвал рискът? И че просто не я е обичала достатъчно?

Партридж се заковава на място толкова внезапно, че тя едва не се блъсва в него.

— Чакайте — казва той.

Всички спират, затаили дъх.

— Чувам нещо.

От храстите се разнася слабо жужене. Но после жуженето се усилва и около тях се разнася плясък на крила.

Сред дърветата над тях се спуска неясен златист облак. Ел Капитан замахва с ръка във въздуха. Преша разсича облака, който се оказва рояк огромни пчели със здрава бронирана обвивка като бръмбари. Жуженето изпълва главата и гърдите й. Усеща как звукът вибрира сред заобикалящите ги дървета. Насекомите се въртят на рояк около главата й. Партридж смачква няколко от тях. Телцата им тупват сред къпиновите храсти.

Но тогава тя вижда една от буболечките, кацнала на земята. Изглежда също като Фридъл, но без ръждивите петна по него. Тя вдига насекомото от земята и го обгръща с длани, за да не избяга. Усещането й е до болка познато. Без дори да го поглежда, може да каже, че това е едно доста едро и лъскаво насекомо. То прибира криле до тялото си, също като цикада, само че неговите са от филигранен метал, лек и с богата украса. Има чудесни телени ребра и части, жило като на оса — златна игла, приличаща на опашка, и малки оченца от двете страни на главата.

— Почакайте. Тези насекоми са добри — казва тя. В този миг буболечките издават познато цъкане и бръмчене.

— Откъде знаеш? — пита Партридж.

— Гледах едно такова като домашен любимец, откакто се помня.

— А твоето откъде се появи? — пита Брадуел.

— Не знам. Просто винаги е било там.

— Картичката — обажда се Партридж. — „Следвай душата си. Защото тя има крила.“

— Какво означава това? Следвай душата си — обажда се Ел Капитан.

— Душата си — повтаря Хелмут.

— Означава, че сме близо — отвръща Партридж.

— Мислиш, че тя ги е изпратила ли? — пита го Преша.

— За да ги е изпратила тя, трябва да знае, че идваме — казва Брадуел. — Просто не е възможно.

— Тогава как ще разберем накъде да поемем оттук? Мисля, че са дошли, за да ни преведат през останалата част от пътя — възразява Партридж. — Това е част от плана, замислен толкова отдавна.

— Но нали всеки би могъл да намери това колие — казва Брадуел. — Ами ако насекомите водеха при нея враговете й?

Цикадата потрепва в ръцете й. Преша се навежда напред и разтваря леко пръсти, колкото да надзърне в процепите между тях.

Трептенето се учестява. Насекомото вдига глава. И тогава от едното му око излиза лъч светлина, който пронизва лявото око на Преша. Тя примигва. Очите й се насълзяват. Цикадата прави още един опит.

— Механична буболечка, сканираща ретината — обяснява Партридж.

— Това го имаше в стария свят — казва Брадуел. — Само че май не разпознава ретините на Преша.

Тя вдига поглед към Партридж и казва:

— Опитай ти. Теб би трябвало да те разпознае, ако наистина ги е изпратила тя.

Едно мънисто на гърдите на насекомото започва да проблясва. Крилата му потрепват.

— Мисля, че те разпозна — обажда се Брадуел.

Цикадата започва да пляска с криле.

Преша разтваря длани и ги вдига нагоре.

— Да видим накъде ще тръгне — ако тези насекоми са изпратени от майка й, тогава Фридъл не е ли подарък от нея?

Насекомото, излъчващо ярка светлина, се издига във въздуха и полита сред клоните на дърветата.

Партридж

Вибрации

Всички цикади се пръсват на различни страни, с изключение на тази, извършила сканирането на ретината. Какво странно усещане да бъдеш разпознат по ретините си! Партридж предполага, че майка му е подготвила всичко това още преди Детонациите, че е планирала нещата предварително и е записала ретините му. Не би могло да е другояче. Но в този план, изпипан до най-малката подробност, има нещо смущаващо. Щом е имала време за такава подготовка, тогава защо не е успяла да се събере със семейството си? Партридж държи да разбере какво се е случило през онези последни дни.

От друга страна обаче, планът й му се струва някак хаотичен, като да стреляш напосоки. Имаше толкова много моменти, в който можеха да изгубят следата, че се пита дали майка му наистина е вярвала, че той ще успее да разреши всички гатанки. Нима в детството му нямаше подаръци, които беше успял да открие само защото тя му беше помогнала с решаването на гатанките? Накрая той стига до заключението, че планът е бил измислен от отчаяние. Излиза, че е действала с налични средства и при обстоятелства, каквито не би могъл да си представи.

Насекомото лети високо във въздуха, придвижвайки се сред дърветата много по-бързо от самите тях. Струва му се странно, като наблюдава как такъв един недодялан човек като Ел Капитан преследва това ефирно крилато насекомо, сякаш е колекционер на пеперуди.

Брадуел, Преша, Ел Капитан и брат му — сега те са неговите приятели, неговото стадо. Сеща се за „стадото“ на момчетата от академията, които беше видял за последен път в медицинския център. Вик Уелингзли, Олгрин Фърт и близнаците Челмсфорд — широкоплещести момчета с боботещи гласове. Имаше известни спречквания с тях, но накрая пътищата им се бяха разделили. Изведнъж обаче усеща, че Хейстингс му липсва. Дали поне веднъж е седнал на обяд до Олгрин Уийд, както го беше посъветвал Партридж? Или е направил опит да се присъедини към стадото? Пита се каква ли история са им пробутали, за да обяснят изчезването му. Може би всички си мислят, че е имал минивзривно устройство в главата си, което накрая някой е задействал, за да го освободи от нещастното му съществуване, както се изразяваха.

Ел Капитан спира пред него. Мъжът вдига показалец и посочва към гората. Всички замръзват на място и се оглеждат. Партридж присвива очи към сенките. Погледът му улавя някакво движение. Пропуква клон. Листата изшумоляват. Но никой не се появява.

— Това са те — казва Ел Капитан. — Специалните сили. По този начин общуват помежду си. Усещате ли електричеството във въздуха? Нещо като ехолокация.

— Специалните сили ли? — смайва се Партридж.

— Как са разбрали, че сме тук? — обажда се Брадуел.

— Нали махнахме чипа — казва Преша. — Не виждам никакъв смисъл.

Електрическият импулс кара кожата му да настръхне и пропуква като статично електричество. Във въздуха се разнася жужене. Партридж се опитва да проследи импулса, който се разпространява като вълна.

— Те са наполовина животни, наполовина машини — казва Ел Капитан. — Могат да те надушат.

— Но не и на разстояние от няколко мили — обажда се Преша. — Някой им е казал къде сме.

Партридж поглежда към Преша.

— Очите ти — казва той. — При сканирането на ретините твоите очи трябваше да бъдат разпознати също като моите. Имам предвид, че сигурно е сканирала и двама ни.

— Не знам.

— Имплант — казва Партридж. — Ето каква е причината.

Усещат бърза серия от импулси, разпространяващи се в гората.

— Какво имаш предвид? — пита Брадуел.

— Къде си ходила? — обръща се Партридж към Преша. — Говоря за онази кола. Няма как да е оцеляла след Детонациите. Била е в Купола. Следователно навън се изнасят и други неща от Купола. Нали така? Какво са ти правили?

— В щабквартирата на ОСР ме облякоха, нахраниха, опитаха се да ме накарат да стрелям по хора, а накрая, когато ме заведоха във фермерската къща, ме отровиха.

— Отровили са те?

— Всъщност не знам какво точно се е случило. По едно време припаднах, след като бях упоена с етер или нещо подобно, а по-късно се събудих в колата. Главата ме болеше и се чувствах отпаднала. Виждах размазано, а ушите ми бяха заглъхнали.

— Поставили са ти проследяващи устройства — заключава Партридж.

— Какво искаш да кажеш? — пита Брадуел.

— Очите и ушите й. Божичко — възкликва Партридж. — Значи, са видели всичко, каквото и тя, и са чули всичко, което е казала.

Той поглежда към Преша, питайки се дали баща му не го наблюдава в момента. Представя си, че поглежда през очите вътре в Купола.

— Значи, напразно сме извадили чипа? — прошепва Преша.

— Не — отсича Брадуел. — Всичко това е временно. Можем да махнем имплантите от нея, нали?

— Не знам — отвръща Партридж.

— Електрическите импулси се усилват — обажда се Ел Капитан — което значи, че бързо приближават насам.

— Най-добре да запазим спокойствие — казва Брадуел. — Поставени са й проследяващи устройства. Това е всичко.

— Всъщност има нещо по-лошо — отвръща Партридж. Изобщо не иска да продължи, но няма друг избор. — Това главоболие. Имаш ли някакъв разрез или охлузване?

— Мисля, че си ударих главата, докато се борех с Ингършип.

Тогава Партридж си спомня как Хейстингс беше изпаднал в паника заради минивзривното устройство. Партридж му беше отвърнал, че това са празни приказки, просто един мит. Но не е така.

— Какво има? — пита Брадуел. — Какво не е наред? Хайде, кажи.

Импулсите се усилват още повече. Както изглежда, пропукващото, жужащо електричество рикошира сред дърветата около тях.

— Тя има бомба в главата си — казва Партридж.

— Какви ги говориш, по дяволите? — пита Брадуел.

Преша забива поглед в земята, сякаш най-сетне сглобява парчетата от пъзела, спомняйки си какво се е случило във фермерската къща.

— Разполагат с дистанционно и натиснат ли бутона, главата й ще избухне.

Всички извиват погледи към Преша. За миг Партридж се опасява, че тя може да се разплаче. И не би я винил за това. Но тя само отвръща спокойно на погледите им, без дори окото й да мигне, сякаш приела истината. А Партридж осъзнава, че все още се бунтува срещу идеята, че има човешки същества, способни на подобна жестокост.

Преша плъзва поглед нагоре по хълма. Тогава тя забелязва нещо и казва.

— Спряло е. Кръжи на едно място.

И наистина, цикадата лети в кръг над едно точно определено място.

Ел Капитан избързва напред и започва да копае с голи ръце в пръстта. Накрая открива прозорец с формата на полумесец.

— Тук е.

Партридж изтичва при него и се просва по корем на земята, за да надникне през стъклото. Вътре е тъмно, но някъде дълбоко под земята се вижда далечна светлинка.

— Открихме го! — възкликва той. — Дайте един камък. Ще опитаме да го счупим.

Импулсите вибрират почти непрестанно. Електрическото жужене е изтъняло и сега звучи пискливо. Не им остава време за търсене на камък.

Една по една фигурите напускат прикритието на дърветата, докато накрая не стават пет. Видът им е ужасяващ — яки бедра и издути гръдни кошове, покрити с мускули ръце, слели се ведно с оръжието, деформирани лица и неестествено оформени черепи с издължени и изпъкнали кости. Нима е възможно тези войници някога да са били ученици в академията, които са се боричкали на зеленото игрище, седели са пред арт-проектора в часовете на Уелч и са слушали опасните изказвания на Гласингс? С колко ли момчета Куполът е постъпил по този начин? Това ли са щели да сторят и със Седж? И това ли е една от причините той да се самоубие?

Един от войниците просва Ел Капитан на земята, забивайки лакът в лицето му. Ел Капитан се строполява тежко върху пръстта. Но Хелмут поема основната тежест на падането. Накрая войникът изтръгва пушката от ръцете на Ел Капитан.

Тогава напред излиза още един, обвит отчасти от спускаща се на дипли бяла материя. Но Партридж бързо осъзнава, че бялата материя е някаква дреха, всъщност гащеризон. После различава дребна фигура, бръсната глава и лице, покрито с бял шал. Жена. Войникът, ако може да бъде наречен така, е прихванал жената през кръста. Тогава той сваля шала от лицето й.

Лайда — с нейните почернели от пепелта деликатни скули, изумително сини очи, устни и изящно носле.

— Какво търсиш тук? — пита я Партридж, въпреки че се досеща за отговора или поне за част от него. Тя е заложница. Довели са я тук, за да го принудят да вземе решение. Въпросът е — какво решение?

— Партридж — прошепва тя и тогава той забелязва синята кутия в ръцете й. За момент се пита дали не е изминала целия този път само за да му даде нещо, което е забравила — може би бутониера за танците? Дава си сметка, че в тази мисъл няма никаква логика, но не може да се отърси от нея.

Тя повдига кутията.

— Това е за някого на име Преша Белз — казва тя и обхожда с поглед стоящите пред нея хора.

Преша пристъпва напред, приближавайки се към Лайда. Но въпреки това няма никакво желание да приеме кутията.

Лайда също се поколебава.

— Ти ли си лебедът? — пита я тя.

— Какво каза? — отвръща Партридж.

— Кой от вас е лебедът? — пита Лайда.

— Някой ти е казал нещо за лебеда? — обажда се отново Партридж.

— Дошли са тук за лебеда — отвръща Лайда, след което пъха кутията в ръцете на Преша. Иска да се отърве от подаръка. Защото се бои от него. — Това е всичко, което знам.

Преша поглежда към Лайда, а после и към събралите се около нея войници. Червените светлинки на пушките им са застинали на гърдите на Преша. Ръцете й треперят. Тя отваря кутията и разгръща амбалажната хартия. После се взира в предмета, който лежи вътре, и в първия момент на Партридж му се струва, че значението на подаръка й убягва. Но тогава тя вдига очи от него и оставя кутията да падне на земята. Лицето й е пребледняло. Тя отстъпва олюлявайки се назад и се свлича на колене.

Лайда посяга към нея или може би към кутията, но войникът я дръпва обратно.

— Стани! — кресва й той. Преша вдига поглед. Върху челото й попада червената точка от насочената към нея пушка. Тогава войникът додава малко по-тихо: — Ставай. Хайде. Време е.

В този смекчен тон — или може би в ритъма на думите — Партридж разпознава гласа на брат си, който го кара да се събуди, издърпвайки завивките от него, когато беше просто едно поспаливо хлапе.

„Ставай. Хайде. Време е.“

Седж!?

Преша

Тунел

Отначало Преша си казва, че дядо й не е мъртъв. Сигурно са извадили вентилатора, оперирали са гърлото му и са го зашили. Тя продължава да седи на колене. Няма сили да се изправи. Вдига очи към лицето на момичето. Тя също е Чиста. Партридж я познава. Нарича я Лайда.

— Той не е мъртъв — казва Преша.

— Наредиха ми да ти предам, че това е всичко, което е останало — изрича внимателно Лайда.

Малките перки на вентилатора изглеждат излъскани, сякаш някой доста се е постарал. Дядо й е мъртъв. Това е смисълът на съобщението. А какво означава светлината, процеждаща се през заровения в земята прозорец — че майка й е жива? Така ли е устроен светът — отнема ти едно, но ти дава друго? Това е жестоко.

Все още на колене, Преша загребва шепа пръст.

В главата й има бомба. Куполът вижда и чува, каквото вижда и чува тя. Чули са всичко, което двамата с Брадуел бяха споделили помежду си през последната нощ — признанието за неговата лъжа, желанието да види баща си с двигател, вдълбан в гръдния кош, белега й. Чувства се напълно оголена. Тя поглежда към Брадуел. Красивото му лице е изкривено от болка. Преша затваря очи. За да им попречи да виждат. Тя затиска уши с главата на куклата и с ръката си, почерняла от пръстта. Ще им отмъсти — на враговете си, на хората, които убиха дядо й и които могат да убият и нея, взривявайки главата й с помощта на някакво дистанционно. Но така само влошава нещата. Опитвайки се да накаже тях, тя наказва самата себе си. „Убийте ме — иска й се да прошепне. — Просто го направете.“ Като че ли ги предизвиква да изпълнят заканата си. Само че това не са празни закани.

Тя поглежда отново към Брадуел. Той се взира в нея, сякаш отчаяно иска да й помогне. Изрича името й, но тя поклаща глава. Какво би могъл да стори той? Бяха убили Одуолд Белз, а после бяха накарали някой да излъска вентилатора, изваден от гърлото му, да го увие в бледосиня амбалажна хартия и да намери най-подходящата кутия. Хората, извършили всичко това, в момента се намират в главата й. Такива са неопровержимите факти.

Преша се изправя, като продължава да стиска пръстта в ръката си. Заплаква тихичко. Сълзите потичат по лицето й.

Партридж изглежда разтърсен. Изражението му представлява странна смесица от страх и може би нервно очакване. Погледът му е прикован в момичето, Лайда, и във войника до нея. Значи, зверовете, които бяха забелязали с Ел Капитан преди няколко дни, са войници. Някога те са били човешки същества, момчета. Тогава забелязва цикадата. Насекомото е кацнало с прибрани криле на едно покрито с козина листо. Светлината му е избледняла.

Войникът, който бе пристигнал пръв, се приближава към Партридж. Преша напряга слух, за да чуе какво ще каже. Ушите й звънтят.

— Предай ни майка си. После напусни квартирата й. Остави всичко на нас. В замяна ще получиш момичето. В противен случай ще убием момичето и ще отведем майка ти.

— Добре — съгласява се бързо Партридж. — Ще го направим.

— Няма да мога да се провра през този прозорец — казва Брадуел.

— Нито пък аз — обажда се Ел Капитан. — Заради него. — Той посочва към Хелмут.

Единият от войниците се приближава към прозореца, поставен под лек ъгъл, съобразен с наклона на хълма. Той забива коляно в стъклото, пробивайки дупка в него. Останалото натрошава с голи ръце, но кръв не потича.

— Само момчето на Уилъкс и Преша — казва войникът.

— Тя може да не е вътре — обажда се Преша. — Може да е умряла.

Отначало войникът не отвръща нищо, сякаш очаква потвърждение на заповеди.

— Тогава донесете тялото — отсича накрая той.

Прозорецът представлява тъмен полумесец, осветен неясно отвътре. Партридж се промушва с краката напред. Налага се да пъхне едната си ръката в рамката и едва тогава да скочи. Преша сяда на ръба на прозореца, около който са пръснати натрошени стъкла. Тя отпуска краката си вътре, разлюлявайки ги за миг. После усеща, че Партридж я хваща. Поглежда назад за последен път. Там са Ел Капитан и Хелмут, хвърлящи яростни погледи. Чистата с нейната избръсната глава, заобиколена от звероподобните войници, извисяващи се над нея. Там е и Брадуел с лице, покрито с мръсотия и кръв. Той я гледа настойчиво, сякаш се опитва да запомни лицето й, вероятно от страх, че може никога вече да не го види.

— Ще се върна — казва тя, въпреки че не е сигурна дали ще успее да спази обещанието си. Как можеш да обещаеш подобно нещо? Спомня си усмихнатото личице, което бе нарисувала на прашната врата на шкафа. Това е детинско. Глупаво. Истинска лъжа.

Тя се пуска от ръба и пропада надолу. Но въпреки помощта на Партридж, се приземява тежко на пода.

Намират се в малко помещение. Подът и стените са мръсни. От стаичката има само един изход, извеждащ в тесен коридор, покрит с мъх. Тя поглежда нагоре през полукръглия прозорец, но зърва само частица небе, затулено от сиви облаци и пресечено от няколко клона.

В дъното на коридора прозвучава мъжки глас:

— Насам!

След малко там се появява висока фигура с тесни рамене. Тъй като светлината е зад гърба на мъжа, чертите на лицето му остават в сянка и не могат да бъдат различени. За миг в съзнанието на Преша изниква думата „татко“. Но не остава там задълго. Просто не й се вярва. Вече не вярва на нищо.

Тя се обръща към Партридж и прошепва напрегнато:

— Трябва да знам за момичето.

— Лайда.

— Ще предадеш ли майка ни, за да спасиш нея?

— Исках да спечеля време. Лайда знае нещо. Тя знае за лебеда. Но кой очаква появата на лебеда? И какво означава всичко това?

— Ще предадеш ли майка ни, в случай че е още е жива? — настоява Преша.

— Не мисля, че накрая бих могъл да взема такова решение.

Преша го сграбчва за ризата.

— Кажи? Би ли го направил? За да спасиш Лайда. Аз вече го направих. Пожертвах дядо си. И сега той е мъртъв.

Съществувала ли беше възможност да го спаси? Ако бе последвала заповедите…

Партридж се взира настойчиво в нея.

— Ами Брадуел?

Въпросът я хваща неподготвена.

— Откъде изобщо ти хрумна да ме питаш такова нещо?

— На какво си готова, за да го спасиш?

— На мен никой не ми е предлагал да предам майка си, за да спася него — отвръща Преша. Дали не я укорява заради чувствата й към него? — Така че няма никакво значение.

— Ами ако трябваше да избираш?

Преша не знае какво да отвърне.

— Бих предпочела да предам себе си.

— Но, ако няма такъв вариант?

— Партридж — прошепва тя. — Те чуват и виждат всичко това.

— И бездруго вече не ми пука — казва той. Очите му са насълзени, гласът му трепери. — Седж. Брат ми. Той не е мъртъв. А е един от тях.

— От кои?

— Специалните сили — отвръща Партридж. — Той е един от войниците там горе. Превърнали са го във… дори не знам дали това е още той. Нямам представа какво са сторили с душата му. Не можем да…

Мъжът пред тях се обажда отново:

— Насам — гласът му е дълбок и нетрепващ. — Ето къде сме.

Партридж посяга да хване ръката й, но вместо това улавя главата на куклата. Преша очаква той да се отдръпне, но това не се случва. Обхваща с длан главата на куклата, все едно е ръката й, и я поглежда.

— Готова ли си?

Партридж

Под земята

Мръсният под на тунела преминава в кална настилка от плочки с черни фуги. Въздухът е влажен и мирише на мухъл. В края на коридора се виждат няколко светлинки. Цикадите кръжат като нощни пеперуди, потраквайки с металните си крила. Партридж държи ръката на сестра си, заключена в главата на кукла. Тя е част от нея. Не нещо чуждо, а част от нея. Усеща живота в нея — топлината, пулсирането под кожата на една истинска, жива ръка. Обзема го силното желание да я пази. Оттук насетне нещата могат да се развият доста зле. Все пак си дава сметка, че Преша няма нужда да бъде пазена; тя е много по-жилава от него самия. Преминала е през изпитания, за които той дори не е помислял. Майка им е някъде тук. Но дали ще открие майката, която пази в спомените си? На практика всичко, в което беше вярвал — дори смъртта й — се беше оказало лъжа. Но все пак тя е оставила всички тези следи, сочещи към нея. Сама ги беше довела дотук, в което имаше нещо майчинско, изглеждаше правилно.

Мъжът, застанал в дъното на коридора, има превити рамене и ъгловато лице.

— Но ти си Чист? — изрича направо Партридж.

— Не съм Чист. Не съм и несретник — отвръща той. — Оцелях тук, долу. Бих казал, че съм американец, но това определение вече не съществува. Предлагам да ме наричате Карузо — после ги пита дали искат да видят майка си.

— Нали затова изминах целия този път — отвръща Партридж.

— Именно — съгласява се Карузо. — Но предпочитаме да не го беше правил.

— Кое по-точно? — пита Партридж.

— Това, че напусна Купола — обяснява Карузо. — Майка ти имаше други планове.

— И какъв щеше да е планът, ако бях останал?

— Преврат отвътре.

— Нещо не разбирам. Как така преврат отвътре? — пита Партридж. — Та това е невъзможно.

— Внимавай какво казваш — обажда се Преша. — В мен има бръмбар.

— Бръмбар ли? Но кой го е имплантирал?

— Куполът — отвръща Преша.

Той замлъква за момент, взирайки се в нея.

— Е, тогава нека да поразгледат наоколо. Няма никакъв проблем. Защо да се притеснявам? Все пак не аз съсипах планетата. Няма от какво да се срамувам. Живяхме тук напук на тях. И оцеляхме въпреки всичките им усилия — после се обръща към Партридж. — Освен това превратът отвътре е напълно възможен, ако разполагаш там със свой лидер.

— Лидер отвътре? Но това е изключено. Кой е този лидер? — пита Партридж.

— Ами, това трябваше да бъдеш ти. Докато не взе, че избяга.

Партридж усеща, че му се вие свят. Той опира ръка на стената.

— Аз ли? Аз съм бил лидерът вътре? Но в това няма никакъв смисъл.

— Хайде — казва Карузо. — Елате насам. Най-добре да чуете всичко от майка си.

Те поемат надолу по коридора. А цикадите кръжат около главите им.

Мъжът спира пред метална врата с цяла редица панти, минаващи през средата. Той свежда поглед надолу.

— Слушайте — започва той — Арибел не е каквато беше преди. Но тя оцеля заради вас. Не го забравяйте.

Партридж не е сигурен какво трябва да означава това. Той поглежда към Преша и казва:

— Добре ли си?

Тя кимва.

— Ами ти?

Той е ужасен. Има чувството, че стои изправен на ръба на пропаст. И със сигурност няма чувството, че ще получи отново майка си или поне част от стария си живот. Не. Струва му се, че стои на прага на нещо неизвестно.

— Да — отвръща накрая той, — добре съм.

С надеждата, че казва истината.

Тогава Карузо натиска един бутон и металната врата се плъзва на една страна.

Преша

Облаци

В някои отношения стаята напомня на Преша за илюстрациите на тема домашен уют в списанията на Брадуел. Там има кресло с апликация на птици, една мъхеста вълнена черга, неголяма висока лампа и завеси. Но завесите не се спускат от двете страни на прозореца. Нали са под земята. А закриват част от стената. Другояче не е възможно.

Но усещането за домашна обстановка се разваля от дългата метална маса, отрупана с комуникационни уреди — радиоапарати, компютри, стари сървъри, монитори. Но никой от тях не работи.

А по протежение на отсрещната стена е разположено нещо твърде невероятно — дълга метална капсула със стъклен похлупак. Прилича и на някакво водно съоръжение. Спомня си, че дядо й й беше разказвал за лодките със стъклено дъно, „капаните за туристи“, както ги наричаше той, които те разхождали сред блатата на Флорида, за да броиш излезлите на брега алигатори. Чувства се странно, като си мисли за Флорида. Това е мястото, откъдето се е връщала у дома, когато дядо й я е посрещнал на летището по време на Детонациите. „Дисни“ и мишката с белите ръкавици. Това никога не се е случило.

Металната капсула със стъкления похлупак напомня на Преша също и за Света Уи, статуята на момичето в криптата и ковчежето зад плексигласа.

Напомня й, разбира се, и за нейния шкаф, за дома.

Дали майка й не е вътре?

Няколко цикади са ги последвали и сега кръжат в кръг на тавана, а Преша за миг си задава въпроса дали Карузо не е побъркан. Което не би било никак чудно, след като години наред беше живял в изолация. Дали майка й не е погребана тук? Дали не е мъртва? Това някаква жестока шега ли е?

Партридж, който вероятно си мисли същото, се обръща и впива яростен поглед в останалия на прага Карузо.

— Какво е това?

— Разполагаме с шейсет и две такива капсули — отвръща Карузо. — Бяхме се подготвили за замърсяване на въздуха и за недостиг на кислород. Всички капсули са заредени с кислород. Не се наложи да ги използваме за тази цел, но се оказаха идеално средство срещу вирусни зарази и при обща органна недостатъчност.

— Шейсет и две ли?

— Навремето това беше единственото, с което можехме да се занимаваме. В един момент тук живееха триста души. Учени. И техните семейства.

— А сега къде са?

— Накрая останахме само двамата с майка ви. Мнозина умряха. Други сами си причиниха белези, за да могат да се впишат сред оцелелите навън, и напуснаха убежището. Но все още държат връзка с нас. Ето как научихме за твоето бягство. От слуховете. Не бяхме сигурни дали отговарят на истината, докато не уловихме светлинния сигнал на скъпоценния камък.

— Излъчвал е светлинен сигнал? — смайва се Преша.

— Да, пречупване на светлината.

Преша не се чувства готова да надникне през стъклото. Тя отстъпва леко зад Партридж, позволявайки му да се приближи пръв. Той се навежда напред и затаява дъх. Лицето му остава скрито.

Тогава Преша също се навежда напред. Зад стъклото се вижда спокойното лице на жена със затворени очи. Това е същата жена от снимката на Партридж, майка им. Косата й, чуплива и тъмна, но започнала да посребрява, лежи разпиляна на възглавницата. Все още е красива, въпреки че кожата й изглежда суха като хартия, а очите — охлузени.

Тялото й обаче представлява пълна развалина. Шията й преминава в ключица, едната от чиито кости представлява стоманена пръчка, завършваща с метално колелце на мястото на рамото. Металът е надупчен като решето, вероятно за намаляване на теглото му. На мястото на китката й има панта със сачмен лагер, а самата ръка завършва с щипци с два метални зъба. Другата й ръка преминава в протеза точно под лакътя. Тя е дървена, тънка и с телесен цвят. Издялана е така, че да прилича на истинска ръка. Изящните пръсти са закрепени на панти. Протезата е пристегната с кожени каишки, които минават през изпъкналата раменна кост.

Краката й също ги няма. Полата й стига до средата на прасеца. Протезите на краката й приличат на кости — два метални пръта, събиращи се на глезена и завършващи с нещо подобно на педали, вместо стъпала. И двата изглеждат нащърбени и очукани от употреба.

Трудно е за обяснение, но Преша намира крайниците й за красиви. Може би е възприела гледната точка на Брадуел, който открива красота в техните белези и сраствания като символ на тяхното оцеляване, което само по себе си е нещо чудесно. В този случай някой е изработил специално за нея тези ръце и крака — металните съединения, шевовете на кожените каишки, покритите болтове, гравирания модел на перфорациите. Във всичко това е вложено внимание, грижа и любов.

Майка й е облечена с бяла риза, закопчана с редица боядисани в жълто перлени копчета, и бяла пола, но Преша не може да прецени къде точно свършват протезите, какъвто е случаят и с главата на куклата. Тя няма нито начало, нито край.

Копчетата върху памучната риза на майка й се издигат и отпускат. Някъде там в гърдите й има чифт бели дробове и едно сърце. Останалите хора, живели в бункера, са били тук по време на Детонациите, но очевидно не и тя. Преша си задава въпроса дали тогава майка й не е била навън, заета да спасява несретниците, превръщайки се в светицата, за която Партридж я беше мислил през всички тези години.

Карузо натиска един бутон в горния край на капсулата, освобождавайки пневматично затворения капак, който се отваря с изщракване.

Партридж се хваща за ръба на капсулата, за да потърси опора.

— Ще ви оставя да си поговорите — отстъпва назад Карузо.

Преша си мисли: Арибел Кординг, госпожа Уилъкс, мамо. По какъв начин трябва да се обръща към нея?

И тогава майка й отваря очи. Цветът им е сив, също като на Партридж и като пепелявосивите облаци. Майка й зърва лицето на Партридж, надвесено точно над нейното. Тя протяга дървената си ръка и го докосва по бузата.

— Партридж — изрича тя и заплаква.

— Да — отвръща той. — Тук съм.

— Ела насам — прошепва тя. — Допри бузата си до моята.

Той я послушва. Преша решава, че майка й иска да усети допира на кожата му.

Сега вече и двамата плачат приглушено. В този момент Преша се чувства неловко, сякаш не е била поканена, сякаш е натрапница. Тогава Партридж се отдръпва от майка си.

— Седж също е тук. Той е горе, на повърхността.

— Седж е тук? — смайва се майка й.

— Преша също е тук.

— Преша ли? — изрича майка й, сякаш никога досега не е чувала това име и може би наистина е така. Все пак това не е рожденото й име. Получила го е по-късно. Всъщност Преша не знае истинското си име.

— Дъщеря ти — обяснява Партридж, който посяга към Преша, улавя ръката й и я избутва напред.

— Какво? — смайва се отново майка й, след което се хваща с щипците за един ремък вътре в капсулата и се повдига до седнало положение. Тя поглежда към Преша, взирайки се объркано в нея.

— Не може да бъде — изрича тя.

Преша навежда глава. Тя отстъпва бързо назад, блъскайки се в масата с апаратурата. Един от тесните радиоапарати се преобръща и издрънчава силно върху металната повърхност.

— Съжалявам — казва Преша и протяга здравата си ръка и главата на куклата, за да вдигне радиото. — Най-добре да вървя. Това беше грешка.

— Не — спира я майка й. — Почакай.

Тя посочва към куклата. Преша пристъпва напред. Майка й разтваря снабдените си с панти пръсти. Преша повдига главата на куклата и я поставя върху дървената длан на майка си.

— Коледа — изрича тя, след което докосва нослето и устните на куклата. После поглежда към Преша. — Твоята кукла. Бих я разпознала навсякъде.

Преша затваря очи. Обзема я чувството, че се разпада на парченца.

— Ти си моя — казва майка й.

Преша кима.

Майка й разтваря широко ръце.

Преша се навежда над капсулата и оставя майка си да я привлече към гърдите си. Това е майка й — истинската й майка. Долавя слабото туптене на сърцето на майка си, издигането и отпускането на крехкия й гръден кош — тя е жива. Иска да й разкаже всичко — спомените, които е събирала като мъниста на огърлица. Иска да й разкаже за дядо си и за задната стаичка на бръснарницата. В този миг се сеща, че камбанката от бръснарницата още се намира в джоба на пуловера й. Ще й я даде. Вярно, че не е кой знае какъв подарък. Но поне е нещо, което може да посочи и да каже: „Това беше животът ми преди, но сега всичко се промени“.

— Какво е истинското ми име? — пита Преша.

— Не знаеш името си?

— Не.

— Еми — отвръща тя. — Еми Бриджит Иманака.

— Еми Бриджит Иманака — повтаря Преша. Струва й се толкова чуждо, сякаш не е никакво име, а само група звуци, които се свързват чудесно помежду си.

Очите на майка й се спират на счупения медальон.

— В крайна сметка се е оказал полезен — казва тя.

— Скрила си го, за да те намерим, нали? — пита Партридж.

— Скрих много неща — отвръща тя. — Не можех да разчитам, че оставяйки една-единствена пътечка от трошици хляб, тя ще оцелее след взривовете. Затова оставих толкова, колкото можах. И една от тях ви доведе при мен!

— Помниш ли песента? — пита Преша.

— Коя песен?

— За мрежата на вратата, която се затръшва, и за момичето на верандата, чиято рокля се полюшва насам-натам.

— Разбира се — после майка й прошепва: — Ти си тук. Успя да ме намериш. Липсваше ми. Цял живот ми липсваш.

Преша

Татуировки

После събитията се развиват бързо.

— Не разполагаме с много време — казва Партридж. — Всъщност изобщо нямаме време.

— Добре — обръща се Арибел към Преша, — свали калъфа на цветя от онзи стол, а ти, Партридж, извади ме оттук и ме премести в него.

Преша се спуска да изпълни заръката й и повдига калъфката с щампа на цветя. Отдолу има плетен стол, снабден с колелца. Колелата представляват очукани консервни кутии с гумено покритие. Седалката е подплатена с малки брезентови възглавнички.

— Сложили са ми бръмбар — казва Преша. — Очите и ушите.

— Куполът ли? — пита Арибел.

Преша кима.

— Какво искат от теб? — пита Арибел.

Партридж повдига крехкото леко тяло на майка си от капсулата и я поставя на стола. Тялото й потраква.

— Искат онова, което е тук — отвръща Партридж.

— По-точно лекарствата. Смятаме, че това е главното, което търсят — обяснява Преша.

Арибел завърта с щипците една ръчка отстрани на стола, при което малкият мотор, закрепен на гърба му, зацепва, издавайки тихо бръмчене. Столът е моторизиран. Изложените на показ бутала се задвижват.

— Значи са започнали да се влошават — казва тя. — Класическите симптоми са лек тремор на ръцете и главата, паралитично треперене. Зрението и слухът отслабват. После се влошава и кожата, която става тънка и суха. Накрая костите и мускулите атрофират, а органите отказват. Нарича се „ускорена клетъчна дегенерация“, която настъпва след твърде много кодиране. Знаехме, че е неизбежно.

— Точно това се случва с баща ми — отвръща Партридж, сякаш едва сега го осъзнава. — А аз мислех, че клати глава, защото ми е ядосан, несъзнателно давайки израз на презрението си. Ето защо е толкова важно за него да открие лекарствата.

Арибел замръзва за момент, при което цялото й тяло се изопва.

— Значи, той е жив?

— Да — отвръща Партридж.

— Имах причини да смятам, че е мъртъв.

— Какви причини?

С помощта на щипците тя разтваря яката на ризата си, разкривайки малък участък от кожа точно над сърцето си. Там има шест миниатюрни квадрата, чиито очертания личат едва-едва под кожата й. Три от тях пулсират. Но не и останалите три.

— Всеки от нас имплантира сърдечния пулс на другия под кожата си, за да знаем дали е оживял. Нещо като пулсираща татуировка — тя посочва първите два безжизнени квадрата. — Тези са спрели. Единият е на Айвън, който загина съвсем млад, скоро след като имплантирахме пулсаторите. Другият спря малко преди Детонациите, а след него и този на баща ти — обръща се тя към Партридж. — Престана да пулсира скоро след Детонациите.

— Той има белези на гърдите — отбелязва Партридж. — Веднъж ги видях. Редица белези, подредени по същия начин.

Арибел поема дълбоко дъх, след което издиша.

— Беше споменал, че е приключил с нас. Щял да ни изтръгне от сърцето си. И точно това е направил. Наистина ни е изтръгнал — казва тя, — само че с нож. В това има смисъл. Така няма да знае дали сме живи, но е бил готов да пожертва това знание, за да ни накара да вярваме, че е мъртъв.

— Ами оцелелите? — пита Преша.

Тя посочва едно след друго пулсиращите квадратчета.

— Бартранд Кели. Авна Гош. И Хидеки Иманака.

— Баща ми!? — възкликва Преша.

Тя кимва.

Очите на Преша се наливат със сълзи.

— Мислиш, че е още жив?

— Това, че неговото сърце бие, ми помага да остана жива.

— Но защо са тези татуировки? — пита Партридж. — Каква е връзката между всички вас?

— Идеализъм.

Тя се приближава към масата и включва компютрите. Екраните светват. Радиоапаратите изпращяват.

— Всички ние бяхме вербувани от „Най-добрите от най-добрите“. От тази група бяха избрани двайсет и двама души, които да подготвят сценарий за края на света. Тогава бяхме шестнайсет-седемнайсетгодишни. Бяхме още деца. От всички тези хора баща ти сформира една вътрешна група. Смяташе, че имаме нужда от вътрешен кръг. Той беше гениален и заблуден. Умът му още преди подобренията работеше с невъобразима скорост. Едва по-късно осъзнах колко луд е бил от самото начало — тя поглежда отново към медальона-лебед. — Това колие го имам от баща ти, Преша. Знаех какво пише вътре. В първите години лебедът беше важен за нас седмината — той беше символ. Но после операция „Феникс“ погуби лебеда и символът се превърна в птица, която възкръсва от пепелта. Идеята беше на Елъри Уилъкс. Хидеки искаше аз да бъда лебедът, превърнал се във феникс и оцелял след всичко онова, което знаехме, че предстои. Наричаше ме неговия феникс — тя затваря очи, напълнили се със сълзи. — Всичко започна като едно благородно начинание. Целта ни беше да спасим света, а не да го погубим.

— Но защо си заминала за Япония? — обажда се Преша.

— Иманака, твоят баща, беше много напреднал в работата си. Японците са запознати от личен опит с радиацията и атомните бомби. Никой не можеше да се мери с тях в сферата на защитата и устойчивостта срещу радиация. Проучванията му имаха пресечни точки с работата ми в областта на лечението на травми чрез биомедицинската нанотехнология. Затова Елъри, бащата на Партридж, настоя да замина, за да проверя дали Иманака не е постигнал напредък с обратимостта на процеса. Боеше се, че един ден тялото му ще започне да дегенерира. Искаше да се добере до тази информация на всяка цена. И предполагам, че все още иска. Повече от всякога.

Тя поглежда към Преша с ясното съзнание за имплантирания в нея бръмбар.

— Накъде там навън има и други оцелели. И ако Гош, Кели и Иманака са живи, значи, броят им е още по-голям. Елъри не би желал разгласяването на подобни новини в Купола. Но знам, че това е вярно. Досега не съм успяла да установя контакт с никого извън радиус от сто мили оттук — радиовълни, сателити… Нищо не работи. Куполът блокира всички тези канали за предаване на информация. Но аз не съм изгубила надежда.

Преша се замисля за света Уи и за Брадуел, коленичил пред малката статуя зад пропукания плексиглас. Надежда.

— Но все пак сте открили някакво средство за резистентност, нали? Имам предвид онова, което стори, за да ме направиш резистентен срещу кодиране — казва Партридж.

— Да, но не разполагахме с достатъчно време. Нямаше никакъв начин да предотвратим Детонациите. Можехме да предложим само защита и лечение. Знаехме, че не можем да спасим много хора. Голяма част от тях щяха да загинат по време на разрушенията — един масов геноцид. Но можехме поне да спестим на оцелелите ужасните сраствания и натравяне. Искахме да разтворим препарати, осигуряващи резистентност срещу радиация в обществените източници на питейна вода. Но беше прекалено рисковано. Дозите за възрастни могат да бъдат смъртоносни за децата. Затова трябваше да опитам с теб, Партридж. Но не можех да те направя напълно резистентен. Ти беше само на осем, едва навършил възрастта за една-единствена частична имунизация.

— И си решила да ме имунизираш срещу поведенческото кодиране.

— Исках да разполагаш със свобода на волята. С правото да кажеш „не“ и да отстояваш онова, което смяташ за правилно. Исках характерът ти да остане невредим.

— Ами аз? — обажда се Преша.

Майка й изпуска дълга мъчителна въздишка.

— Ти беше с година и половина по-малка и дребничка за възрастта си. Беше прекалено опасно да те имунизирам. Тогава живееше в Япония заедно с баща си и неговата сестра. Беше немислимо да се върна у дома с бебе на ръце. Щяха да ме изпратят в някой от центровете за рехабилитация. Там щях да умра. А после открих какво замисля съпругът ми — масово унищожение. И когато научих, че моментът наближава, изпратих да те доведат. Наложи се да кажа истината на съпруга си. Нямах друг избор. А когато разбра, направо откачи от ярост. И това съвсем не е всичко. Но сега няма време за това — за фактите от миналото. Тъмни факти, които знаех, че са истина, и за които той не искаше да знам. Не можех да живея в Купола. Имах план да открадна момчетата от него. Но той действаше бързо с трескавия си мозък. Знаех, че взима прибързани решения и че разполага с неограничена власт и никакъв контрол. В същото време трябваше да прибера Преша при себе си, на сигурно място в бункера. Но нещата се забавиха, имаше проблем с паспортите. С леля ти пътувахте насам със самолет. А Детонациите трябваше да избухнат чак след няколко седмици.

През онзи ден, Партридж, баща ти ми се обади. Каза ми, че това бил големият ден. Всичко започвало по-рано от предвиденото. Искаше да отида в Купола. Умоляваше ме.

Знаех, че казва истината. Трафикът по улиците изглеждаше доста необичаен. Хората, на които им е било подшушнато, вече пътуваха натам. Самолетът на Преша пристигаше всеки момент. Казах му да не го прави. Казах му всеки ден да напомня на момчетата, че ги обичам. Поисках да ми обещае. Но той ми затвори. Веднага тръгнах с колата към летището, обзета от ужас. Получих обаждане от леля ти, че самолетът е кацнал. Смятах, че ще имаме достатъчно време, за да стигнем до бункера преди бомбите. Паркирах колата и хукнах към зоната за получаване на багажа. Виждах те през стъклото, застанала до леля си — беше толкова малка и съвършена. Момиченцето ми! Но се препънах в бордюра, падайки на ръце и колене, и тогава погледнах нагоре. Избухна ярка светлина. Стъклото се пръсна на парченца. А аз се оказах прикована за паважа — ръцете и краката му се бяха слели ведно с него. Имаше хора, които знаеха накъде бях тръгнала. Накрая успяха да ме намерят. И с помощта на четири турникета и един трион бях спасена. Противно на всички очаквания, оживях.

— Знаеше ли, че аз също съм оцеляла? — пита Преша.

— Ти имаше чип. Задължително поставяха чипове на всеки чужденец, който влиза в страната.

След бомбардировките разполагахме с оскъдно оборудване. Различавахме движението на чиповете на мониторите, но не много добре. Успяхме да засечем твоя чип благодарение на данните от сканирането на ретината ти, които баща ти ми изпрати от Япония. Информацията се намираше в един от устойчивите на радиация компютри и оцеля с минимални отклонения. Разполагах също и със сканиран образ на ретините на момчетата. Тогава изработих едни малки крилати вестоносци. Нашите скакалци. Пуснах ги навън, програмирани с твоето местоположение и снабдени с чипове. В повечето случаи обаче биваха унищожавани, преди да достигнат целта си. Но накрая един сполучи.

— Щом съм имала чип — обажда се Преша, — тогава си знаела къде се намирам. Можеше да изпратиш някой, който да ме вземе и да ме доведе тук.

— Положението тук беше ужасно. Изолация, болести, враждебност. И как бих могла да се грижа за теб в моето състояние? Нямаше да мога дори да те държа.

Тя повдига протезите на ръцете си и посочва към един компютърен екран. Преша веднага разпознава показана там карта — на нея се вижда пазарът, Руините и бръснарницата на Преша.

— Чипът представляваше малка примигваща светлинка на екрана, скакалецът също беше там — винаги някъде наблизо. Понякога двете светлинки бяха толкова близо една до друга, че нямаше друго обяснение, освен че го държиш в ръката си. Така тази светлинка започна да ми разказва твоята история. Нощем тя беше неподвижна — винаги замираше на едно и също място, по едно и също време. А сутрин ставаше активна. Скиташе по малко навън, с после се връщаше у дома. Това беше историята на дете, за което се полагат грижи — дете с установени навици. Дете, което е здраво. И което се чувства добре на мястото, където се намира. С теб всичко беше наред, нали? Имало е някой, който се е грижил за теб и те е обичал?

— Да — кима Преша, докато сълзите се стичат по бузите й. — Наистина имаше един човек, който се грижеше за мен и ме обичаше.

— Преди няколко дни обаче светлинката ти напусна това място и повече не се върна там. Беше навършила шестнайсет и се тревожех заради ОСР. По същото време дочухме слухове за появата на Чист и тогава онзи стар скакалец от първото ято се завърна. Това беше твоят скакалец — тя отваря едно чекмедже в шкафа под компютърното оборудване. От чекмеджето се излъчва топло сияние. Това е инкубатор и вътре на едно малко парче плат лежи Фридъл. — Не донесе никакво съобщение. Реших, че може да е чисто съвпадение, но предвид всичко случващо се напоследък, се надявах да е знак.

— Фридъл — изрича Преша. — Той добре ли е?

— Уморен е от пътуването и сега се възстановява. Той е доста стар. Но някой е поддържал грижливо всички негови фини частици.

Фридъл килва глава на една страна и размахва леко крилото си, издавайки серия щракащи звуци.

— Стараех се — отвръща Преша, докосвайки гърба му с показалец. — Не мога да повярвам, че е успял да стигне до тук. Дядо ми… — при тази дума гласът й пресеква. — Него вече го няма. Но преди това сигурно го е освободил.

— Най-добре Фридъл да остане тук — обажда се Партридж. — Така ще бъде на сигурно място.

Този незначителен акт — това, че Фридъл беше оживял, я изпълва със странна необяснима надежда.

— Преша — обръща се към нея Арибел, — налага се да кажа на Партридж някои неща, които Куполът не бива да чува.

— Ще почакам в коридора.

Преша се обръща към Партридж. Докосва го по ръкава.

— Подготви я — прошепва му тя. — Седж. Той не е момчето, което помни.

— Да, знам.

Преша се приближава към майка си и я целува по бузата.

— Няма да се бавим — казва майка й.

Партридж

Сигнус[17]

— Не разполагаш с лекарството, нали? — пита Партридж.

— Лек срещу ускорената клетъчна дегенерация? — тя поклаща глава. — Не. Знаехме за намеренията на баща ти. Знаехме, че се е обърнал срещу нас и че е опасен.

— Как разбра?

— Той ме предаде.

— Не го ли предаде и ти? — думите се изплъзват толкова бързо от устата му, че дори самият той остава изненадан.

Тя го поглежда и отвръща:

— Заслужих си го. Но се оказа, че той не е човекът, за когото го смятах.

— Понякога е трудно да бъдем, каквито искаме.

Партридж се замисля за Седж. Възможно ли е брат му да стане какъвто преди? Има ли шанс майка му да го спаси?

— Слушай, има неща, за които трябва да научиш. Баща ти приемаше препарати за мозъчно стимулиране, когато беше още млад и преди да бъдат проведени всички тестове — тя свежда поглед надолу. — В навечерието на Детонациите мозъкът му беше претърпял пълно кодиране. Каза ми, че трябвало да стимулира мозъка си, за да може да създаде този нов свят. Човешки същества, достойни за обетованата земя — Новия рай. Почти не го виждах. Беше ми казал, че вече не спи. А само мисли. Мозъкът му беше пламнал. Синапсите малко по малко изгаряха мозъка му. Но въпреки това той смяташе, че…

— Какво? — пита Партридж.

— Куполът не беше просто работа. Куполите винаги са били негова фиксидея. Да можеше да го чуеш какви лекции изнасяше за древните култури, когато беше на деветнайсет… Представяше си как стои на върха на човешката цивилизация. Знаеше, че ще дойде време тялото му да заплати заради препаратите за мозъчно стимулиране. Но смяташе, че ще намери решение на проблема. А щом започна да ги приема, повярва, че може да живее вечно.

Партридж поклаща глава.

— Спомена, че в началото си се занимавала с биомедицинска нанотехнология с приложение в лечението на травми. Наясно съм какво означава това.

Замисля се за Арвин Уийд, който все бръщолевеше нещо за самовъзпроизвеждащите се клетки.

— Защо не си изпробвала тези лекарства върху себе си? Няма ли начин да накараш костните клетки да образуват нови кости? Мускули? Кожа? Тук нямаш ли от тези лекарства?

— Разбира се, че имам. Най-различни при това. За някои от тях сигурно си чувал. Те са с много мощно действие — тя отваря едно чекмедже, разкривайки множество шишенца, наредени в специално направени жлебове.

— В какъв смисъл мощни?

— Те съдържат част от отговора за обратимостта. Баща ти има нужда от лекарствата в тези шишенца, но освен тях му трябва и още една съставка, която не е сигурно дали съществува. Върху нея работеше друг член на екипа ни. Но най-важното, от което има нужда, е формулата, по която да смеси тези две съставни части.

— Съществува ли такава формула?

— Преди съществуваше, но вече не съм сигурна в това.

Партридж се замисля за оръжията, вградени в ръцете на брат му, за главата на куклата на Преша, за птиците на Брадуел, за Ел Капитан и Хелмут.

— Тези лекарства могат ли да разрушат срастванията?

Майка му стиска силно очи, сякаш почувствала внезапна болка, след което бавно завърта щипците. Тя поклаща глава.

— Не — отвръща ядосано. — Не могат да разделят тъкани. Могат да ги съединяват и изграждат наново. Баща ти възнамеряваше съвсем предумишлено да добави тази биосинтезираща нанотехнология към коктейла от бомби с единствената цел оцелелите да се сраснат със света около тях и по този начин да създаде една нисша човекоподобна раса, едно ново съсловие от роби, които да им служат в Новия рай, когато земята се възстанови. Трябваше да кажа на хората. Трябваше да го напусна и да потърся начин да ги защитя. Само че се провалих.

Това е истинската причина да замина заедно с теб за Япония, където срещнах бащата на Еми — на Преша, който беше един от седмината. Трябваше да издам възможно най-много от тайните на баща ти.

— Но защо не си изпробвала тези лекарства върху себе си?

— По една-единствена причина — лекарствата не са усъвършенствани напълно. Действието им невинаги спира, когато трябва. Но дори лекарствата да бяха съвършени, знаеш ли защо не бих ги използвала?

— Не — отвръща ядно Партридж. — Не знам!

— Защото това би означавало да потуля истината. А истината е моето тяло. То е доказателство за случилото се.

— Но това не е необходимо.

Тя поглежда ръката му.

— Какво е това?

— Направих малка саможертва — отвръща той.

— Искаш ли си отново пръста?

Той втренчва поглед в превръзката, потъмняла по краищата от засъхнала кръв. Накрая поклаща глава.

— Не.

— Тогава сигурно ме разбираш — тя затваря чекмеджето. — Пропилях огромна част от живота си да съжалявам за какво ли не. Партридж, голяма част от вината за това е моя.

Тя започва да плаче.

— Ти нямаш никаква вина — отвръща Партридж.

— Трябваше да престана да гледам назад. Всичко това ме изяждаше отвътре. Като ви гледам двамата със сестра ти, лесно мога да си представя какво бъдеще ни очаква.

— Има още едно нещо, което баща ми иска — казва Партридж.

— Какво е то? — поглежда го тя. Очите й приличат толкова много на неговите, но в същото време са толкова различни. Припомняйки си колко много му бе липсвала, за миг дъхът му пресеква. Той свежда поглед надолу, за да се овладее.

— Той иска теб.

— Мен ли? Защо? Няма достатъчно лакеи, които да му прислужват?

— Карузо спомена, че сте планирали аз да бъда лидерът отвътре. Какво означава това?

— Ами това, което чуваш. Ти щеше да бъдеш нашият лидер, щеше да установиш контрол върху баща си и върху Купола. Вътре имаме внедрени клетки. Една доста голяма мрежа.

— Внедрени клетки ли? — учудва се Партридж.

— Хора, живеещи в Купола, които са на наша страна — обяснява тя.

Тя приближава стола си до бюрото с метален плот. След това отваря едно чекмедже с помощта на щипците и изважда отвътре лист хартия. На него има дълъг списък с имена.

— Куполът не бива да научава за това. В противен случай животът на много хора ще бъде изложен на опасност.

Очите на Партридж пробягват надолу по листа.

— Семейство Уийд? — смайва се той. — Родителите на Арвин? И бащата на Олгрин Фърт? Но нали Олгрин ще започва елитна подготовка за Специалните сили? — Той продължава да преглежда списъка.

— Гласингс — изрича той и си припомня разговора си с преподавателя, сложил папийонка за танците. — Той ме насърчи да взема вещите ти от Архива за лични загуби — обяснява Партридж. — Каза ми, че винаги, когато имам нужда, мога да поговоря с него и че не съм сам.

— Дюранд Гласингс — изрича майка му. — Той е важен за нас. Най-близката ни връзка с теб.

— Преподава ми по световна история.

— Той беше човекът, който трябваше да ти обясни всичко — казва тя.

Партридж е изумен.

— Но аз изобщо не съм лидер — отвръща той. — Не съм в състояние да командвам никакви внедрени клетки, а още по-малко да превзема Купола.

— Чакахме да получим знак, че си готов. И вече го забелязахме.

— Какво по-точно?

— По ирония на съдбата това беше твоето бягство.

— И какво ще правим сега? — пита Партридж. — Те искат да те предадем заедно с всички медикаменти в лабораторията ти.

— Ами, ако откажем?

— Взели са заложник — отвръща Партридж. — Едно момиче на име Лайда.

Когато произнася името й, гласът му звучи пресипнало.

— Лайда — изрича майка му. — Май означава много за теб?

Той кима.

— Ще ми се да не беше така.

— Напротив.

— Тя рискува живота си заради мен. И аз също съм готов да рискувам своя заради нея. Но не мога да рискувам твоя.

— Можем да им дадем онова, което смятат, че искат. Ще събера някакви лекарства и докато открият, че са безполезни, вие ще бъдете вече на сигурно място — казва тя. — Така ще спечелиш време. Но независимо от това, Партридж, накрая ще се наложи да влезеш в битка.

— Не мога. Аз не съм Седж. Лидерът беше той. А не аз.

— Как така беше? — пита тя. — Какво се е случило с него?

— Бяха ми казали, че е мъртъв. Самоубийство. Само че той е жив. В момента е горе. Обаче е на страната на противника — той е войникът, който държи заложницата. Куполът го е превърнал в полумашина, полуживотно. Не знам как да го опиша. Но по гласа му разбрах, че е той. Навсякъде бих го познал.

— Искам да го видя — казва тя.

— Значи, искаш да се качиш горе? Да се предадеш?

— Не ме е страх да се изправя пред баща ти.

— Но той може да те убие.

— И без това съм полумъртва.

— Това не е вярно — в известен смисъл майка му е по-жива от повечето хора, които е срещал.

— Партридж, знам, че можеш да се справиш. Можеш да вземеш властта и да помогнеш на всички. Чисти, така ви наричат, нали? Но какво означава това всъщност?

Не е сигурен как точно да отговори. Ще му се да знаеше. Ще му се думите сами да изскочат от устата му. Но това не се случва.

— Връзката ни с хората в Купола е много слаба, а след бягството ти прекъсна напълно. Би било добре да знаехме, че са още с нас.

— Можеш да бъдеш сигурна в това — отвръща Партридж. — Изпратили са съобщение по Лайда. Нещо съвсем просто: „Кажи на лебеда, че сме готови“.

— Сигнус — промълвява тя.

Изведнъж от горе долита трополене. Цикадите се раздвижват и започват да кръжат неспокойно из стаята.

Автоматична стрелба.

Ел Капитан

Над земята

Ел Капитан стои с ръце на тила, също като Брадуел, който се намира малко по-надолу от него. Нареждат на Хелмут също да вдигне ръце, но Ел Капитан им обяснява, че си губят времето, защото е слабоумен.

— В побърканата му глава не се свърта нито една мисъл.

— Нито една мисъл — повтаря Хелмут.

Войниците би трябвало да са наясно с този факт. Нали ги бяха наблюдавали двамата с брат му в гората, където тези същества изглеждаха толкова грациозни, силни и спокойни. Ел Капитан забелязва онзи от тях, който навярно му беше оставил оскубаната кокошка и яйцата. Сигурен е, че това е войникът, който държеше момичето в бяло — изглежда, наскоро е напуснало Купола, тъй като дрехите му бяха по-бели от всичко, което е виждал от Детонациите насам. Струва му се, че от време на време същият този войник го поглежда с неочаквано човешки израз в очите. Преди хранеше доверие към тях, но явно е грешал. Защото най-вероятно ще ги убият, него и Хелмут, в този горски пущинак. Ще убият всички тях. И това ще бъде краят.

Прибрали бяха всичките им оръжия. Седят събрани накуп като подпалки за огън. Момичето е напълно притихнало. Но Ел Капитан се пита дали не е изпаднала в шок. Красива е, дори прекалено. Дали Специалните сили имат сексуални потребности? Момичето има ли причина за безпокойство? Или са кастрирани като кучета?

Войникът, който беше държал момичето, напуска поста си до нея и пристъпва към Ел Капитан. Намира ребрата на Ел Капитан, малко над бедрото на Хелмут, и навира в тях дулото на пушката си. После се обръща към спътниците си и казва:

— На този му нямам доверие.

Ел Капитан се пита дали това не означава, че смята да го застреля. Той се стяга целият, ала войникът просто държи пушката опряна в ребрата му.

— Шум в нашия периметър — казва войникът. — Разузнайте набързо. Аз ще поддържам реда тук.

Очевидно този е водачът.

Останалите войници незабавно се подчиняват на заповедта и безшумно потеглят в различни посоки.

Войникът, чието високотехнологично оръжие хвърля отблясъци по ръцете му, прошепва на Ел Капитан:

— Когато се върнат, пази момичето. Намерете прикритие.

Момичето също чува това.

Ел Капитан се пита какво става. Дали войникът не е на тяхна страна?

— Ще го направиш ли?

Дали ще се изправи срещу останалите войници? Ами той, трябва ли да се опита да отмъкне нечие оръжие?

— Да, сър — отвръща Ел Капитан.

— Да, сър — обажда се Хелмут. Понякога, когато брат му повтаря след него, има чувството, че ехото идва от някое кътче на собствения му мозък. Хелмут е не само негов брат. Двамата представляват едно цяло. Ел Капитан поглежда към момичето и съзира нещо диво в очите й, което доскоро го нямаше. Ако това е единственият им шанс, тя изглежда готова да се бори до смърт.

А Брадуел, който стои с преплетени на тила си пръсти, излъчва силно нажежена енергия. Яростта му изобщо не е стихвала. Личи си, че е готов на всичко. Ел Капитан повдига вежди, опитвайки се да привлече вниманието му, за да го посвети в плана си, но Брадуел само го поглежда и оформя устни в ням въпрос: „Какво?“.

По същия безшумен начин войниците от отряда се завръщат на не повече от няколко секунди един след друг. Нямат какво да докладват. Не са забелязали хора на ОСР. Нито несретници. Нито пък други зверове. Всичко е мирно и спокойно.

— Проверете скенерите си — казва лидерът. — Никакви грешки и пропуски.

Щом войниците поглеждат към приспособленията на ръцете си, лидерът запраща момичето в ръцете на Ел Капитан. Ел Капитан повдига момичето през кръста, прави три-четири крачки на бегом и се хвърля на земята. Седж открива стрелба срещу другите войници. Брадуел скача в една пролука в скалите и се скрива. Гръдният кош на най-близкия войник експлодира. Той се завърта като обезумял и изпразва амунициите си в близките храсти.

Лидерът се прицелва хладнокръвно с двете оръжия, слели се ведно с предмишниците му. След това стреля. Тогава от раменете му се разгъват визьори и последователно от всяко оръжие избухват пушечни залпове, които отмятат раменете му назад, първо едното, а после и другото, сякаш се олюлява.

Друг войник стреля към Ел Капитан. Залповете отекват почти едновременно и един от войниците, попаднал в кръстосания огън, бива улучен в главата.

„Двама по-малко“, мисли си Ел Капитан. Той понечва да пропълзи до пушката си, намираща се сред купчината оръжия на земята, но Лайда го сграбчва, принуждавайки го да се върне обратно.

— Почакай — казва тя.

Брадуел, добрал се вече до оръжията, взима пушката и пачката патрони на Ел Капитан. След това се обръща и започва да стреля по останалите трима войници. Единият е улучен във врата и пада странично зад някакви скали. А лидерът уцелва друг в корема с два или три изстрела.

Докато се свлича в прахоляка, този войник, изглежда, проумява, че трябва да стреля по лидера си, че нещо не е наред. Сякаш осъзнава, че трябва да превъзмогне начина, по който е програмиран. Той зарежда оръжието си и стреля, уцелвайки лидера в бедрото. Лидерът се олюлява несигурно, но не пада. А простреляният в корема войник се скрива зад едно дърво.

Ел Капитан забелязва, че простреляният от Брадуел войник презарежда оръжието си под прикритието на един чворест пън. Той също е неутрализирал програмирането си и държи лидера си на мушка. От сигурността на убежището си Ел Капитан вижда, че войникът е тежко ранен, но въпреки това няма намерение да умре тихо и кротко. А последният от отряда, останал невредим, е избягал, но Ел Капитан подозира, че той не е дезертьор. И не се съмнява, че ще се върне.

— Донеси ми един нож — казва му Лайда.

Ел Капитан пропълзява до купчината с оръжията. Той взима един нож и го хвърля към Лайда, която го улавя за дръжката.

Тогава вижда, че Брадуел се хвърля напред, за да довърши ранения от него мъж, преди той да е открил огън по лидера. Брадуел го прострелва в ръката, като куршумът пронизва бицепса му, а шурналата лъщяща кръв потича в униформата му. Дали ще продължи да се бие?

В мига, в който се пресяга да вземе втори нож и една месарска кука, Ел Капитан получава ритник в стомаха от ранения в корема войник. Ударът се оказва толкова силен, че го повдига от земята. Освен това изкарва въздуха от дробовете на Хелмут, който започва да диша тежко.

Брадуел се нахвърля върху войника, който упорито отказва да умре. Мъжът го отблъсква с ръце, поваляйки го на земята. После го сграбчва за ризата, ала тя е толкова одрипавяла, че част от нея остава в ръцете му. Проснат в примесения с чакъл прахоляк и останал с голи гърди, Брадуел го рита в коляното, ала войникът почти не помръдва. Най-хладнокръвно той повдига срасналия се с ръката му пистолет, презарежда и се прицелва в Брадуел, който се свива на една страна. Птиците на гърба му застиват.

Ел Капитан чува гърмеж и решава, че Брадуел е мъртъв, ала този, който пада на земята, е войникът. Тогава Ел Капитан забелязва, че лидерът е успял да заеме подходяща за стрелба позиция. Атаката на Брадуел му беше спечелила време да се придвижи, въпреки ранения си крак. Остава един-единствен враг, който придържа с ръка простреляния си стомах. Той се нахвърля върху невъоръжения Ел Капитан, който започва да отстъпва лазешком.

Тогава лидерът стреля и разкъсва ръцете на войника, парализирайки оръжията му. Войникът надава силен вой. А когато се обръща, за да потърси с поглед лидера, оръжията на раменете му се задействат. Изсвистяват няколко куршума. Единият бръсва раненото рамо на Брадуел, избивайки оръжието от ръцете му. Брадуел, който притиска раната с ръка, изглежда замаян от кръвта и шума. Той се скрива с олюляваща се походка зад една скала и примижава от болка.

Лидерът стреля отново, въпреки че лежи на земята, неспособен да се изправи на крака, а кръвта се събира на локва около него. Куршумите му правят на решето гърдите на войника и оръжията на раменете му. Войникът се опитва да произведе изстрел, ала всичките му оръжия са станали на пух и прах. Олюлява се в кръг с напускащи го сили. Напълно обезумял, той приковава Лайда с поглед и се спуска към нея. Тогава обаче Ел Капитан се хвърля на гърба му и войникът се строполява на колене, изгубил равновесие. Опитва се да даде време на Лайда да избяга, ала иначе е напълно безсилен. Войникът е толкова як, че успява да се изправи на крака. Но Ел Капитан не го пуска, опитвайки се да го удуши.

Тогава пред очите му изникват кльощавите ръце на Хелмут. В тях той държи парче жилав канап, който изглежда изплетен от вълна и човешка коса. Той премята канапа през главата на войника и го увива около врата му. Ел Капитан също сграбчва канапа и двамата с Хелмут опъват рязко надолу с общи усилия. Жилавата връв се впива в гърлото му. Войникът отстъпва назад, драскайки по врата си с чуканчетата на ръцете си.

В този миг се появява Лайда. Тя забива ножа в долната част на стомаха му, натискайки дръжката с все сили.

Войникът се олюлява. Тогава тя изважда ножа и го изтрива в бялата тъкан на гащеризона си, готова отново да го намушка. Но това се оказва излишно. Войникът се строполява напред заедно с Ел Капитан и Хелмут на гърба си.

Ел Капитан дръпва с една ръка канапа — окървавена връв с полепнали по нея късчета плът. Спомня си колко пъти беше казвал на Хелмут да престане с нервното шаване на ръцете си, с онова непрестанно движение зад гърба му.

— Хелмут — казва той, — да не си го изплел, за да ме убиеш с него?

Този път Хелмут не повтаря последните думи на брат си. А мълчанието му е знак на съгласие.

За първи път, откакто се помни, Ел Капитан се гордее с брат си.

— По дяволите, Хелмут! Мамка му! Та ти си планирал да ме убиеш!

Тогава се чува някакъв шум. Всички застиват в напрегнато очакване. Може би е избягалият войник, решил да се промъкне обратно.

Оказва се обаче, че звукът идва от полукръглия прозорец на земята.

Появяват се две ръце, които се залавят за рамката, и тогава Партридж се изтласква нагоре, сякаш излиза от гроб.

Партридж

Целувка

Когато се изправя на крака, Партридж обхваща с поглед касапницата наоколо. Ел Капитан и Хелмут са целите в кръв и охлузвания. Брадуел е с голи гърди и от рамото му, само че този път другото, отново тече кръв. Той е коленичил с наведена глава, а гърдите му се повдигат и отпускат тежко. Да не би да се моли? Ръцете му са сключени. Белият гащеризон на Лайда е покрит с петна от кръв. Изглежда стъписана и диша учестено. Ясносините й очи се впиват в Партридж, а после и в ужасната сцена пред тях.

Наоколо са пръснати телата на войниците. На гърдите на единия зее огромна рана. Другият е прострелян в корема, а ръцете му представляват две окървавени чуканчета. Третият е улучен в главата. На тила му се вижда малка дупка, ала щом заобикаля от другата страна, Партридж установява, че лицето му го няма.

— Какво става тук? — усеща, че му прилошава, коленете му омекват. — Какво става тук?

Тогава той зърва брат си, наполовина скрит в храстите. Партридж се спуска натам и се отпуска на колене до него.

— Седж — изрича той.

Мускулът на десния му крак е разкъсан от куршумите. По гърдите му има кръв. Тя се процежда на капки върху коленете на Партридж.

— Господи — възкликва той. — Не, не.

Гърдите на брат му се повдигат и отпускат неравномерно. Навежда глава към лицето на Седж с неговия огромен череп и масивна челюст.

— Ще видиш, че ще се оправиш — прошепва му той. — Мама е тук. Изкачва се нагоре. Ей сега ще я видиш — а на останалите кресва: — Доведете майка ми! Помогнете на Преша да я качи горе!

Преша е вече навън. Тя обхваща с поглед телата.

— О, боже — ахва ужасена. — Божичко!

Брадуел се изправя несигурно на крака и се спуска към нея.

— Преша — изрича той, ала тя изглежда силно потресена и неспособна да му отвърне.

— Ела да ми помогнеш! — кресва Ел Капитан на Брадуел.

С общи усилия двамата изнасят Арибел през прозореца, като повдигат нейното крехко тяло с безполезни крайници. Карузо им помага отдолу, но отказва да излезе на повърхността.

Партридж полага ръка на гърдите на брат си. Кръвта е влажна и топла.

Седж поглежда към него и се усмихва.

— Партридж — казва той, — ти си герой.

— Не, това си ти. Винаги е било така.

Партридж се обръща към Преша:

— Доведохте ли я?

Но тогава вижда, че Брадуел носи майка му на ръце. Щом стига до тях, той я оставя на земята до двамата й синове. Очите й са пълни с тревога.

— Скъпи, какво се е случило с теб? — гласът й звучи сподавено и рязко. — Седж. Погледни ме. Седж.

— Виж, Седж — прошепва Партридж. — Това е мама. Тя е тук! Наистина е тук!

Седж затваря очи.

— Не — прошепва той. — Историята, която ми разказа. Лебедът.

— Това е тя — отвръща Партридж. — И наистина е тук.

Майка му изважда шишенце с хапчета с металните щипци и му ги подава.

— Кажи на баща си, че може да вземе, каквото пожелае. Може да вземе лекарствата. Може да вземе и мен. Само не това. Не и това — пълните й със сълзи очи пробягват по тялото на Седж.

Партридж взима шишенцето и залита назад. Брат му ще умре. А той ще стои отстрани и ще гледа. Просто няма какво друго да стори.

— Седж! — обажда се майка му. Той вдига очи към нея и среща погледа й. Изглежда този път наистина я вижда и я разпознава. Тогава майка му добавя: — Седж, момчето ми!

За миг на Партридж му се струва, че може би тя ще успее да го спаси. В гласа й долавя надежда.

Седж се усмихва, след което затваря очи.

Партридж вижда как майка му се навежда над тялото на Седж. А после го целува по челото, както беше правила навремето всяка вечер, преди да заспят.

И тогава, задействана от натиснатия бутон на уреда за дистанционно управление, главата на Седж експлодира и Партридж вижда как лицето на майка му става на пихтия.

Кръвта пръсва наоколо и изпълва въздуха като фина мъгла.

Партридж не чува нищо. Не вижда нищо друго, освен кървавата мъгла. Пресяга се към тях, но изгубва равновесие и се строполява на земята. После пак се изправя. Завърта се бавно, описвайки кръг. Майка му и брат му са мъртви.

Преша крещи. Вижда отворената й уста, разширените от ужас очи и главата на куклата, притисната към гърдите й. Брадуел я държи в обятията си.

Партридж не чува нищо.

Лайда стои до него. Хванала е ръката му. А устните й се движат.

Ел Капитан посяга да го стисне за раменете. Партридж свива ръка в юмрук и се засилва. Но Ел Капитан избягва удара и Партридж губи равновесие. Хваща се за една скала. Лайда повтаря името му — разчита го по устните й. „Партридж, Партридж.“ Той се изправя. Изкрещява името й:

— Лайда! — но не чува дори собствения си глас.

Ел Капитан също му говори нещо. Изрича го на висок глас. Партридж забелязва, че вените на врата му се напрягат. Хелмут затваря очи и повтаря като ехо казаното от Ел Капитан.

Тогава поглежда отново към Преша. Очите им се срещат. В нея има бръмбар — в очите и ушите й. В този момент Куполът ги наблюдава. Баща му също е там. Партридж поема с отривисти крачки към Преша, която не спира да крещи. Сграбчва я за ръцете, точно над лактите.

Тя затваря очи.

— Отвори ги! — кресва й той и звукът на собствения му глас нахлува в ушите му. — Отвори си проклетите очи!

Преша поглежда към Партридж, а той се взира някъде отвъд нея. През лещите на очите й се взира право в очите на баща си.

— Знам, че си там! Ще се върна за теб и ще те убия! Стига да можех, бих изтръгнал онази част от себе си, която имам от теб. Бих я изтръгнал до последната капчица кръв.

Партридж вдига очи към небето. Тялото му започва да се тресе. Той се освобождава от ръцете на Преша. После се обръща отново и вижда лицето на сестра си. Тя се взира в него със страни, покрити с мръсотия и сълзи. Това е сестра му.

Кървавата мъгла вече я няма.

Преша

Кръв

Щом се освобождава от Партридж, Преша се спуска към тялото на майка си. Челюстта й е отнесена. Цялото й лице е покрито с кръв, с изключение на едното око. Окото примигва. Още е жива. Преша полага ръце върху окървавените гърди на майка си. Три от малките квадратчета все още пулсират. Не трябва ли да й направи сърдечен масаж?

— Тя е жива! — надава вик Преша. — Жива е!

Брадуел се отпуска на колене до нея и казва:

— Преша, тя умира. Това е краят. Няма шанс да оцелее.

Партридж е избягал в гората, дълбоко в гората. Тя чува сподавените му ридания.

Майка й се втренчва в нея.

Тогава Преша долавя гласа на Ел Капитан:

— Тя страда. Това може да продължи дълго.

Майка й се опитва да си поеме въздух. Окото й примигва яростно.

Преша се изправя. Брадуел последва примера й. Тя се обръща към Ел Капитан.

— Ще можеш ли да й предложиш милосърдие? Можеш ли да го направиш? — пита я той.

Преша го поглежда, след което извива очи към майка си, която започва да гасне. Окървавената й глава потреперва лекичко, удряйки се в камъка.

— Дай ми пушката си.

Ел Капитан й подава оръжието. Тя вдига пушката, прицелва се в майка си, поема дълбоко въздух, издиша наполовина и накрая затваря очи. Усеща как изстрелът разтърсва цялото й тяло.

Преша е вцепенена. Взира се с празен поглед надолу. Лицето на майка й го няма. Трите малки пулсиращи квадратчета потрепват, след което спират.

— Тя почива в мир — казва Ел Капитан.

Преша му подава обратно пушката. Повече не поглежда надолу. Не иска да я запомни така. Тя се отправя надолу по хълма.

— Да вървим! — надава вик Брадуел. — В гората има още един войник!

Листа. Лозови храсти. И ронлива пръст, поддаваща под краката им.

„Тук съм — мисли си Преша. — Ще бъда тук в следващия момент и в по-следващия.“ Но коя е тя всъщност? Преша Белз? Или Еми Иманака? Дали е нечия внучка, или дъщеря? Дали е сираче, или копеле, момиче с глава на кукла на мястото на ръката си, или просто един войник?

Тя се спуска надолу по хълма заедно с останалите. Лицето на майка й отново изниква в съзнанието й, то експлодира, покрито с натрошена кост, а главите им — на майка й и на Седж, са целите потънали в кръв. Тя е навсякъде. Копривата, тревата, трънакът — всичко е покрито с тънък слой кръв.

Спускат се надолу по хълма. Страхът ги кара да бързат.

Щеше й се да погребат телата.

Само че не може.

Един от войниците все още се спотайва някъде наоколо. Със сигурност ще тръгне по петите им.

Дядо й беше погребален агент. Той би могъл да ги докара в съвсем приличен вид. Би могъл да нагласи главата така, че да скрие пукнатината в черепа. Би могъл да възстанови носа от едно-единствено парче кост. Да опъне кожата. Да изработи клепачи и да ги зашие така, че да стоят затворени. Навремето е имало ковчези с копринена подплата. Но сега той е мъртъв и него също го няма.

Вече са в подножието на хълма. И погребение няма да има. Телата ще бъдат изядени от дивите зверове. Телата ще бъдат погребани под савана на собствената им кръв.

Колата е още там, покрита с трева и клони, които Ел Капитан разчиства и хвърля на земята. А Партридж, Лайда и Брадуел стоят до нея, останали без дъх. Брадуел си беше стъкмил превръзка, откъсвайки парче плат от крачола на панталона си. Сега рамото му е бинтовано с него. Засъхналата кръв е тъмна на цвят. Ризата му я няма. Гърдите му са открити. Партридж беше предложил да му даде якето си, ала Брадуел беше отвърнал, че целият гори. Птиците на гърба му пърхат с криле, забили клюнове дълбоко в плътта му, а очите се стрелкат насам-натам. Искала беше да ги види и ето че сега може да ги разгледа — сивите пера на крилата им, по-бледите на цвят гърди, искрящите оченца и тънките яркочервени крачета. Ще й се да знае какъв е видът им. Представя си Брадуел като малко момче, подгонило ято птици. Те се вдигат от земята и тогава лумва ослепителна светлина. И птиците остават с него завинаги. Той й подава ръката си.

— Не — отказва тя. Ще върви сама.

Тя обхваща с ръка камбанката от бръснарницата, скрита в джоба на якето й. Никога няма да може да я даде на майка си като символ на стария живот. Няма да може да й разкаже историите, които беше пазила за нея. Не беше останало време за това. Не успя дори да й каже, че я обича.

Белият гащеризон на момичето е осеян с червени петна. Лайда. Партридж не се отделя от нея. Въпреки че тя стиска ръката му по-силно, отколкото той нейната. Чува, че Партридж й казва:

— Но те я искаха жива. Искаха да я разпитат. Не виждам никакъв смисъл — той стиска здраво шишенцето с хапчетата в свития си юмрук.

Преша все още служи като очи и уши на Купола. Хората там виждат и чуват всичко, което и тя. Но тя още не може да проумее смисъла на случилото се. Ами те? Това ли беше целта им в крайна сметка?

Тогава Ел Капитан, изчистил вече колата от скриващите я клони, казва:

— Хайде, тръгваме.

— Тръгваме — повтаря Хелмут.

Всички се качват вътре. Партридж и Лайда сядат отзад. А Преша и Брадуел — отпред заедно с Ел Капитан зад волана.

Хелмут се взира навън с празен поглед. Главата му се тресе.

Ел Капитан подкарва колата на заден ход и пита:

— Накъде?

— Преша трябва да се отърве от бръмбарите — казва Брадуел. — Този, който ги е поставил, сега трябва да ги извади.

Навлизат отново в Мъртвите земи, но този път се отправят на юг, заобикаляйки хълмовете.

— Фермерската къща — казва Преша. — Трябва да отидем от другата страна на този хълм.

— Как е възможно тук да има фермерска къща? — пита Партридж. Гласът му звучи уморено.

Тогава Преша се замисля за жената на Ингършип, която й беше казала, че няма да й навреди.

— Там имат стриди, яйца и лимонада. И едни такива автоматично затварящи се гумени уплътнения заради прахоляка навън, прекрасен полилей в гостната и културни насаждения, пръскани от полски работници — изрежда тя, опитвайки се да им обясни, ала в същото време се пита дали не е полудяла. Отново вижда лицето на майка си и целувката, с която поздравява по-големия си син. Спомня си как натиска спусъка, а после майка й е мъртва. Всичко това се случва отново и отново в съзнанието й, сякаш на забавен каданс. Преша се свива напред. Отваря и затваря очи. Всеки път, щом ги отваря, вижда главата на куклата, втренчила поглед в нея. Ето как я беше разпознала майка й. По тези тракащи клепачи и пластмасови мигли, по малките ноздри и дупчицата между устните.

Около тях се надигат Пясъчни създания, които стават все по-малко, когато пустинната земя започва да отстъпва пред тревистата растителност. При все това Пясъчните създания излизат напред и ги обграждат. Но Ел Капитан прегазва едно и останалите се разпръскват.

Тогава Брадуел крещи, че вижда нещо:

— Не е Пясъчно създание. Това е войникът от Специалните сили.

Колата свива покрай хълма. Тогава войникът скача от една издадена напред скала и се приземява тежко на покрива на автомобила. Преша вдига поглед нагоре и вижда двете вдлъбнатини, оставени от ботушите му.

Брадуел грабва пушката в краката на Ел Капитан, зарежда я, после се прицелва нагоре и стреля, пробивайки дупка в металния покрив. Куршумът уцелва крака на войника. Той се строполява на покрива, но все пак успява да се задържи върху колата.

Ел Капитан се опитва да се отърве от него с рязко завъртане на волана първо наляво, а после надясно, но и това не помага. Войникът се надвесва над един от страничните прозорци и засилва към него здравия си крак, разбивайки стъклото. После се пресяга вътре и сграбчва Партридж за гърлото, но Партридж е въоръжен с месарска кука и със собствената си необичайна бързина. Той извива ръка зад широкия гръб на войника и забива куката по средата между двете плешки.

Войникът надава дрезгав стон и отпуска хватката си, при което Партридж се тръшва обратно на седалката. Въпреки всичко войникът продължава да се държи за колата. Той извива свободната си ръка зад гърба си, опитвайки се да достигне куката. Тогава Брадуел смъква стъклото на прозореца си, показва се навън до половината и зарежда, ала преди да успее да стреля, войникът го забелязва и се хвърля към него, изтегляйки го от колата. Двамата се приземяват тежко на земята, претъркулват се и накрая спират.

Преша иска да изкрещи — не и Брадуел. Няма да понесе да изгуби още някого. Няма да го допусне. Стига толкова смърт. Тя посяга към дръжката на вратата. Оказва се заключена.

— Отключи! — кресва тя.

— Не! — отвръща Ел Капитан. — Не можеш да му помогнеш! Прекалено опасно е!

Тя започва да блъска по вратата с главата на куклата.

— Пусни ме навън!

Партридж се пресяга през облегалката, улавя ръцете й и я притегля назад.

— Преша, недей!

Тогава Лайда й казва:

— Използвай пушката. Прицели се.

Преша грабва пушката и се подава през прозореца.

Ел Капитан свива леко, за да й осигури по-добра позиция за стрелба.

— Бъди готова, когато се разделят. Може да имаш само един шанс.

Войникът се опитва да се изправи, ала мускулът на крака му е разкъсан. Освен това продължава да се гърчи от болка заради забитата в гърба му кука. Стиснал е Брадуел за гърлото, само че момчето го изритва в раната, забива лакът в корема му и накрая се изправя на крака.

Привлечено от кръвта на войника, едно Пясъчно създание обикаля в кръг около тях, също като лешояд, само че отдолу. Вдигат се облаци пепел, които им пречат да виждат. Брадуел изритва войника в стомаха. Тогава обаче войникът го сграбчва и го хвърля назад. Брадуел се строполява тежко на земята, оказвайки се лице в лице с Пясъчното създание. Той започва да отстъпва бавно назад. Войникът спира и очевидно оглежда раната на крака си.

Брадуел сграбчва дръжката на месарската кука и я изтръгва от гърба на войника. Веднага след това се хвърля назад, падайки тежко на земята.

Преша поема дъх, освобождава го до половината и стреля.

Войникът се завърта и се строполява на земята.

Брадуел скача на крака, а птиците на гърба му пляскат с крила като обезумели. С едно бързо движение на ръката разсича Пясъчното създание с месарската кука. „Красив е, мисли си Преша — с тези превързани рамене, сякаш е получил бойно кръщение, със силната челюст и искрящи очи.“

Ел Капитан спира до Брадуел и освобождава заключващия механизъм, но Преша вече е успяла да изскочи навън през прозореца. Тя прихваща с ръце Брадуел и му помага да стигне до колата. После отваря вратата и двамата влизат вътре. След това я затръшва подире си и впива очи в Брадуел. Тя вдига ръка и докосва една рана на долната му устна.

— Не умирай — казва му тя. — Обещай ми, че няма да умреш.

Ел Капитан включва на скорост и форсира двигателя.

— Обещавам да опитам — отвръща Брадуел.

Тя поглежда през задния прозорец. Още няколко Пясъчни създания се събират около тялото на войника. Едното се надвесва над него, извивайки гръб като кобра. Войникът бива погълнат от земята и от него не остава нито следа.

Брадуел вдига ръка и погалва косите й. Тя го обгръща с ръце и се заслушва в биенето на сърцето му, затворила плътно очи. Представя си как остава така завинаги, загърбвайки целия свят.

Скоро след това Брадуел казва:

— Пристигнахме.

Тя вдига глава в мига, в който свиват зад един ъгъл, и пред тях се откриват редици с културни насаждения, а после и дългата алея, извеждаща до самите стълби на предната веранда и жълтата фермерска къща. За миг Преша си представя, че пътуват към дома.

Но щом се приближава, забелязва, че през един от прозорците се развява нещо малко, приличащо на знаменце, но всъщност се оказва кърпа за ръце с кървавочервена ивица, минаваща точно през средата. Преша мушва ръка в джоба си и изважда оттам картичката, която жената на Ингършип й беше дала като символ на нещо. Но какво означава този символ? „Трябва да ме спасиш.“ Не бяха ли това точните думи на жената?

Партридж

Пакт

Майка му не е мъртва. И Седж не е мъртъв. В съзнанието на Партридж това изглежда невъзможно. Сигурно има някаква грешка, която ще може да оправи по-късно. В академията понякога също ставаха грешки — най-вече субективни грешки, човешки грешки. Баща му е виновен. Той е човешко същество. И това е човешка грешка.

Или може би е някакъв тест. Баща му е закачил чертежите на стената и после е дал снимката на Партридж с надеждата или дори с ясното убеждение, че той ще използва тази информация. Може би от самото начало, от мига, в който ослепителната светкавица на фотоапарата е блеснала, всичко това е било част от плана му да подложи на изпитание умствените и физически способности на Партридж. А накрая всички ще изскочат от местата, където са се крили от него, също като участници в някаква грандиозно замислена шега или парти изненада. Такова едно обяснение му позволява да си мисли, че майка му и брат му са живи. В упорството си да отхвърли това предположение със съмнителна логика, Партридж си дава сметка, че греши. Една друга част на мозъка не спира да му повтаря, че те са мъртви и вече ги няма.

Марлята, увита около лявата му ръка, скрива отрязаното кутре, но когато Преша започва да разказва за фермерската къща, Партридж изпитва внезапна болка, сякаш пръстът е още там и кръвта пулсира вътре в него. Изобщо не й вярва. И как би могъл? Фермерска къща тук, на това място? Автоматична система за изолиране на вратите и прозорците от прахоляка навън? Полилей в гостната? И всичко това заобиколено от ниви, сред които се разхождат полски работници, разпръскващи пестициди?

Всяка една стрида — отровна или не, би била истинско чудо на науката. Но въпреки това в Купола има лаборатории, в които се извършват опити за възстановяване на естественото производство на храна. Фермата вероятно е дело на Купола. Между двата свята съществуват такива връзки, за които никога не би се досетил. И колата, с която пътуват сега, е доказателство за това. Със сигурност е дошла от Купола. От къде иначе?

Когато Преша описва фермата, Лайда се обажда:

— Пред Купола забелязах следи от гуми. Там има товарен док. Камионите сигурно излизат и се връщат.

Дали не се опитват вече да изпробват напускане на Купола и завръщане у дома, в обетованата земя, която им се полага по право — в техния Нов рай? Благословени. В Купола бяха благословени. Тогава Партридж си спомня думите на майка си: „едно ново съсловие от роби“. В съзнанието му гласът на майка му шумоли лекичко като парче плат. Тогава в гърдите му се надига гняв. Тя е ранена, но нали Седж е там, а и Карузо ще се грижи за нея, също като преди, когато я смятаха за мъртва. Човешка грешка. Не, тя е мъртва. И двамата са мъртви, а и Карузо никога няма да напусне подземното си убежище. Освен него там няма никого. Един ден той също ще умре. И може би този ден ще настъпи съвсем скоро, тъй като бащата на Партридж знае местоположението на бункера.

Тогава се замисля за госпожа Феърлинг и за Тиндал. Така и не успя да предаде съобщението на майка си — да й каже, че са живи. „Благодаря.“ Толкова неща бяха останали несподелени — безкрайно много.

Щом Преша казва, че вече наближават, Лайда се обръща към Партридж и прошепва:

— Един човек ме помоли да ти предам едно съобщение.

— Кой?

— Едно момиче, което срещнах в центъра за рехабилитация — отвръща Лайда, смутена от факта, че трябва да признае за престоя си там, но това все пак е самата истина. Значи, там са обръснали главата й. Партридж иска да я попита какво е била принудена да изтърпи заради него. Да можеше само да върне времето назад. Но сега не й се говори за това. Личи си. В този момент има нещо по-важно, което трябва да му каже. — Помоли ме да ти предам, че там има много като нея, които искат да превземат Купола. Това е всичко, което каза. Знаеш ли какво означава това?

— Внедрените клетки — промърморва Партридж. Лайда също е въвлечена в това. Тя не е само една заложница. Тя е и пратеник. Дали си дава сметка, че вече се бори на страната на майка му? Ще му се да сподели с нея всички онези неща, които майка му беше казала за лидера в него, но това е невъзможно. Мислите му са прекалено объркани.

— Да, знам — отвръща накрая той.

Взимат последния остър завой. Ел Капитан спира колата зад редица обрасли овощни дръвчета, засадени толкова близо едно до друго, че клоните им се сплитат. И ето че пред тях се появява жълтата фермерска къща, точно както я беше описала Преша. В средата на една долчинка, набраздена с тучни зеленчукови лехи — също като остров, около който на всички страни се простират Мъртвите полета, досущ като море от пепел. Във фермата има и една плевня, обточена с бял корниз, а също и оранжерии. Изведнъж му хрумва абсурдната мисъл, че фермата е изтръгната от някое друго място и време, след което е била преместена тук. Сред нивите не се забелязват войници на ОСР, но се виждат две стълби, подпрени на лицевата стена на къщата, кофи, оставени на стъпенките, и захвърлени на земята два дълги пръта.

— Да не би да освежават къщата? — подхвърля Партридж.

— Онова нещо на прозореца, което прилича на малко знаме — казва Лайда. — Това е символ. Виждала съм го и преди.

— Символ на резистентността — казва Брадуел. — Родителите ми имаха такова знаме, само че истинско, и го държаха сгънато в едно чекмедже. Доста старо е.

— Жената на Ингършип — обажда се Преша. — Мисля, че тя е в беда.

— Но как се е озовала тук тази къща? — прошепва Партридж.

— Прилича на къщите от списанията — отвръща Преша. — Само че гнила и проядена отвътре.

— Изобщо не прилича на шатрите, в които са живели едно време арабите — подхвърля Ел Капитан.

Тогава Преша се обръща към Партридж:

— Брадуел има нужда от якето ти.

Възбудата от битката се беше изпарила и Брадуел беше започнал да трепери. Партридж забелязва, че раменете му се тресат. Той сваля якето, което и бездруго беше на Брадуел, и му го подава над облегалката. Брадуел го облича.

— Благодаря — казва той, но гласът му звучи неискрено. Или може слухът на Партридж още да не се е оправил. Вече се съмнява във всичко — в онова, което чува и вижда, в появяващи се сякаш от нищото къщи, в кървавата мъгла и в очите на сестра си.

— Можем да дадем лекарствата на Ингършип, за да го убедим да махне бръмбарите от главата ти — предлага Партридж. Той е единственият, който знае истината — лекарството е примамка за печелене на време.

— Ами жената на Ингършип? — обажда се Преша. — Можем ли да й помогнем?

— Не те ли упои тъкмо тя? — пита Брадуел.

— Не съм сигурна — отвръща Преша.

Някакви угоени птици, подобни на кокошки, пресичат пътя с клатушкаща се походка. Изглеждат гротескно, олюлявайки се тромаво на двупръстите си крака. Нямат перушина. Вместо това са покрити с люспи, сякаш люспестата кожа на краката им се разпространила, обхващайки цялото тяло. Крилата им, които пляскат непохватно от двете страни на тялото, са само кожа и кости.

— Тези обаче ги няма в списанията — казва Брадуел.

Партридж се замисля за баща си, който е болен отвътре също като тази къща.

— Когато се приближим, придържай хапчетата близо до главата си — казва на Преша.

— Мисля, че това е прекалено — обажда се Брадуел, като протяга ръка над облегалката и я поставя на гърдите на Партридж.

— Какво? — сепва се Партридж.

Това е напълно в неговия стил. Нея може да я взриви, но не и хапчетата. Баща му е убиец. Той затваря очи за миг, сякаш да проясни зрението си. Партридж е сигурен, че баща му не е натиснал бутона, преди да се увери, че шишенцето с хапчетата се намира на сигурно място в ръката му.

— Това е за нейна безопасност.

— Той има право — казва Преша на Брадуел.

Партридж си представя как баща му гледа отдалече, улавяйки всяка дума, всеки жест. Той сигурно държи връзка с Ингършип вътре в къщата, защото в този момент на верандата излизат двама млади войници в униформи на ОСР. Те са жалки, но добре въоръжени. Двамата спират до парапета и застават там като часовои.

Ел Капитан присвива очи през предното стъкло на колата.

— Знаете ли кое ме побърква най-много? Това са моите проклети наемници. Не знаят дори как се държи пушка. Което, предполагам, е в наша полза.

— Кое ме побърква — процежда Хелмут с дрезгав шепот.

— Добре, готови ли сте? — казва Брадуел.

Но Партридж иска да каже още нещо. Преди да влязат вътре, искат да сключат пакт, тук, в колата. Но не е сигурен в какво да ги накара да се закълнат.

— Ей, за малко да забравя — казва Ел Капитан, след което изважда нещо от джоба си и го поднася към тях. — Това да е на някого от вас?

В ръката му лежи музикалната кутия на майка му, почерняла от пушека.

— Вземи я — казва му Преша.

— Не — отвръща Партридж. — Задръж я ти.

— Никой друг, освен вас двамата не знае мелодията, която свири — казва Преша. — Така че е твоя.

Партридж я взима и я потрива с палец. Примесените с пясък сажди се размазват.

— Благодаря.

Има чувството, че държи нещо есенциално в ръцете си — частица от майка си, която може да запази завинаги.

— Готови ли сме? — пита Преша.

Всички кимат.

Ел Капитан запалва колата и я насочва към къщата. Наемниците не стрелят. Вместо това те хукват обратно и започват да блъскат по вратата. Ел Капитан набива спирачките с леко закъснение и се врязва в стълбите на верандата, които при удара с бронята се изкривяват и разцепват.

Всички излизат от колата. Ел Капитан взима пушката си. Партридж и Лайда са въоръжени с ножове и месарски куки. Брадуел държи нож. А Преша е обвила с длан шишенцето с лекарствата и го притиска към слепоочието си.

— Къде е Ингършип? — надава вик Ел Капитан.

Наемниците се споглеждат неспокойно, но не обелват нито дума. Те са слаби и въпреки загрубялата кожа, изглежда, наскоро са били бити. Откритите части от ръцете и лицето им са покрити с охлузвания и синини.

В този момент се отваря един прозорец на втория етаж, само че от противоположната страна на къщата, а не от тази, от която се развява кърпата с червената ивица. От там се подава Ингършип с вдървени ръце и високо вдигната брадичка. Металните пластини на лицето блестят. Той се усмихва и казва:

— Значи, дойдохте! — гласът му звучи весело, но изглежда така, сякаш се е бил. По откритата кожа на лявата му буза личат следи от нокти. — Лесно ли ни открихте?

Ел Капитан вдига пушката и стреля. Гърмежът предизвиква вълна на ужас, преминала през тялото на Партридж. В съзнанието си вижда отново картината на експлозията — брат си, майка си и кръвта им, пръснала на фини капчици във въздуха наоколо.

— Божичко! — надава вик Ингършип и се свива зад прозореца. — Много нецивилизовано!

Ел Капитан стреля отново, отнасяйки един прозорец на долния етаж.

— Престани! — казва Партридж.

— Нямаше да го уцеля — отвръща Ел Капитан.

— Да го уцеля — повтаря Хелмут.

— Всичко е наред — извисява глас Партридж. — Няма да стреляме.

— Баща ти можеше да обгради това място — провиква се в отговор Ингършип. — Досега можеше да си застрелян. Наясно ли си с това, момче? Държи се толкова мило с теб!

Партридж се съмнява в това. Все пак Специалните сили са новосформиран корпус от елитни бойци. Бяха шестима, ала сега всички са мъртви. Знае също коя е следващата група новобранци — момчетата от академията, които са част от стадото. Но те едва ли са готови да влязат в бой като представители на Специалните сили. Не са имали достатъчно време за такъв вид трансформация и подготовка.

— Той иска нещо, което се намира у нас — казва Партридж. — Нещата са съвсем прости.

След кратка пауза Ингършип пита:

— Лекарството от бункера у вас ли е?

— Ами дистанционното, което може да взриви главата на Преша? — отвръща с въпрос Брадуел.

— Ще сключим сделка — казва Партридж.

Ингършип изчезва в къщата. Откъм горния прозорец долита някакъв шум. Двамата наемници на верандата държат пушките си насочени към тях.

Тогава от къщата отеква басово жужене — освобождаването на автоматичните гумени уплътнения, които държат пепелта навън.

Предната врата изщраква и се отваря широко.

А на горния прозорец с развяващата се окървавена кърпа за ръце Партридж зърва едно бяло лице — вероятно жената на Ингършип, а после една бледа ръка се притиска към стъклото.

Преша

Лодки

Пристъпват във вестибюла — там е первазът, минаващ по цялата дължина на белите стени, килимът на цветя и широкото стълбище, извеждащо към горния етаж. Всичко това изпълва Преша с острото усещане, че е приклещена в ъгъла, хваната в капан. Продължава да притиска шишенцето към главата си със схванати пръсти и болка, преминаваща през цялото й тяло. Тя поглежда към трапезарията. Отново е поразена от греещия с ослепителна светлина полилей, който потрепва над дългата маса. Долавя стъпки на горния етаж — вероятно жената на Ингършип. Полилеят връща спомена за дядо й, за снимката на болничното легло. Опитва се да си спомни и обзелата я надежда, но тогава се сеща за приборния нож в ръката си, за латексовите ръкавици, за изгарящото чувство в стомаха и как дръжката на вратата беше отказала да се завърти. Чуло се беше само едно щракване, но това щракване внезапно се превръща в спусъка на пушката, отскочила в ръката й заради силния откат. Тя стиска очи за миг, след което ги отваря отново.

Двамата войници продължават да ги държат на мушка. Ингършип се появява на върха на стълбището и слиза долу, за да ги посрещне. С леко несигурна походка той плъзва ръка по махагоновия парапет. На бузата му личат следи от нокти. Преша се замисля за жена му. Дали не е заключена в онази спалня? Свада ли е имало помежду им?

— Оставете оръжията си тук — казва Ингършип. — Моите момчета ще сторят същото. Все пак не сме диваци.

— Само при условие че ние също ви претърсим — отвръща Брадуел.

— Дадено. Но мен ако питате, доверието не се цени по достойнство.

— Изглежда, сте ни очаквали — подхвърля Партридж.

— Като доверено лице на баща ти научавам доста неща от Купола.

— Наистина ли? — в гласа на Партридж отеква нотка на съмнение. От онова, което е чувала за Елъри Уилъкс, Преша трудно може да си представи, че той има доверие на някого и най-малко на Ингършип. Изглежда, Уилъкс не е от хората, които обичат да се доверяват.

— Всички оръжия на поставката — казва Ингършип и посочва масата до стената.

Те оставят там всички оръжия, ножове и куки, а двамата наемници нервно последват примера им. Ел Капитан претърсва собствените си войници. Поглежда ги в очите, ала те извръщат погледи. Преша предполага, че това е опит да прецени лоялността им. Когато Ел Капитан откри огън на двора, те не отвърнаха на стрелбата. Само единият беше стрелял по колата. Означава ли това, че се чувстват раздвоени? На тяхно място Преша би сторила съвсем същото, което ще рече, че би лавирала между двете страни, опитвайки се да оцелее.

Брадуел претърсва Ингършип. Преша се зарича по-късно да го попита какво е било усещането. Каква част от него е истинска? Дали металът, скриващ половината му лице, не продължава надолу по тялото? „Не е изключено“, казва си тя. Пита се какво ли мисли за нея Брадуел сега. Бузата й още пази спомена за топлината на кожата и биенето на сърцето му. И сега усеща с пръста си раната на устната му. Казала му беше да не умира и той беше обещал да се постарае. Дали изпитваше към нея същото, каквото тя изпитваше към него — едно неудържимо и трескаво чувство? Досега е изгубила толкова много, че не може да си позволи да изгуби и него. Никога.

Войниците ги претърсват на смени. Преша стои до Лайда. Двамата мъже набързо прокарват ръце по телата им.

— Не обичам да стрелят по мен — казва Ингършип на Ел Капитан.

— Че кой обича? — отвръща Ел Капитан.

— Че кой обича? — повтаря Хелмут.

— Войниците ще дойдат с нас просто за всеки случай — казва Ингършип, — а момичетата ще чакат в салона.

Преша настръхва. Тя поглежда към Лайда, която поклаща глава. Салонът се намира от лявата им страна. Той е пълен със завеси, отрупани с вещи мебели и декоративни възглавнички.

— Не, благодаря — отвръща Преша. Замисля се за задното помещение на бръснарницата и за шкафа, в който се криеше толкова време. Стига с тези криеници. Тя се сеща за усмихнатото личице, което беше нарисувала в пепелта. Но него също го няма, заличено под слоеве пепел. Вече няма да се крие, нито по своя собствена, нито по чужда воля.

— Изчакайте в салона! — Ингършип кресва толкова силно, че Преша се стряска.

Лайда хвърля поглед към нея, след което изрича спокойно:

— Ще правим каквото намерим за добре.

Лицето на Ингършип пламва, а следите от нокти придобиват аленочервен оттенък. Той поглежда към Ел Капитан, Брадуел и Партридж.

— Е? — очаква от тях да се намесят.

Тримата се споглеждат.

Накрая Брадуел свива рамене и отвръща:

— Какво? Момичетата вече ти отговориха.

— Е, не бива да позволяваме това възмутително упорство да попречи на плановете ни — с тези думи Ингършип се обръща и започва да изкачва стъпалата едно по едно. А щом стига горе, той отключва една врата с висящ на верижка ключ, който изважда от джоба си.

Влизат в помещение, което на пръв поглед прилича на голяма операционна зала, стерилна и бяла. На една маса под прозореца са наредени метални табли, малки ножове, тампони, марля и един съд, в който най-вероятно има упойващи средства. Всички се събират около операционната маса. Преша предполага, че именно тук са имплантирали в нея бръмбарите и миниатюрната бомба. Не си спомня нищо — с изключение може би на тапетите. Тя прокарва по тях главата на куклата, като в същото време продължава да притиска хапчетата към слепоочието си. Тапетите са бледозелени на малки лодчици. Струват й се необичайно познати. Това ли е видяла, идвайки за миг в съзнание на масата — малки лодчици с издути платна?

— Тук често ли се извършат операции? — пита Брадуел.

— От време на време — отвръща Ингършип.

Войниците изглеждат неспокойни. Те не изпускат от очи нито Ингършип, нито Ел Капитан, несигурни откъде ще дойде следващата заповед.

— Върви да доведеш милата ми съпруга — казва Ингършип на единия.

Войникът кимва и изчезва за не повече от минута-две. Чува се почукване на врата надолу по коридора, гласове и боричкане. Накрая вратата се затръшва. А войникът се връща заедно с жената на Ингършип. Ръцете и лицето й са покрити със същата найлонова материя, в която са оставени дупки само за устата и очите й, а на главата си носи перука с цвят на мед. Тя е с дълга пола и бяла блуза с висока яка, изцапана с кръв, попила през найлоновата материя на тъмни петна по дрехите й. На едната ръка плътно прилепната материя е скъсана и оттам се подават пръстите й. Някои от тях са покрити с пресни синини, сякаш наскоро са били извити. Вероятно по този начин Ингършип беше получил драскотините по лицето си. Найлоновата материя е съдрана също и от едната страна на челюстта й, разкривайки участък от бледа кожа, една тъмна синина и два дълбоки белега, сякаш пресни следи от изгаряния. Преша се опитва да си спомни точно какво й беше казала жената на Ингършип в кухнята. „Няма да допусна да пострадаш.“ Означава ли това, че й е помогнала? И как?

Ингършип посочва малката кожена табуретка в отсрещния ъгъл на стаята. Жена му прекосява бързо помещението и сяда. Тогава на Преша й хрумва, че жената прилича на едно от онези чучела на Чистите, за които децата използват чорапи. А когато станат готови, ги запалват. Само че очите на жената са изключително живи, пълни с тревога и безпокойство. Тя се взира в лицата на всички новодошли. Тогава погледът й се спира на лицето на Брадуел, сякаш го е познала и се надява той също да я познае. Но когато това не се случва, тя поглежда припряно към Преша и отново свежда очи.

Преша й кимва, питайки се как да разбере какво се крие зад безизразните черти на лицето й.

Жената й кимва в отговор. После бързо навежда глава и втренчва поглед в оголените си пръсти. Дали не очаква от Преша да я спаси?

— Това детска стая ли е било преди? — пита тихичко Лайда, вероятно за да разчупи напрежението.

— Нямаме право да се възпроизвеждаме — отвръща Ингършип. — Официална заповед. Нали така, скъпа?

Преша е объркана. Какви са тези официални заповеди? Забелязва, че Партридж и Лайда се споглеждат. Сигурно са напълно наясно с правилата. Накрая Преша стига до заключението, че възпроизводството е позволено на едни, но е забранено на други.

— Кутията — казва Ингършип на жена си.

Тя се изправя и взима от поставката с хирургическите инструменти един малък цилиндричен метален контейнер, снабден с метален ключ на панти. Тя е свързана с дълъг сноп жици, втъкнати в малък отвор на стената. После жената се връща на кожената табуретка и поставя контейнера в скута си.

Брадуел се хвърля напред с думите:

— Това е, нали?

Това неочаквано движение стряска жената на Ингършип.

— По-спокойно — казва му Ингършип. — Напоследък сладката ми женичка е малко напрегната.

Той замахва с ръце към нея и тя се свива на мястото си.

— Видя ли? — свива се също като онова куче, което живееше в района на навесите и което Преша хранеше от време на време, преди да бъде застреляно от ОСР.

— Това, което искаш, е у нас — обажда се Партридж. — Така че нека да запазим спокойствие.

— Едно нещо не ми е ясно — обръща се към него Ингършип. — Къде си въобразяваш, че можеш да отидеш оттук? Тук, навън, нямаш никакво бъдеще, но все още можеш да се върнеш в Купола. Достатъчно е да се разкаеш. Баща ти ще те приеме обратно в своето стадо. Другите обаче не са му необходими — той махва пренебрежително с ръка към останалата част от групата. — Но за теб все още може да има бъдеще.

— Не искам да се връщам в никакво стадо. По-скоро бих умрял в бой.

Преша му вярва. Изглежда, го е подценила, приемайки липсата му на опит в този свят за слабост.

— Обзалагам се, че желанието ти ще се изпълни! — отвръща весело Ингършип.

— Ингършип, просто го обезвреди! — кресва Ел Капитан.

— Ами ти? — отвръща му Ингършип. — С този бавноразвиващия се, дето го носиш на гръб. Какво мислиш, че ще стане с теб? Никога няма да бъдеш победител. Нещата, в които вярваш, не съществуват. Дори войниците ти не са твои войници! Накъдето и да се обърнеш, докъдето погледът ти стига, този свят принадлежи на Купола.

Ел Капитан хвърля поглед към двамата войници.

— Не бери грижи за мен, Ингършип. И сам съм си добре.

— Добре — повтаря Хелмут.

— Откакто ни беше на гости, Преша, жена ми играе роля. Ролята на сноб. Ако бях някой коравосърдечен тип, досега да съм я изгонил да се оправя сама навън, където не би имала никакви шансове. Но аз проявих състрадание. Бях добър с нея. Погледнете само как съм я превъзпитал. Ако в този миг й кажа да завърти ключа, веднага ще го направи. Тя е много послушна, въпреки че по природа е изключително деликатно същество. — Той поглежда властно към жена си. Всичко това е театър, мисли си Преша, въпреки че не може да прецени дали Ингършип го разиграва заради тях или заради Купола, а може би става дума за една доста по-интимна сцена, на която се оказват неволни зрители.

Когато Ингършип пристъпва към Преша, тя стиска още по-силно хапчетата, които продължава да държи до главата си.

— Ами ако ви кажа, че те са на път. И че идват насам. Специалните сили. Подкрепления. Но не просто половин дузина. А цял взвод.

— Това е лъжа — обажда се Лайда. — Ако Уилъкс имаше намерение да праща още войници, досега да са тук. — Въпреки че няма представа дали Лайда е права, Преша се възхищава на нейната убеденост.

— Ти на мен ли говориш? — отвръща Ингършип, след което се приближава до Лайда и я зашлевява през лицето. Тя се завърта и се подпира на стената, за да не падне. Преша усеща как в гърдите й се надига ярост.

Партридж се пресяга и сграбчва Ингършип за реверите на униформата.

— Ти за кого се мислиш?

Хватката му е толкова здрава, че Ингършип започва да изпитва недостиг на въздух.

Въпреки това той впива студените си очи в Партридж.

— Избрал си грешната страна — изсумтява той. А после, без да поглежда към жена си, казва: — Натисни ключа.

— Недей — кресва Брадуел.

Жената на Ингършип докосва леко ключа с показалец — както би го направило едно деликатно същество.

— Тя е толкова млада — подхваща внимателно Брадуел. — Току-що изгуби майка си. Представи си само. Едно дете без майка.

Преша разбира каква е целта му. Жената на Ингършип няма право да има деца. Но преди време са очаквали бебе. Защо иначе ще залепят тези тапети, подходящи за детска стая? Брадуел се опитва да пробуди в нея спомена, майчиното чувство.

— Хайде, прояви милост към нея. Можеш да я спасиш.

— Натисни ключа — кресва още веднъж Ингършип.

Тя поглежда към мъжа и се подчинява. Натиска ключа. Преша поема дълбоко дъх, а Брадуел се хвърля към жената на Ингършип, събаряйки кутията, която се разбива на земята. Всички в стаята замръзват. Не се чува експлозия.

А Преша долавя вътре в ушите си приглушено щракване. По едно във всяко ухо, след което слухът й вече не е заглъхнал. За миг зрението й изчезва и тя не вижда абсолютно нищо. Но това трае броени секунди. Преди да успее дори да извика, зрението й се връща и вече не е замъглено.

Партридж пуска Ингършип, блъскайки го в стената.

— Какво стана? — обажда се Партридж.

— Жива съм. Освен това виждам и чувам съвсем ясно. Всъщност всичко звучи прекалено високо — дори собственият ми глас.

Преша отпуска ръката, в която държи хапчетата.

Жената на Ингършип се изправя.

— Така и не активирах бомбата. Просто свързах жиците. А ако някой беше натиснал ключа, така само щеше да деактивира бръмбарите. Казах ти, че няма да допусна да пострадаш. Обещах ти — тя се обръща към Преша. — Трябва да ме вземеш със себе си.

— Ще ни убият заради това — кресва Ингършип на жена си. Облегнал се е на една от стените, а дъхът му излиза на пресекулки. — Не разбираш ли? Ще ни убият!

— Засега мислят, че тя е мъртва — казва жената на Ингършип. — Ще имаме достатъчно време да избягаме.

Ингършип се взира втрещено в жена си.

— Ти си го планирала?

— Да.

— Дори се поколеба, преди да натиснеш ключа, докато аз се задушавах, за да може да си помислят, че не искаш да я убиеш.

— Нали съм деликатно създание.

— Не ми се подчини! Предаде ме! — крещи Ингършип.

— Напротив — отвръща тя с безгрижен и хладен глас. — Спечелих време, за да можем да избягаме.

— Къде да избягаме? При онези несретници ли?

Жената на Ингършип изглежда леко замаяна. Тя се хваща за пердето над поставката и увисва на него, изгубила равновесие. Лицето й се изкривява под найлоновата материя. От гърдите й се изтръгва вик.

Преша поглежда към Лайда, на чиято буза гори червеният отпечатък и порязването от пръстена на Ингършип.

— Тя ме спаси — изрича Преша.

Ингършип се хвърля към бюрото и изважда един пистолет от шкафа под него. След това се изправя и го насочва към Партридж.

— Ако искам, мога да те убия и баща ти никога няма да разбере за това — после кресва на войниците: — Хванете ги!

Но двамата мъже не помръдват от мястото си. Погледите им се плъзват към Ел Капитан, след което се връщат на Ингършип.

— Въпреки че си въоръжен, Ингършип, пак не те уважават. Нали виждаш?

Войниците продължават да стоят като истукани.

— Тогава ще ви убия всичките — един по един — казва Ингършип и се прицелва в лицето на Брадуел. — Нима мислиш, че той не знае кой си?

— За какво говориш? — отвръща Брадуел.

— Уилъкс знае всичко за теб и за хората, от които си произлязъл.

Брадуел присвива очи.

— За родителите ми? Какво знае той за моите родители?

— Нали не мислиш, че ще позволи точно техният син да го разиграва?

— Какво знае за тях? — Брадуел прави крачка към Ингършип и насоченото в гърдите му дуло. — Кажи ми веднага.

— Дори би се радвал да добави и теб към колекцията си. Колекция от скромни реликви. Аз лично бих предпочел да те видя мъртъв.

— Каква колекция? — обажда се Партридж.

Жената на Ингършип опъва прекалено силно ефирните пердета. Те се откъсват от кукичките. Тогава тя залита назад, като едва не пада на земята. Но вместо това се завърта зад гърба на мъжа си, омотана като какавида в тънкото бяло перде, а в ръката й проблясва нещо лъскаво.

Скалпел.

Тя пристъпва напред, при което пердето се свлича на пода като рокля. В този миг жената забива скалпела в гърба на мъжа си.

Той надава вик и изпуска оръжието. То се плъзва настрани по плочките. Ингършип извива гръб и пада на земята. Тогава Лайда вдига пистолета и се прицелва в мъжа, който се гърчи от болка заради забития в гърба си нож. Въргаля се в собствената си кръв.

Брадуел се отпуска на колене до него.

— Какво знаеш за родителите ми? Какво ти е казал за тях Уилъкс?

— Жено! — надава вик Ингършип. Но не става ясно дали крещи за помощ, или от ярост.

— Родителите ми — извисява глас Брадуел. — Кажи ми какво знаеш за тях.

Ингършип стиска плътно очи и отново крещи:

— Жено!

Тя мушва пръсти в скъсаната на челюстта й найлонова материя и я съдира от лицето си. От гърдите й се изтръгва силен вик. Тя смъква перуката от главата си, разкривайки своята хубава, но заплетена червеникаворуса коса. Вярно, че лицето й е покрито със стари белези, но освен тях се виждат и пресни охлузвания, синини и следи от изгаряния. Преша си казва, че навремето е била хубава.

От окървавения под Ингършип надава нов крясък:

— Жено! Вземи хапчетата!

— От тях няма никаква полза — обажда се Партридж.

Ингършип се извива на една страна.

— Ела тук, жено. Имам нужда от теб. Целият изгарям!

Жената на Ингършип залита към стената. Тя притиска буза към нея и докосва нежно тапета, докосва една лодчица, една-единствена лодчица.

За миг изглежда сякаш това е краят. Брадуел се изправя и поглежда надолу към Ингършип. Очите му примигват изцъклени. Той умира. А с него и шансовете на Брадуел да получи информация за родителите си. Тогава той се приближава към Преша и я притегля към себе си. Тя заравя лице под брадичката му. Той я прегръща силно.

— Помислих, че те е убила — казва й той. — Помислих, че вече те няма.

Преша долавя ударите на сърцето му. Звучат като приглушен барабанен ритъм. Той е жив, а Ингършип е мъртъв. Очите му са празни. В този миг се замисля за работата на дядо си като погребален агент и усеща необходимостта да изрече молитва над мъртвото тяло, ала тя не знае никакви молитви. От дядо си знаеше, че навремето изпълнявали молитвени песни на погребенията. Старият мъж й беше обяснил, че песните се пеели заради самите опечалени, за да им помогнат да надвият мъката. Преша, която не знае никакви молитвени песни, се сеща за приспивната песен, която беше чувала от майка си. Тази детска стая, останала без бебе, я кара да се замисли за майка си, за образа, който беше видяла на екрана, и за записа на нейния глас. Тогава Преша отваря уста и запява нежно. Партридж не се сепва, чувайки гласа на Преша. Чувства се, сякаш години наред е чакал да го чуе. Отнема му само миг да познае мелодията, която сестра му изпълнява с толкова тъга. Преди време майка им я пееше всяка вечер, преди да заспят. Една приспивна песен, която изобщо не беше приспивна песен. В гласа на Преша той долавя гласа на майка си. Тя пее за една врата, която се затръшва, и за една полюшваща се рокля. Спомня си вечерта на танците и усещането от лекото дишане на Лайда под плътно прилепналата рокля. Изглежда, песента е разтърсила и нея, защото тя мушва ръка в неговата, в тази с отрязания до половината пръст. Дава си сметка, че това не е последната битка, но за миг си представя, че всичко е свършило. Той се навежда към Лайда и прошепва:

— Твоята телена птичка — успя ли да полети на изложбата в „Залата на Учредителите“? Лайда тъкмо се кани да го попита какво ще стане с тях. Къде ще отидат? Какъв е планът оттук насетне? Ала думите замират на гърлото й. В този миг цялото й съзнание е заето от телената птичка. Една самотна птичка, която се поклаща грациозно в телената си клетка.

— Не знам — отвръща тя. — Сега съм тук. И няма връщане назад. Жената на Ингършип е била наречена Илиа. Тя се замисля за рожденото си име и за това отново да се превърне в Илиа. Вече не е жената на Ингършип, защото той е мъртъв. Замисля се за Мери, момичето от песента, което стои на една веранда. „Не отивай“ — ето какво иска да каже на момичето. Обувките й са изцапани с кръвта на мъжа й. Тя докосва лодките върху тапета и се сеща за лодката на баща си, как изгребваше водата от нея като малко момиченце. Усеща се несигурна на краката си, сякаш се намира в олюляващата се лодка. Тогава чува думите на баща си:

— Небето е едно огромно насинено око. Само една буря може да го изцери. Ел Капитан поглежда войниците. Представя си какви неща могат да му разкажат. Тук има и други хора, които навярно са били подложени на същия тормоз като жената на Ингършип. Живеят някъде тук във фермата. И едва ли разполагат с много храна, която да не е отровна. Някои от тях със сигурност умират. Той обляга ръце на поставката под прозореца, за да отнеме от тежестта на брат си. От това място се виждат само част от далечните разкривени останки на старата магистрала. Гробището на приюта трябва да е някъде наблизо. Една гръмотевична буря ги беше заварила там двамата с майка му. Отишли бяха, за да може тя да си избере парцел. Той беше отказал да влезе вътре. Останал беше да чака отвън пред портата под проливния дъжд, докато държеше ръката на Хелмут, който се боеше от светкавиците. На път за дома майка му беше казала:

— Скоро няма да ми е нужен парцел. Ще умра чак когато остарея. Какво сте увесили носове.

Но после се наложи да постъпи в приюта заради белите си дробове. Датата беше определена и изобщо не се знаеше след колко време майка им ще се върне у дома.

— Докато не се върна, ти ще командваш тук, Ел Капитан.

И от този момент нататък не беше преставал да се грижи за Хелмут. Нещо повече дори, самият той е Хелмут. А когато изпитва омраза към Хелмут, значи, мрази и себе си. Ами когато го обича? Дали изводът е същият? Истината е, че товарът на Хелмут не само го беше направил по-силен. А му беше помогнал също и да остане здраво стъпил на земята, сякаш, ако не беше брат му, Ел Капитан отдавна да се рее някъде из космоса. Хелмут усеща ребрата на брат си между коленете си, усеща сърцето на брат си, което бие точно пред неговото.

От устата му се отронват думите:

— Долу… реве ли, реве. На вятъра… се прибери.

Сърцето на брат му ще стига на всяко едно място, малко преди неговото сърце. Това е начинът, по който ще изживее живота си — сърцето на брат му, един удар време и тогава неговото сърце. Две сърца едно до друго. Едното води. А другото го следва. Сърца близнаци, свързани завинаги. Брадуел си спомня песента. Арт Уолронд, пияният физик и доверен информатор на родителите му, обичаше да я пуска в кабриолета си. Брадуел си спомня как се вози с Уолронд и с кучето, което нарича Арт на негово име, а вятърът брули лицата им. Но Уолронд е мъртъв отдавна, също както и родителите му. Уилъкс е познавал родителите му? Какво щеше да му каже за тях Ингършип, ако беше останал жив? Ще му се да знаеше. Но тази мисъл не го занимава дълго, тъй като гласът на Преша го връща обратно в настоящия момент. Преша е притиснала буза към гърдите му така, че той усеща песента през тялото си. Усеща нежната вибрация, движението на устните й, деликатните жили на шията й, гласовия апарат — този крехък инструмент, звучащ в гърлото й. В момента се заражда спомен, който ще остане завинаги запечатан върху кожата му: учестеното и леко поемане на въздух, отронването на всяка една нота, песента, която се надига от устните на Преша, и очите й, затворени за бъдещето. Да мислиш за бъдещето, е привилегия, от която би се отказал, ако не беше Преша. Ами ако наистина поведат война с Купола и спечелят? Възможно ли е да има общо бъдеще с нея? Но, разбира се, без кабриолети, кучета и детски стаи с тапети на лодчици. А нещо повече от това. Партридж трябва да се махне оттук. Това е повече, отколкото може да понесе. Майка му е мъртва. Но гласът й се е превърнал в песен, лееща се от гърлото на Преша.

Лайда го гали по ръката.

Той поклаща глава и се дърпа назад.

— Не — трябва да остане сам.

Той излиза от стаята и прекосява коридора. Вижда една врата. Отваря я и се озовава в комуникационната зала — цялата осветена, заета от огромен син екран и работна маса, на която има датчици, кабели, клавиатура и тонколони.

Долавя гласа на баща си, раздаващ инструкции. Хората наоколо му отговарят: „Да, сър. Да — но тогава някой му казва: — Сър, там има някого“.

— Ингършип! Най-сетне, дяволите да те вземат! — отвръща баща му.

— Той е мъртъв — изрича Партридж.

Тогава на синия фон на екрана се очертава лицето на баща му, с неговите неспокойни воднисти очи, лекото потрепване на главата и с ръце, опрени на работната маса пред него. Едната му ръка е възпалена — тъмнорозова на цвят, с люспеста, наскоро изгорена кожа. Той изглежда пребледнял и уморен. Гърдите му са леко хлътнали. Убиец.

— Партридж — започва баща му. — Всичко свърши, Партридж. Ти си един от нас. Хайде, прибери се у дома.

Партридж поклаща глава.

— При нас е съквартирантът ти Сайлъс Хейстингс, както и приятелят ти Арвин Уийд, който се оказа изключително полезен. Никога нямаше да разберем върху какво работи, ако не бяхме решили да му зададем няколко въпроса за теб. И двамата нямат търпение да те видят.

— Не! — надава вик Партридж.

Гласът на баща му преминава в напрегнат шепот:

— Това, което се случи в гората с майка ти и Седж, беше грешка. Злополука. Истинско безумие. И сега си плащаме за това. Всичко свърши.

Едва сега Партридж забелязва, че кожата на врата на баща му също е обгоряла и прилича на тънка розова мембрана. Дали кожата му не дегенерира? Дали това не е поредният симптом на болестта му, който майка му щеше да разпознае?

„Безумие ли — мисли си Партридж. — Как така си плащат? И как така всичко е свършило?“

— Освен това ви събрах заедно с твоята полусестра. Ето виждаш ли? Нещо като подарък.

Партридж едва си поема въздух. Баща му е нагласил всичко. Знаел е как ще постъпи Партридж. Манипулирал го е като кукла на конци.

— Успял си да се сдобиеш с онова, от което имаме нужда. Така ще помогнеш на много хора. Справи се добре.

— Нима не знаеш?

— Какво? — пита баща му. — Какво да знам?

— Това е само началото.

— Партридж — отвръща баща му. — Изслушай ме.

Но Партридж излиза от стаята и хуква надолу по стълбите. Отваря предната врата, слиза по стъпалата на верандата, и непонятно защо дори за самия него, се покатерва на покрива на черната кола. Изправя се и впива очи в далечината, докъдето погледът му стига. Струва му се, че това наистина е началото на нещо.

Тогава той се обръща и поглежда към къщата, огромно жълто петно на фона на притискащото я небе, и към изцапаната с кръв кърпа за ръце, която се развява лекичко. Понякога вятърът все още го смайва. Тогава песента завършва и за миг всички остават притихнали. Колко трае този момент? Преша няма никаква представа. Времето вече не я плаши. То тече на приливи и отливи. Щом се приближава до прозореца, Брадуел застава зад нея, увива ръце около талията й и поглежда над рамото й. Вече не са в състояние да стоят далече един от друг. И въпреки че нито един от двама им не би могъл да изрази с думи това странно чувство помежду им, сега връзката им е още по-силна, тъй като едва не се изгубиха.

Освен това животът продължава, защото така трябва. Ел Капитан и двамата войници повдигат Ингършип за ръцете и го изнасят от помещението, с обувки, влачещи се по пода и оставящи кървави следи подире му.

Лайда, излязла преди малко от стаята, се втурва обратно вътре.

— Къде е Партридж? Някой да го е виждал?

Но тъй като никой не знае къде е, тя излиза отново навън.

Жената на Ингършип повдига пердето от земята и го сгъва. После поглежда към Преша и казва:

— Все пак се върна за мен.

— А ти спаси живота ми — отвръща Преша.

— Разбрах го още щом те видях за първи път — отвръща жената на Ингършип. — Понякога срещаш някого и веднага разбираш, че животът ще се промени завинаги.

— Вярно е — съгласява се Преша, която изпитва точно това по отношение на Брадуел и на Партридж. Никога вече няма да е същата като преди.

Жената на Ингършип кимва и поглежда към Брадуел.

— Напомняш ми за едно момче, което познавах преди време, но това беше много, много отдавна.

Очите й се плъзват покрай него, далечни и замислени. Тя докосва нежната тъкан на пердетата, след което излиза от стаята.

Брадуел и Преша остават сами в операционната зала.

Преша се обръща с лице към него. Той я целува нежно по устните и тя усеща топлината на кожата му и лекия натиск на неговите меки и топли устни върху своите.

— Сега е твой ред да обещаеш, че няма да умреш — прошепва й той.

— Ще се постарая — отвръща Преша. Вече й се струва, че целувката е била сън. Случи ли се наистина? Или е била само плод на въображението й?

В този миг се сеща за нямата камбанка. Преша пъха ръка в джоба си и я изважда навън. После я обвива с ръце и му я подава.

— Това е подарък — казва тя. — Понякога решаваш, че разполагаш с достатъчно време, но после се оказва, че си грешал. Не е много, но искам да ти я подаря.

Той я повдига и я разтърсва. Не се чува никакъв звук. Доближава я до ухото си.

— Чувам океана — казва той.

— Ще ми се един ден да го видя — отвръща тя.

— Заслушай се — той вдига камбанката към ухото й. Тя затваря очи. През прозореца прониква неясна слънчева светлина. Преша усеща милувката й върху клепачите си. Тогава долавя някакво приглушено бучене — шума на океана?

— Наистина ли звучи така?

— Не съвсем — отвръща Брадуел. — Истинският звук на океана не може да бъде затворен в една камбанка.

Преша отваря очи и поглежда през прозореца към сивото небе. Вятърът разнася сажди наоколо и тогава тя чува гласа на Партридж, който крещи имената им.

Долавя наситената миризма на пушек. Нещо гори.

Епилог

Наблюдават обвитата в пламъци къща, застанали насред поле от угар. Тънките жици греят като пукнатини, полазили по фасадата на ярко осветената къща. Жиците се запалват една след друга. Преша предполага, че в къщата също е имало бомба и че някой в Купола я е задействал.

Пожарът се разпростира бързо и навсякъде. Извива се нагоре на мощни вълни от кълбящ се пушек и вихрушка от сажди. Прозорците избухват на парченца. Пердетата горят като факли. Изпепелена е дори окървавената кърпа, която висеше от единия от прозорците. Изгарящата жега напомня на Преша за разказите, които е чувала за Детонациите. Сякаш греят хиляди слънца.

Лайда е стиснала здраво ръката на Партридж, като че ли се бои, че може отново да избяга. Или по-скоро той стиска нейната с надеждата, че така ще останат заедно.

Брадуел и Преша наблюдават пожара, облегнати един на друг, също като двойка, която допреди миг е танцувала, но не иска да се раздели, въпреки че музиката е спряла.

Ел Капитан е откарал колата далеч от пожара. И сега двамата с Хелмут наблюдават през предното стъкло на автомобила. Войниците стоят зад колата, използвайки я като преграда срещу стелещата се навред жега. Тялото на Ингършип е в къщата. Ел Капитан беше наредил на войниците да го оставят там, където е.

— Бързо погребение! — казал беше с усмивка, въпреки че Ингършип нямаше да получи никакво погребение.

С гръб към пожара стои единствено жената на Ингършип, Илиа, която е вперила поглед в далечния хълм. Преша разглежда профила на лицето й, покрит с белези и синини. Найлоновата материя, събрала се около шията й, прилича на оръфана яка.

Трябва да тръгват, ала никой от тях не е в състояние да помръдне от мястото си. Огънят ги задържа там.

С течение на времето споменът на Преша за този ден ще избледнее. Дори вече усеща как дребните детайли се стопяват в съзнанието й — как фактите и реалността се размиват.

Накрая пожарът започва да угасва сам. Огънят тлее едва-едва. Предната част на къщата още се издига на мястото си. Вратата зее широко отворена. Преша прави няколко стъпки към верандата.

— Недей — предупреждава я Брадуел.

Но тя започва да тича. Сама не знае на какво се дължи това непреодолимо чувство на страх, че нещо е забравено, някакво усещане за загуба. Няма ли какво да бъде спасено? Тя изкачва стъпалата на един дъх и се спуска в изгорялото преддверие. Поглежда към трапезарията. Полилеят се е откъртил от тавана, пропадайки през масата. Отгоре зее голяма дупка, а под нея полилеят изглежда като поругана кралица върху почернелия си трон.

— Преша, не трябва да влизаме вътре — гласът на Брадуел идва от вратата.

Преша посяга към полилея. Тя докосва едно от покритите с пепел кристалчета. То е с форма на сълза и още пари. Започва да го върти между пръстите си, докато накрая кристалчето не се отделя от полилея. Като че ли откъсва плод от дърво. Дали го е правила като дете? Тя пуска кристалчето в джоба си.

— Преша — обажда се нежно Брадуел. — Да се махаме оттук.

Пристъпва към кухнята, която е разрушена. Сред отломките се пръскат искри. Тя се обръща и се озовава лице в лице с Брадуел. Той я сграбчва за раменете и казва:

— Трябва да тръгваме.

Именно в този момент до слуха им достига тихо потракване, сякаш дращене на плъх. Тогава зърват слаба светлина, процеждаща се сред отломките. Чува се жужене и дрезгаво бръмчене. Сеща се за звука, който издаваше вентилаторът, заседнал на гърлото на дядо й. За един шеметен миг си представя, че той е жив и идва да я вземе.

От най-дълбоката част на отломките, където подът е хлътнал в намиращата се отдолу изба, изпълзява една малка черна метална кутия с роботизирани ръце и множество колелца. Тя си прокопава път нагоре, като чарковете й се закачват тук-там. Светлинките, които покриват горната част на кутията, примигват, след което угасват.

— Какво е това? — пита Преша.

— Мисля, че е черна кутия — отвръща Брадуел. — Изработват ги така, че да оцелеят дори при самолетна катастрофа, и съдържат запис на полета с всички допуснати грешки, за да се предотврати тяхното повтаряне.

Гредите отгоре пропукват. Брадуел прави крачка напред.

Черната кутия се дръпва назад, по-далече от него.

Започва да духа вятър.

— Къде се опитва да отиде? — пита Преша.

— Вероятно има радиокомпас.

Радиокомпас. Преша знае, че черната кутия се опитва да се върне обратно у дома — в Купола, което й напомня, че тя вече си няма дом.

Гредите пропукват, издавайки стон. Преша вдига поглед към тавана.

— Няма да издържи — казва тя.

Брадуел се стрелва напред, грабва черната кутия и я притиска към гърдите си.

После хукват навън през задната част на къщата и се хвърлят във високата трева, приземявайки се един до друг. И двамата са запъхтени.

Къщата проскърцва. Дъските й стенат и се пропукват. Тогава гредите поддават и останалата част от къщата най-сетне се сгромолясва в плътен облак от прах.

— Добре ли си? — пита я Брадуел.

Преша се пита дали няма да я целуне отново. Така ли ще живее оттук насетне — постоянно ще се чуди дали той няма да се наведе към нея?

— Ами ти?

Той кимва утвърдително.

— Нямаме друг избор — отвръща той. — Просто сме длъжни да бъдем добре.

Те са оцеляващи. Това умеят най-добре. Той се изправя и протяга ръка към нея. Тя поема ръката му, изтегляйки се нагоре.

Виждат, че другите още са в полето пред къщата. Навън е студено и дъхът им излиза на облачета пара през устата, които обаче са почти невидими заради издигащия се от къщата дим.

Брадуел държи черната кутия под мишница. Той докосва нежно лицето на Преша с опакото на ръката си, след което го обхваща с две ръце.

— Нали уж беше с нас, воден от собствения си интерес и егоистични подбуди? Преди време спомена, че имало някаква конкретна причина.

— Да, има.

— И каква е тя?

— Ти си моята егоистична причина.

— Обещай ми, че някой ден ще имаме свой дом — казва тя.

— Ще имаме — отвръща той. — Обещавам.

Преша осъзнава, че в този миг го обича така всеотдайно, защото знае, че мигът няма да продължи вечно. Но решава да повярва на обещанието му и позволява на Брадуел да я притисне към себе си. Биенето на сърцето му е също толкова неспокойно като птиците на гърба му и тя си представя как саждите ще покрият земята с нова пелена от прах, черен сняг, благословена пепел.

Тогава забелязват някакво движение изпод разрушената къща, сгромолясала се в собствената си изба. Оттам се показва още една черна кутия със стържещи чаркове, която започва да си проправя път сред отломките с помощта на ръце, задвижвани с колянови валове. И тогава на същото това място тлеещите отломки се раздвижват и от овъглените останки една подир друга започват да изскачат малки черни кутии.

Край на Първа книга

Благодарности

Този роман си проправи път сред мечтите ми. Но когато се опитах да се откажа, се намериха хора, които настояха да продължа — най-вече дъщеря ми, която не спираше да ми повтаря, че трябвало да го завърша и че това била най-добрата книга, която съм писала. А когато споделих с приятелите си Дан и Ейми Хартман върху какво работя, те също започнаха упорито да ме тласкат към този свят. И сега съм им благодарна за това.

Искам да благодаря на баща си, който изчете заради мен тонове научна литература на тема нанотехнологии, история, медицина, кланици, светлина, комуникации, скъпоценни камъни, география, селско стопанство, черни кутии… — и който направи архитектурни скици на Купола, успя да изрови свръхсекретния документ „Операция Феникс“ и ме затрупа със статии за четене и теми за размишление. Винаги ще му бъда задължена за това, че ме възпита в търсене на логиката, на дълбокия смисъл, както и за начина, по който ме предизвикваше.

Благодаря на доктор Скот Ханас, директор на Центъра за полево оборудване и операции към Националната лаборатория за високомагнитни полета в Университета на Флорида, за това, че обсъди накратко с баща ми възможността за конструирането на кристални детектори. Благодаря ти, Саймън Ламсдън, за чудесната лекция върху основните принципи на нанотехнологията. Дълбоко оценявам информацията за заравяне на оръжия, публикувана от Чарлс Уудс в списание „Бекуудс Хоум“, която може да бъде намерена на www.backwoodshome.com.

Искам да благодаря на съпруга си Дейв Скот, който понася търпеливо пристъпите ми на безсилие, няма нищо против да му чета на глас тези страници и винаги знае как да предотврати назряващия семеен скандал. Благодарна съм на всички, които прочетоха първите чернови на книгата: Алекс Рейд, Франк Джампиетро, Кейт Питърсън, Кирстен Карълтън и Хедър Уитакър — едни блестящи умове. Специални благодарности на агентите ми Нат Собел, Джудит Уебър и Джъстин Манаск, които вярват в мен, насърчават ме и ми помагат да не изгубя посоката. Благодарна съм на Карън Розенфелд и Еми Каслен — искрено им се възхищавам и съм поласкана от отзивите им за романа. Благодарна съм на всички чуждестранни редактори, както и на редактора си тук, у дома, Джейми Ливайн — благодаря, благодаря, благодаря.

Благодарение на проучванията си за този роман се запознах с разказите за последиците от атомните бомби, пуснати над Хирошима и Нагасаки. По време на редакторския процес се натъкнах на документалната книга „Последният влак от Хирошима“ от Чарлс Пелегрино, която в момента не се разпространява от издателя. За мен тя беше от решаващо значение заради описанието на загиналите и оцелелите. Надявам се един ден в книжарниците да се появи и новото преработено издание на книгата. Надявам се също романът „Чисти“ да накара хората да се заинтересуват от документалните разкази за атомните бомби — един безкраен ужас, който не можем да си позволим да забравим.

1

„Барбасол“ — марка американски продукти за бръснене. — Б.пр.

2

Куотърбек — нападател в американския футбол, който реализира стратегията на отбора. — Б.пр.

3

МЛБВ — Международно летище Балтимор-Вашингтон. — Б.пр.

4

Ди Си — От английското DC — окръг Колумбия. — Б.пр.

5

Праисторически паметници и могили от епохата на неолита, намиращи се на Британските острови. — Б.пр.

6

Pincushion (англ.) — игленик; в буквален превод — възглавница за игли. — Б.пр.

7

Сървайвализъм — движение, съставено от хора, които се подготвят за оцеляване в случай на извънредна ситуация от социален, политически или екологичен характер, складирайки големи количества храна и вода и изграждайки за целта сигурни убежища, най-често под земята. — Б.пр.

8

Clog (англ.) — освен сабо означава също и нечистотии, задръстващи канализацията. — Б.пр.

9

Пинята (исп. pinata) е традиционен мексикански многоцветен контейнер, направен от папиемаше, картон или глина, който се пълни със сладки неща и играчки и се използва по време на тържества. — Б.ред.

10

Kettledrum (англ.) — тимпан, състои се от две думи: чайник и барабан. — Б.пр.

11

Пумпалка — вид ядлива гъба. — Б.пр.

12

1,1,1-трихлороетан — органично съединение, използвано като разтворител на други органични съединения, които не се разтварят добре във въглеводороди. — Б.пр.

13

„Тазер“ — вид електрошоков пистолет. — Б.пр.

14

Bell (англ.) — камбана, звънец. — Б.пр.

15

Видове стикове за голф. — Б.пр.

16

Eel (англ.) — змиорка. — Б.пр.

17

Cygnus (лат.) — лебед. — Б.пр.

Content

Джулиана Багът
Чисти
Чисти  #1

Пролог

Преша Шкафове

Партридж Мумии

Преша Лов на вехтории

Партридж Металната кутия

Преша Събранието

Партридж Бомба

Лайда Кексче

Партридж Ножът

Преша Подаръци

Партридж 3 минути и 42 секунди

Преша Посетител

Партридж Добитък

Лайда Рехабилитация

Преша Обувката

Партридж Череп

Преша Сиви очи

Преша Вятър

Ел Капитан Оръжия

Партридж Пеене

Преша Саркофаг

Партридж Уста

Лайда Ленти

Преша Белина

Партридж История на сенките

Преша Игра

Партридж Клетка

Лайда Пръсти

Партридж Стрелички

Преша Араби

Преша Стриди

Ел Капитан Фуражка

Партридж Майки

Преша Спица

Ел Капитан Хладилната камера

Партридж Двайсет

Преша Земя

Преша Жертва

Преша Приказка

Преша Чип

Преша Изток

Преша Бутала

Лайда Малка синя кутийка

Партридж Връзки

Лайда Навън

Партридж Кафези от кости

Лайда Същество

Преша Светлина

Преша Рояк

Партридж Вибрации

Преша Тунел

Партридж Под земята

Преша Облаци

Преша Татуировки

Партридж Сигнус

Ел Капитан Над земята

Партридж Целувка

Преша Кръв

Партридж Пакт

Преша Лодки

Епилог

Благодарности

1